Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом про усунення перешкод в користуванні належним їй на праві приватної власності житловим будинком отриманий у спадщину, після смерті своїх батьків по [ADDRESS] Київської області, шляхом виселення відповідача без надання йому іншого жилого приміщення. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що відповідач після розірвання з шлюбу у 2014 році, залишається проживати в її будинку. Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали в повному обсязі, наполягаючи на виселенні відповідача. Відповідач в судовому засіданні вимоги позову не визнав, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він багато чого зробив у спірному будинку, але доказів цьому не надав та не заперечував щодо наявності прав власності та реєстрації щодо нерухомості за іншою адресою. проте обґрунтованих заперечень щодо вимог позову та доказів в обґрунтування своїх заперечень суду не надав. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову виходячи з наступного. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до вимог статей 1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Відповідно до вимог ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого майнового права і інтересу. Положення п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12.04.1985 року зазначають, що при розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. У відповідності до положень ч.1 ст.316, ч.1 ст. 317, ч.1 ст.319, ст. 318, ч.1 ст.320, ст.ст.386 ЦК України, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування та розпорядження майном. Кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власник не може бути позбавлений права власності на своє майно, крім випадків, передбачених законом та іншими законодавчими актами, він може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Як передбачено ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з положень ст. 169 ЖК України, у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку, що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом із ним, зобов'язанні звільнити жиле приміщення, а у разі відмовлення вони підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Як вбачається з положень ст.1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч.1 ст. 9 Конституції України, п.1 ст.17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, та ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном, право власності набувається із підстав не заборонених законом, зокрема правочинів. Добросовісний набувач набуває право власності на майно, навіть в тих випадках, коли воно відчужене особою, яка немала на це право. Право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до положень ч.2 п.15 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 1.11.1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» зазначають, що наявність прописки (на даний час реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала. Відповідно до рішення Васильківського міського суду Київської області від 16 жовтня 2001 року за позивачкою, в порядку спадкування після смерті її батьків, визнано право власності на житловий будинок під [ADDRESS]. У відповідності до архівної довідки № 563 від 8 липня 2014 року КП КОР «Західне бюро технічної інвентаризації», житловий будинок під [ADDRESS] зареєстрований за [PERSON]. Згідно з рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 27.06.2014 року, шлюб між сторонами був розірваний. Як вбачається з довідки Форми № 3 КП «Комбінат комунальних підприємств м. Василькова» № 1843 від 3.09.2014 року, відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. У відповідності до свідоцтва про право власності від 26 липня 2005 року відповідач є власником ? частині квартири [ADDRESS] Таким чином, не звільнення відповідачем спірного житла, що перебуває у власності позивача, де він навіть не зареєстрований, порушує її права власності на нерухоме майно, а тому, потребує звільнення, із виселенням останнього без надання іншого житлового приміщення, враховуючи, що він є власником ? частині [ADDRESS] Приймаючи рішення про задоволення позову, суд також виходить з аналізу діючого цивільного та житлового законодавства України, у відповідності до якого, умов для надання відповідачам іншого житлового приміщення не передбачено. На підставі наведеного та

Outcome: approved