Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

\~\~\~\~ \~ \~ \~ \~позивач звернулася до суду із позовом до відповідача, третьої особи про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що являючись власником житлового будинку [ADDRESS] , позбавлена можливості повною мірою користуватися та розпоряджатися своєю власністю, оскільки в будинку зареєстрована [PERSON] , яка перебувала у цивільному шлюбі з її сином [PERSON] Фактично будинком відповідач ніколи не користувалася, в ньому не проживала, більше року вона її взагалі не бачила, а тому просить позов задовольнити. Ухвалою від 22.07.2019 відкрито провадження в справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20.08.2019 закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з наведених підстав, доповнила, що відповідач проживала із її сином в смт Верховина в орендованій квартирі. Оскільки відповідач приїхала в смт Верховина із маленькою дитиною від попереднього шлюбу та не мала постійного місця проживання, вона її пошкодувала, та на прохання сина зареєструвала у своєму будинку. Однак, в квітні 2018 року відповідач розійшлася із її сином, виїхала проживати у невідомому для неї напрямку, з реєстрації не знялася, витрат по утриманню будинку не несе, а тому просить їй усунути перешкоди у користуванні власністю. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, причин неявки суду не повідомила, відзиву на позов суду не подала, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання, а також у відповідності до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. А тому, оскільки позивач не заперечила проти такого вирішення справи, ухвалою суду від 05.09.2019 постановлено провести заочний розгляд справи. Представник третьої\~особи Бистрецької сільської ради Веровинського району Івано-Франківської області в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечив. А тому, суд вважає за можливе справу розглянути без участі представника третьої особи. Заслухавши пояснення позивача, допитавши свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, суд позовні вимоги задовольняє з таких підстав. З виписки із погосподарської книги №1 (за 2016-2020 роки), виданою Бистрецькою сільською радою Верховинського району від 25.06.2019 за №258/2019 (а.с.8) вбачається, що позивачу [PERSON] належить житловий будинок [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до п.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Положеннями ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності в Україні до моменту набрання чинності ЦК України з 01.01.2004 року регулювалися положеннями ЦК України 1963 року та Законом України «Про власність», який введено в дію з 15.04.1991 року. Відповідно до положень ст.12 цього Закону було визначено, що громадянин набуває право власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Об`єктами права індивідуальної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення (ст. 13 Закону). Крім цього, згідно з п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР, №45/5 від 31 жовтня 1975 року, діючої до 7 липня 1994 року підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом наведених норм виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. До компетенції виконкомів місцевих Рад відносилось, крім іншого, питання узаконення будівель та внесення записів про право власності на будинки за громадянами у погосподарські книги місцевих Рад. Погосподарські книги є особливою формою статистичного обліку, що здійснюється в Україні (УРСР) із 1979 року. В погосподарських книгах при визначенні року побудування зазначається рік введення в експлуатацію будинку. Записи у погосподарських книгах визнаються в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. При вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. За таких обставин, оскільки житловий будинок [ADDRESS] , був побудований у 1983 році, до моменту набрання чинності Законом України «Про власність», і відповідно до записів у погосподарських книгах с Бистрець, такий належить з часу побудови позивачу, як голові двору, тому суд приходить до переконання про те, що [PERSON] вправі звернутися до суду із вимогами про усунення перешкод в користуванні цим майном, як належному позивачу у справі. Даючи правову оцінку обґрунтованості вимог позивача про усунення перешкод в користуванні цим будинком, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майно. Згідно з довідкою Виконавчого комітету Бистрецької сільської ради №257/2019 від 25.06.2019 (а.с.15) в житловому будинку [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON] , [INFO] , її син - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , як тимчасовий наймач. Позивач звернулася із позовом в суд про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням шляхом визнання відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням з підстав ст.72 ЖК України, ст.405 ЦК України, як члена сім`ї, яка понад один рік не проживає та не користується житлом за місцем реєстрації. Однак, слід зазначити, що право на користування жилим приміщенням членів сім`ї власника квартири регулюються статтями 156, 157 ЖК УРСР, ст.405 ЦК України. При цьому, поняття члена сім`ї врегульовано положеннями ст.64 ЖК України, відповідно до якого до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що в особи, яка не являється подружжям, і не має ступеня родинного споріднення із власником житла може виникнути статус члена сім`ї цього власника за умови спільного проживання із ним та ведення спільного господарства. При цьому, з наведених норм убачається, що статус члена сім`ї власника житла у такої особи припиняється з моменту припинення спільного проживання та ведення спільного господарства. Однак, як вбачається з акту обстеження матеріально-побутових умов від 25.06.2019, складеного Виконавчим комітетом Бистрецької сільської ради №19/2019 (а.с.16) відповідач [PERSON] зареєстрована, але більше одного року у вищевказаному будинку не проживає. У судовому засіданні свідок [PERSON] , яка являється дочкою позивача, суду показала, що відповідач [PERSON] проживала з її братом у цивільному шлюбі приблизно 6 років. Їй відомо, що на прохання брата мати зареєструвала місце проживання відповідача у своєму житловому будинку, однак відповідач там ніколи не проживала, оскільки разом з братом жили та працювали в смт Верховина. У будинок матері навідувалися лише на свята. У 2018 році відповідач і її брат припинили спільно проживати, і з того часу місце перебування [PERSON] їй невідоме, останній раз її бачила на Великодні свята 2018 року. У судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що їй відомо про те, що відповідач перебувала у цивільному шлюбі з сином позивача [PERSON] , однак в спірному будинку ніколи не проживала. Час від часу вона приїжджала в гості до позивача, однак у 2018 році відповідач з сином позивача розійшлися, і з того часу вона її не бачила. В будинку позивача вона буває часто, так як та являється її тіткою. З наведеного вбачається, що відповідач ніколи не проживала спільно із позивачем та не вела із нею спільного господарства, жодних доказів того, що вони перебували у родинних відносинах судом не встановлено. За таких обставин, у суду відсутні підстави вважати, що відповідач будь коли набувала право на користування спірним житловим будинком, як член сім`ї позивача. А тому положення законодавства, що регулюють порядок втрати права на користування житлом членом сім`ї власника до даних правовідносин не підлягають застосуванню. В той же час, з досліджених доказів встановлено, що відповідачу було надано право на користування житлом шляхом реєстрації місця проживання у цьому будинку, зі згоди власника будинку. Однак, протягом року відповідач житлом не користувалася, за місцем реєстрації відсутня, витрат по утриманню житла не несе. А тому, у відповідності до ст.71,72 ЖК України є такою, що втратила право на користування цим житлом, у зв`язку із цим позовні вимоги підлягають до задоволення. Одночасно задовольняючи позовні вимоги з наведених підстав, суд не вбачає виходу за межі позовних вимог, оскільки аналізуючи зміст ст.175 ЦПК України, враховуючи, що підставами позову, які відповідно до статті 49 ЦПК України формуються виключно позивачем, і за які у відповідності до статей 13, 264 цього Кодексу суд не може виходити, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не посилання на певну норму закону. Тому, якщо позивач посилається не на ту норму закону, суд уточнює підстави позову й застосовує відповідну норму закону незалежно від того, чи отримано на це згоду позивача, і таке вирішення спору не призведе до порушення принципу диспозитивності цивільного судочинства. Крім цього, у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved