Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом, просила ухвалити рішення, яким стягнути з Військово-медичного клінічного центру Західного регіону на її користь заборгованість з оплати чергування вдома за період з 01.01.2010 по 31.12.2017, яка згідно уточненої заяви від 22.03.2021 складає 126219, 78 грн. Позовні вимоги мотивує тим, що вона перебуває у трудових правовідносинах з відповідачем і на теперішній час працює на посаді лікаря-рентгенолога у відділенні комп`ютерної томографії та відповідно до графіків чергувань за період з 2010 року по 2018 роки залучалася до чергувань вдома. Однак відповідач не в повній мірі здійснював оплату за такі чергування, у зв`язку з чим утворилась відповідна заборгованість. Так як відповідач зазначену суму заборгованості не виплачує, просила позов задовольнити та стягнути з останнього заборгованість з оплати чергування вдома за період з 01.01.2010 по 31.12.2017. Позовна заява надійшла до Личаківського районного суду м. Львова 13.11.2020. Ухвалою судді від 03.12.2020 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін у справі. Від відповідача на адресу суду 01.02.2021 надійшов відзив на позов, у якому зазначено, що позовні вимоги відповідач не визнає у зв`язку з їх безпідставністю. Відповідач зазначає, що у зв`язку з необхідністю виконання покладених завдань на відділення комп`ютерної томографії клініки комп`ютерної та променевої діагностики Військово-медичного клінічного центру Західного регіону на підтримку постійної бойової готовності, в період з 01.01.2010 по 31.12.2017 працівниця Збройних Сил України [PERSON] була залучена до чергувань вдома. Відповідач здійснював виплати Позивачу відповідно до вимог законодавства, які передбачають виплати за чергування в межах фонду оплати праці, а також компенсував оплату за чергування понад нормою робочого часу доплатами за бойову готовність та надбавками за складність та напруженість. Підстав для виплати позивачу вказаної ним заборгованості у відповідача немає. Розрахунок заборгованості поданий позивачем ніким не підписаний, невідомо ким складений, не зазначено чи є в такої особи відповідна освіта для складання такого роду бухгалтерських розрахунків, досвід роботи в такій галузі тощо. В даний розрахунок також не включені обов`язкові до сплати в такому випадку податки та збори відповідно податкового законодавства України. Тому вимогу про стягнення визначеної позивачем конкретної суми заборгованості відповідач вважає неправомірною, оскільки ВМКЦ ЗР здійснювало оплату за чергування (чергування на дому, виклики під час цих чергувань, доплата за підтримку постійної бойової готовності, надбавка за складність та напруженість в роботі), підстав для виплати надбавки за чергування поза межами місячної норми оплати праці, затвердженого в кошторисі, у відповідача не має, тому просив суд в позові відмовити. Позивач, будучи належним чином повідомленою про наявність поданого відповідачем відзиву на позов, відповіді на відзив із викладом своїх заперечень на адресу суду не скерувала. Одночасно представнник позивача долучив до матеріалів справи розрахунок розміру витрат на професійну правничу допомогу та просив стягнути з відповідача на її користь 10000 грн. таких витрат. З врахуванням вищенаведеного суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів і письмових пояснень, викладених у заявах по суті справи (позовній заяві) та візиві на позов в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, суд дійшов до наступного висновку. Позивач просила ухвалити рішення, яким стягнути з Військово-медичного клінічного центру Західного регіону на її користь заборгованість з оплати чергування вдома за період з 01.01.2010 по 31.12.2017. У частині першій статті 233 Кодексу передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів, однак у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28.01.2018 під час розгляду справи № 559/321/16-ц, вказаний строк застосовується судом незалежно від наявності заяви відповідача про застосування такого строку, оскільки відповідно до частини першої статті 9 ЦК України норми цього Кодексу у трудових спорах можуть застосовуватися лише субсидіарно, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Тоді як строки звернення до суду у КЗпП України передбачені окремо. Разом з тим, відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в своєму рішенні № 8-рп/2013 від 15.10.2013 зазначив, що положення частини другої статті 233 КЗпП України у системному зв`язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року № 108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. У справі яка розглядається спір стосується порушення відповідачем законодавства про оплату праці, і зокрема, щодо виплати позивачу заробітної плати, зокрема, такої її складової як надбавка за чергування вдома. Відповідно позовні вимоги у справі не обмежені будь-яким строком. Судом встановлено, що позивач перебуває у трудових правовідносинах з відповідачем і на теперішній час працює на посаді лікаря-рентгенолога у відділенні комп`ютерної томографії та у період з січня 2010 по грудень 2017 залучалася до чергувань вдома, що підтверджено відповідачем у наданому суду відзиві на позов. Таким чином, факт перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем та період чергувань на дому відповідачем не оспорюється. Питання чергування працівників закладів охорони здоров`я вдома регулюється наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства охорони здоров`я України від 05.10.2005 № 308/519 «Про впорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту населення». Відповідно до пункту 5.1 Умов оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту населення, затверджених наказом Міністерства праці та соціальної політики та Міністерства охорони здоров`я України від 05.10.2005 р. N 308/519, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 17 жовтня 2005 року за N 1209/11489 (далі - Умови N 308/519), лікарі та фахівці з базовою та неповною вищою медичною освітою закладів охорони здоров`я, які зайняті наданням медичної допомоги населенню, у тому числі екстреної, можуть залучатися до чергування вдома. У відповідь на адвокатський запит представника позивача відповідач надав інформацію помісячно щодо кількості годин чергувань вдома за період з січня 2010 по грудень 2017 року, які подавались до оплати згідно відповідних наказів, а також інформацію про розмір посадового окладу та помісячно щодо кількості годин чергувань вдома за той самий період. Крім того, позивач погоджується з розрахунком відповідача щодо загальної суми яка б підлягала виплаті позивачу. Статтею першою Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, поняття «майно» (possessions) може означати «існуюче майно» (existing possessions) або активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання» на отримання можливості ефективно здійснити майнове право (див., зокрема, згадане вище рішення у справі «Компанія «Пайн Веллі Девелопментс» та інші проти Ірландії» (Pine Valley Developments and Others v. Ireland), п. 51; рішення у справі «Прессос Компанія Нав`єра» та інші проти Бельгії» (Pressos Compania Naviera S.A. and Others v. Belgium) від 20 листопада 1995 року, серія A, № 332, с. 21, п. 31). На думку суду, під час залучення до чергувань вдома позивач мав «законне сподівання» на отримання справедливої винагороди за свою працю, а відтак, він має право вимоги, що підпадає під поняття «майно», про яке згадується у статті першій Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних, і тому, суд розгляне цю справу в світлі цієї норми. Отже, питання, що потребує вирішення полягає в тому, чи правомірно діяв відповідач, коли виплату за чергування вдома проводив не на основі загальної кількості годин, а виходячи з іншого, набагато меншого показника та чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, позивач право на матеріальний інтерес, захищений статтею першою Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Частиною першою та другою статті 94 Кодексу законів про працю України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Наведений зміст поняття заробітної плати узгоджується з одним із принципів здійснення трудових правовідносин - відплатність праці, який дістав відображення у пункті 4 частини I Європейської соціальної хартії (переглянутої) від 3 травня 1996 року, ратифікованої Законом України від 14 вересня 2006 року № 137-V, за яким усі працівники мають право на справедливу винагороду, яка забезпечить достатній життєвий рівень. Крім обов`язку оплатити результати праці робітника, існують також інші зобов`язання роботодавця матеріального змісту. Ці зобов`язання стосуються тих витрат, які переважно спрямовані на охорону праці чи здоров`я робітника (службовця) або на забезпечення мінімально належного рівня його життя, у тому числі й у разі простою - зупинення роботи, що було викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами (форс-мажор) тощо. Згідно з частиною другою статті 2 Закону України «Про оплату праці» додаткова заробітна плата включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Відповідно до статті 29 Закону України «Про оплату праці» при укладанні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть провадитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Про нові або зміну діючих умов оплати праці в бік погіршення роботодавець повинен повідомити працівника не пізніш як за два місяці до їх запровадження або зміни. Статтею 98 КЗпП України визначено, що оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Аналогічні положення містяться в статті 13 Закону України «Про оплату праці», згідно з якою оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі актів Кабінету Міністрів України в межах бюджетних асигнувань. Обсяги витрат на оплату праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом. Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановлено, що при вирішенні спорів про виплату премій, винагороди за підсумками роботи за рік чи за вислугу років, надбавок і доплат, необхідно виходити з нормативно-правових актів, якими визначено умови та розмір цих виплат. Працівники, на яких поширюються зазначені нормативно-правові акти, можуть бути позбавлені таких виплат (або розмір останніх може бути зменшено) лише у випадках і за умов, передбачених цими актами. З мотивів відсутності коштів у проведенні вказаних виплат може бути відмовлено в тому разі, коли вони обумовлені в зазначених актах наявністю певних коштів чи фінансування. З метою упорядкування умов оплати праці працівників закладів охорони здоров`я і установ соціального захисту населення та на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2002 року № 1298 «Про оплату праці працівників на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери» спільним наказом Міністерства охорони здоров`я України та Міністерства праці і соціальної політики України від 05 жовтня 2005 року № 308/519 затверджено Умови оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту населення на основі Єдиної тарифної сітки розрядів і коефіцієнтів з оплати праці працівників установ, закладів та організацій окремих галузей бюджетної сфери (далі - Умови № 308/519). Пунктом 5.1 вказаних Умов № 308/519 передбачено, що лікарі та фахівці з базовою та неповною вищою медичною освітою закладів охорони здоров`я, які зайняті наданням медичної допомоги населенню, у т.ч. екстреної, можуть залучатися до чергування вдома. Чергування вдома може надаватись лікарям - до п`яти посад з основних лікарських спеціальностей та чотирьох посад фахівці з базовою та неповною вищою медичною освітою (лаборант, рентгенолаборант, сестра медична операційна, сестра медична - анестезист) з урахуванням укомплектованості штатів, виробничої необхідності, кількості викликів і експертної їх оцінки. Чергування здійснюються як у межах місячної норми робочого часу відповідних працівників за обліковий період, так і за її межами. Чергування вдома в денний та нічний час ураховується як півгодини за кожну годину чергування та оплачується, виходячи з посадового окладу, визначеного за пунктам 2.1-2.2, з урахуванням підвищення за кваліфікаційну категорію. У разі виклику працівника під час чергування (у заклад, на місце події та додому до хворого) час, витрачений на виклик, оплачується за фактично відпрацьовані години з розрахунку посадового окладу працівника, встановленого за штатним розписом, із збереженням діючого порядку оплати праці працівників охорони здоров`я у нічний час. У такому самому порядку проводиться оплата чергувань удома в неробочий та нічний час працівників центрів екстреної медичної допомоги та медицини катастроф, професіоналів та фахівців медичних бригад постійної готовності та багатофункціональних медичних загонів спеціального призначення, що організовані для безпосереднього надання екстреної медичної допомоги та рятувальних робіт при аваріях, катастрофах, у разі стихійного лиха та надзвичайних ситуацій. Для працівників зазначених служб не застосовується абзац другий цього пункту. Аналогічні положення закріплені в п. 4.7.1 Умов оплати праці оплати праці працівників закладів охорони здоров`я та установ соціального захисту Збройних Сил України, затверджених наказом Міністра оборони України № 125 від 28.02.2006 (далі - Умови № 125). Пунктом 5.2 Умов № 308/519 та п. 4.7.2 Умов № 125 визначено порядок та умови чергування на стаціонарі, однак, як зазначив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду під час розгляду справи № 572/3771/18 (постанова від 23.09.2020), черговий лікар на дому у разі виклику під час чергування виконує ті самі функції, як і черговий лікар у стаціонарі. Отже, доплата за чергування вдома є законодавчо визначеною гарантією яка оплачується, виходячи з посадового окладу, та залежить від однієї складової умови - чи був лікар залучений до чергувань вдома. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ держава на власний розсуд визначає, які доплати надавати своїм працівникам із державного бюджету. Держава може ввести, призупинити або припинити їх виплату, вносячи відповідні законодавчі зміни. Однак, якщо законодавча норма, яка передбачає певні доплати, є чинною, а передбачені умови - дотриманими, державні органи не можуть відмовляти у їх наданні, доки законодавче положення залишається чинним (рішення від 10.06.2011 у справі «Сук проти України», заява № 10972/05, пункт 23, рішення від 08.11.2005 у справі «Кечко проти України» (Kechko v. Ukraine), заява № 63134/00, пункт 23). За результатами розгляду справ «Сук проти України» та «Кечко проти України» ЄСПЛ встановив порушення вимог статті першої Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод внаслідок не виплати заявникам законодавчо визначеної доплати, і пояснив він це тим, що виплата такої надбавки була пов`язана умовою, яку заявники дотримались, а відтак, вони мали законні сподівання на отримання коштів. Також, як зазначив Суд у цих справах, органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (див. згадане вище рішення «Кечко проти України» (Kechko v. Ukraine), пункт 23). Повертаючись до обставин справи, яка розглядається, суд зауважує, що в ній також дотримана умова, яка передбачає отримання позивачем надбавки за чергування вдома, а саме позивач був залучений до таких чергувань у спірний період, як наслідок, позивач мав право на матеріальний інтерес, захищений статтею першою Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Натомість, Умови № 308/519, а також Умови № 125 не передбачають права роботодавця відмовляти у виплаті зазначеної надбавки в тій чи іншій частині, в тому числі з мотивів відсутності бюджетних асигнувать. Зрештою, немає будь-якого іншого законодавчого акту, який би наділяв відповідача правом відмовити у виплаті зазначеної надбавки. Таким чином, оскільки доплата за чергування вдома є законодавчо визначеною гарантією і умови для її отримання були дотримані, а позивач був залучений до чергування вдома у спірний період, відповідач протиправно не нараховував плату за таке чергування відповідно до загальної кількості годин цього чергування. Отже, мало місце порушення статті першої Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Тому, суд визнає позов обґрунтованим та надалі переходить до вирішення питання про розмір зазначеної надбавки, яку відповідач протиправно не доплатив. Враховуючи, що позивач погоджується з розрахунком відповідача щодо загальної суми, яка б підлягала виплаті позивачу, суд вважає, що позов слід задовольнити та стягнути з відповідача 126219,78 грн. відповідної заборгованості. Крім того, враховуючи, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач у цій справі звільнений від сплати судового збору. Тому, в силу вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України такий підлягає стягненню з відповідача в дохід держави в розмірі 1262,19 грн. Щодо витрат на професійну правничу допомогу то відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Представником позивача надано суду акт виконаних робіт на суму 10000 грн. Як вбачається з матеріалів справи, позивач у позовній заяві зазначала орієнтовний розрахунок судових витрат в розмірі 10000 грн. Таким чином, ураховуючи наведені положення процесуального законодавства та беручи до уваги підтверджений матеріалами справи надання професійної правничої допомоги у цій справі, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 10000 грн. витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved