Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, який разом із представником підтримала у судовому засіданні, та вимоги мотивує тим, що з 28.07.2006 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбу, від якого у подружжя народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 30.12.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу син весь час проживає разом із матір`ю [PERSON] , яка самостійно займається його вихованням, піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, отримання нею освіти. [PERSON] від виховання та утримання сина самоусунувся, починаючи з 2014 року практично не спілкується із ним, не проявляє належної батьківської турботи, не цікавиться про стан його здоров`я, не надає матеріальної допомоги на його виховання, жодного разу не відвідував школу, де навчається дитина, належні умови для повноцінного розвитку сина не забезпечує. Тому позивач просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] ; стягнути з відповідача понесені судові витрати. Ухвалою суду від 19.04.2021 року відкрито загальне позовне провадження в даній цивільній справі та призначено по справі підготовче судове засідання з участю сторін. Ухвалою суду від 18.05.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін. Відповідач [PERSON] , повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, шляхом надіслання повідомлень про виклик до суду за зареєстрованим місцем проживання останнього, а також розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судово влади, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не сповістив, відзиву на позовну заяву чи будь-яких пояснень з приводу заявлених вимог не надав, що не позбавляє суд можливості розглянути справу по суті у його відсутність за наявними в справі матеріалами. Представник Управління «Служби у справах дітей» СМР Ярмоленко М.М. у судовому засідання зазначив про можливість позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , на підтвердження чого надав Висновок Управління №1612/27.1-26 від 21.07.2021 року. Суд, заслухавши думку учасників провадження та вивчивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 28.07.2006 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у подружжя народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 29.09.2006 року (а.с.7). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 30.12.2014 року по справі №591/9245/14-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 28.07.2006 року у відділі РАЦС Сумського міського управління юстиції, актовий запис №1203, було розірвано (а.с.8). Рішенням Зарічного районного суду м. Суми від 29.12.2014 року по справі №591/9247/14-ц стягнуто із [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітньої дитини - сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення нею повноліття (а.с.9). 20.03.2019 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , [INFO] ; після реєстрації шлюбу прізвище дружини визначено як « [PERSON] » (а.с.5). Згідно Довідки МЄІРЦ від 04.03.2021 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за місцем проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Факт проживання дитини разом із матір`ю також підтверджується Актом обстеження умов проживання за адресою: [ADDRESS] , складеного начальником відділу Управління «Служба у справах дітей» СМР Ярмоленком М.М. від 20.07.2021 року. Як вбачається з Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів, станом на 01.02.2021 року, [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 46060,55 грн. (а.с.11). Відповідно до Довідки №22 КУ Піщанська загальноосвітня школа І-ІІ ст. м. Суми від 11.02.2021 року, [PERSON] , [INFO] , навчається у 9-му класі; батько [PERSON] , за період навчання сина у закладі освіти, участі у вихованні сина не приймав, школу не відвідував, навчанням не цікавився, на батьківські збори не з`являвся (а.с.13). Між сторонами склалися сімейні правовідносини, що регулюються Сімейним кодексом України. Відповідно до вимог ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані поважати дитину, виховувати її в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частиною 3 статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.ст. 7, 155 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як зазначено в ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч 1 ст. 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.05.2020 року по справі №753/2025/19, де також вказано, що оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] є біологічним батьком неповнолітньої дитини, сина [PERSON] , [INFO] , однак він не бере ніякої участі у вихованні дитини, не піклується про її фізичний, духовний і моральний розвиток, не спілкується з сином та не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти, що суперечить забезпеченню інтересів дитини. Як вбачається із Висновку про можливість позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON] , [INFO] , наданого Управлінням «Служба у справах дітей» Сумської міської ради №1612/27.1-26 від 21.07.2021 року, [PERSON] не піклується про фізичний та духовний розвиток сина [PERSON] , батьком якого він є, не цікавиться його долею і підготовкою до самостійного життя, не забезпечує для сина необхідного харчування, медичного догляду, не спілкується із дитиною у повному обсязі, необхідному для його нормального самоусвідомлення, не виявляє інтересу до внутрішнього світогляду дитини, не поважає її гідності. Позбавлення [PERSON] батьківських прав є на сьогодні захистом інтересів самої дитини і надасть хлопчику можливості повноцінного розвитку у колі сім`ї матері, у якій він проживає. Байдужість до долі сина зі сторони [PERSON] підтверджується наявністю заборгованості зі сплати аліментів. Крім того, знаючи про перебування у суді позову про позбавлення його батьківських прав, [PERSON] жодного разу до суду не з`явився, а ні відзиву, а ні пояснень з приводу заявлених вимог не надав. Управління «Служба у справах дітей» СМР вважає за можливе позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Крім того, суд бере до уваги покази свідків. Так, допитана у якості свідка [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що деякий час після розлучення [PERSON] спілкувався з сином, однак матеріально не підтримував, на день народження не вітав. У грудні 2020 року [PERSON] намагалася поспілкуватися із батьками колишнього чоловіка, проте останні зазначили про своє небажання контактувати. Коли [PERSON] хворів, [PERSON] самостійно займалася його лікуванням, відповідач ніякої матеріальної допомоги на утримання дитини жодного разу не надав; свідок фактично сама виховувала сина. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердив слова матері та зазначив, що остання ніколи не забороняла спілкуватися із батьком [PERSON] . Мати сама утримувала сім`ю. Із днем народження батько вітав нечасто. До 2018 року [PERSON] спілкувався із батьком, бачилися 2-3 рази на місяць, потім [PERSON] змінив номер телефону, після чого всі контакти втратилися, батько не телефонує, бажання спілкуватися не проявляє. Свідок зазначив, що почуттів до батька не залишилося і він не заперечує проти позбавлення його батьківських прав. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що знає сім`ю [PERSON] дуже гарно, родина спільно проживала до 2014 року. Починаючи з 2014 року, після розлучення батьків, син [PERSON] росте із матір`ю, під її вихованням; батько сину нічого не дає, матеріально не підтримує. Батьки [PERSON] також не виявляють бажання приймати участь у вихованні онука. Спочатку [PERSON] дуже любив батька, але на даний час не хоче про нього навіть балакати. У відповідності до ст.ст. 13, 81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, враховуючи викладене, аналізуючи зібрані по справі докази та беручи до уваги покази свідків, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, позбавивши [PERSON] батьківських прав щодо його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки відповідач участі у вихованні дитини не приймає, матеріально не забезпечує та не піклується про неї, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, що суперечить забезпеченню інтересів дитини; будь-яких доводів та аргументів на спростування встановлених обставин відповідачем надано не було. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved