Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-23 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, розташованим на [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19 квітня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за номером 3-906. В квартирі зареєстровані відповідачі, хоча вони більше року там не проживають та в них відсутні будь-які права на користування квартирою. Як на підставу позову посилається на положення ст. 328, 346, 379, 383 ЦК України, ст. 3, 7, 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Ухвалою суду від 1 квітня 2020 року позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено таку до судового розгляду. Позивач в судовому засіданні позов підтримала з мотивів викладених в ньому, додатково пояснила, що відповідача в її квартирі не проживають більше двох років і не мають будь-яких правових підстав в ній проживати, а тому просила позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 20 лютого 2020 року позов підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним в ньому, просив позов задовольнити. Відповідачі в судові засідання 5 травня 2020 року, 2 червня 2020 року та 24 вересня 2020 року не з`явилися, хоча належним чином повідомлялися про час та місце їх проведення, про причини неявки суду не повідомили, клопотання про відкладення розгляду справи, відзиву не подали, явку представника не забезпечили. За таких обставин, відповідно до ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності відопдвіачів та ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи, відносно чого сторона позивача не заперечила. Заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що стверджується договором купівлі-продажу квартири від 19 квітня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятої львівської державної нотаріальної контори Кіріловою Т.М., зареєстрованого в реєстрі за номером 3-906 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18 липня 2018 року № 131326596. З довідки ЛКП «Господар» від 3 лютого 2020 року № 1670 вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі. З акту ЛКП «Господар» про фактичне місце не проживання від 12 червня 2020 року вбачається, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не проживають в квартирі [ADDRESS] . Свідки [PERSON] , яка проживає за адресою [ADDRESS] , [PERSON] , який проживає за адресою [ADDRESS] , пояснили, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в квартирі [ADDRESS] не проживають більше року. Таким чином, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу, відповідачі зареєстровані за даною адресою, проте не проживають в ній більше одного року, а тому їх слід визнати втратившими право на користування вказаним житловим приміщенням. При цьому, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідачів підлягають стягненню в рівних частках понесені позивачем судові витрати в розмірі 3 363,2 гривень судового збору.

Outcome: approved