Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві спільної сумісної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У вказаній квартирі на даний час зареєстрований відповідач, який не має ніяких родинних зв'язків із позивачем та з листопада 2017 року за вказаною адресою не проживає. Як наслідок, позивач обмежений у вільному користуванні квартирою, несе додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються залежно від кількості зареєстрованих осіб та обмежений в отриманні житлових соціальних пільг. У зв'язку з викладеним просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.12.2018 року по справі відкрито провадження та розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в п'ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. На адресу відповідача було направлено копію ухвали суду від 18.12.2018 року, але відзиву на позовну заяву до даного часу суду не надано. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд встановив, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER], виданого Фондом комунального майна м. Херсона 19.03.1998 року та зареєстрованого у Херсонському бюро технічної інвентаризації в реєстраційній книзі за №111 за реєстраційним №43934. На підставі свідоцтва про одруження серії [NUMBER], виданого 17.07.2004 року відділом РАЦС Бродівського РУЮ Львівської області, [PERSON] прізвище «[PERSON]» змінено на «[PERSON]», про що зроблено актовий запис №59. Відповідно до рішення Білозерського районного суду Херсонської області від 03.12.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Згідно Форми №16, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] та не проживає за вказаною адресою з червня 2018 року, що також підтверджується довідкою про склад сім'ї від 05.12.2018 року, виданої ОСББ «Світанок». З акту ОСББ «Світанок» від 14.02.2019 року №8 вбачається, що [PERSON], [INFO], на проживає за адресою [ADDRESS] з 01.11.2017 року. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником вказаної вище квартири, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним їй майном на власний розсуд.

Outcome: approved