Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він працював з 17.03.1988 року по 13.06.2012 року в ПАТ «ММК ім. Ілліча». Під час роботи йому не виплачувались суми індексації заробітної плати. 31.03.2014 року відповідач добровільно виплатив позивачу заборгованість з березня 2003 року по липень 2006 року у розмірі 900 грн. Тому позивач просить стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку з 01 липня 2012 року по 13 березня 2014 року в сумі 120685 грн. та компенсацію моральної шкоди у розмірі 1000 грн. Позивач та його представник в судове засідання не з'явилися, надали суду заяви з проханням вирішити справу за їх відсутності, в яких наполягали на задоволенні заявлених позовних вимог у повному обсязі. Представник відповідача Команов В.В. позов не визнав та зазначив, що відповідачем не було порушено трудових прав позивача в частині несвоєчасної виплати заробітної плати, тому й відсутні передбачені ст.117 КЗпП України підстави для стягнення середнього заробітку і відшкодування моральної шкоди. Окрім того, сума середнього заробітку й надто завищеною в порівнянні зі сплаченою позивачу сумою індексації заробітної плати. Суд, дослідивши письмові докази, вважає, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. При вирішенні спірних правових відносин суд, перш за все, керується вимогами ст.11 ЦПК України, за якими суд розглядає цивільну справу не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Позивач з 17.03.1988 року по 13.06.2012 року перебував у трудових відносинах із ПАТ «ММК ім. Ілліча», що підтверджується копією трудової книжки позивача, якого звільнено з роботи на підставі ст.38 КЗпП України за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію. Із заявою про стягнення сум індексації заробітної плати позивач звернувся до відповідача 28 січня 2014 року. Відповідачем добровільно сплачено індексацію 31.03.2014 року в розмірі 893,89 грн., що підтверджується платіжним дорученням №13845. Дана сума сторонами не оспорюється. Згідно зі ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Суд на підставі викладеного, вирішуючи питання про розмір суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходить з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно з довідкою ПАТ «ММК ім. Ілліча» №2/73749 від 10.07.2014 р. середньоденний заробіток позивача за два місці до звільнення становить 239,20 грн. З урахуванням наведених обставин суд визначає середній заробіток за час затримки виплати за період з 01.07.2012 року по 13.03.2014 року у сумі 105726,40 грн. (442 робочих дня за даними Мінсоцполітики України х 239,20 грн. середньоденного заробітку). Щодо стягнення моральної шкоди, то відповідно до ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Встановлено, що відповідач порушив право позивача на отримання повного розрахунку, який до теперішнього часу не проведений, чим спричинив йому моральну шкоду. Тому суд вважає необхідним з урахуванням наведеного обґрунтування спричиненої шкоди, розміру невиплаченої при розрахунку грошової суми, та тривалого строку невиплати, позовні вимоги в цій частині з урахуванням принципу справедливості та розумності, передбаченого ст.23 ЦК України, задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 100 грн. З урахуванням зазначеного та у зв'язку із тим, що позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позову, з ПАТ «ММК ім. Ілліча» підлягає стягненню в дохід держави судовий збір в сумі 1058, 26 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial