Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-18 00:00:00

Позивачі : [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, мотивуючи позовні вимоги тим, що у 2013 році були звільнені з державного підприємства «Державна картографічна фабрика» м. Вінниці в зв`язку із реорганізацією підприємства на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України. В день звільнення розрахунок з ними проведений не був, про заборгованість підприємство видало довідки, але виплату належних сум у добровільному порядку не провело. Судовими наказами Вінницького міського суду Вінницької області заборгованість по заробітній платі на користь позивачів була стягнута, але фактичний розрахунок відповідачем був проведений більш ніж через 2 роки лише 30.06.2015 року. Вважають, що оскільки при звільненні з ними не був проведений повний розрахунок у визначені законом строки, відповідач повинен виплатити їм середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме на користь [PERSON] 84185,49 грн., [PERSON] 91325,50 грн., [PERSON] 42993,60 грн., [PERSON] 53861,60 грн., [PERSON] 67006,89 грн., а також по 2000,00 грн. моральної шкоди кожній. В судовому засіданні представник позивачів уточнив позовні вимоги [PERSON], а саме просив стягнути на її користь 84365,75 грн. середнього заробітку та 2000,00 грн. моральної шкоди. Відповідач надіслав до суду письмові заперечення, у яких зазначив про невизнання позову та надав уточнений розрахунок середнього заробітку [PERSON] на суму 84365,75 грн. При розгляді справи судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Позивачі перебували у трудових відносинах з відповідачем та були звільнені в зв`язку із реорганізацією підприємства на підставі п. 1 ст. 40 Кодексу законів про працю України, що підтверджується копіями трудових книжок. За твердженнями позивачів та їх представника, що не заперечується відповідачем, в день звільнення з позивачами не був проведений остаточний розрахунок, що суперечить вимогам ст. 116 КЗпП України, у який зазначено що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з копіями трудових книжок, судових наказів Вінницького міського суду Вінницької області, виписок по рахунках позивачів ПАТ КБ «Приватбанк», листа Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 31.08.2015р. № 5/2147 та заперечень відповідача вбачається наступне. Позивач [PERSON] була звільнена 07.05.2013 р. за судовим наказом від 24.02.2014р. в справі № 127/3309/14-ц на її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 1999,76 грн., фактичний розрахунок з нею проведено відповідачем 30.06.2015 р. Позивач [PERSON] була звільнена 08.07.2013 р., за судовим наказом від 24.02.2014 р. в справі № 127/3286/14-ц на її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 9611,13 грн., фактичний розрахунок з нею проведено відповідачем 30.06.2015 р. Позивач [PERSON] була звільнена 03.06.2013 р., за судовим наказом від 04.03.2014 р. в справі № 127/3915/14-ц на її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 1858,74 грн., фактичний розрахунок з нею проведено відповідачем 30.06.2015 р. Позивач [PERSON] була звільнена 03.06.2013 р., за судовим наказом від 28.03.2014 р. в справі № 127/5885/14-ц на її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 3915,76 грн., фактичний розрахунок з нею проведено відповідачем 30.06.2015 р. Позивач [PERSON] була звільнена 17.05.2013 р., за судовим наказом від 21.02.2014 р. в справі № 127/3311/14-ц на її користь стягнуто заборгованість по заробітній платі в сумі 1554,60 грн., фактичний розрахунок з нею проведено відповідачем 30.06.2015р. Згідно з ч. 1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата.\~ Відповідно до\~ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення працівником вимоги про розрахунок. Положеннями ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Судом встановлено наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, що полягає у невиплаті заробітної плати позивачам у встановлені строки та виплаті всіх сум, що належали їм від підприємства в день звільнення. Зазначені обставини на підставі ст. 61 ЦПК України є встановленими наказами Вінницького міського суду Вінницької області щодо стягнення на користь позивачів заборгованості по заробітній платі та не заперечуються відповідачем. Пунктом 20\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 27 Закону «Про оплату праці», п. 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. №100, розрахунок середнього заробітку у зв'язку з невчасним проведенням розрахунку при звільненні, здійснюється виходячи із заробітної плати за останні два календарні місяці роботи. При цьому, згідно з п. 8 вказаного Порядку обчислення заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (година) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Згідно з довідками відповідача про середньоденний заробіток позивачів від 02.09.2015р., середня заробітна плата [PERSON] становить 156,77 грн., [PERSON] 169,75 грн., [PERSON] 82,68 грн., [PERSON] 103,58 грн., [PERSON] 126, 19 грн. Відтак, стягненню з відповідача на користь позивачів підлягає середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, а саме: - на користь [PERSON] 84185,49 грн. за період не виплати належної заробітної плати з 07.05.2013р. по 30.06.2015р. за 537 робочих дня; - на користь [PERSON] 84365,75 грн. за період не виплати належної заробітної плати з 08.07.2013р. по 30.06.2015р. за 497 робочих дня; - на користь [PERSON] 42993,60 грн. за період не виплати належної заробітної плати з 03.06.2013р. по 30.06.2015р. за 520 робочих дня; - на користь [PERSON] 53861,60 грн. за період не виплати належної заробітної плати з 03.06.2013р. по 30.06..2015р. за 520 робочих дня; - на користь [PERSON] 67006,89 грн. за період не виплати належної заробітної плати з 17.05.2013р. по 30.06.2015р. за 531 робочих дня. Суд вважає доведеними позовні вимоги щодо спричинення моральної шкоди позивачам в зв`язку з винними діями відповідача щодо несвоєчасної виплати нарахованих і належних до виплати сум при розрахунку при звільненні, тривалості такої невиплати, що зумовило необхідність пошуку роботи, додаткових джерел доходу для забезпечення свого існування, матеріального забезпечення та призвело до моральних страждань. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне та можливе стягнути з відповідача на користь кожного з позивачів понесену моральну шкоду в розмірі 2000,00 грн. Суд критично оцінює доводи відповідача про те, що Державне підприємство «Центр державного земельного кадастру» не може нести відповідальність оскільки відсутня його вина щодо порушення встановлених строків виплати заробітної плати, в зв`язку з тим, що Державне підприємство «Державна картографічна фабрика», яким допущено порушення зазначених строків, припинено 30.06.2015р. Наказом Державного агентства земельних ресурсів України від 09.01.2013р. № 5 вирішено реорганізувати ДП «Державна картографічна фабрика» шляхом приєднання до ДП «Центр Державного земельного кадастру» та створення на його базі структурного відокремленого підрозділу Вінницький відокремлений підрозділ Центру ДЗК. Встановлено, що Центр ДЗК є правонаступником всіх прав і обов`язків ДП «Державна картографічна фабрика». Згідно з листом відповідача від 31.08.2015р. №5/2147, наказом Держземагентства України від 09.01.2013р. № 5 прийнято рішення реорганізувати ДП «ДКФ» шляхом приєднання до Центру ДЗК та призначити Центр ДЗК правонаступником майнових прав і обов`язків ДП «ДКФ». Відповідачем 30.06.2015 р. за платіжним дорученням № 1816 від 30.06.2015 р. будо перераховано кошти в сумі 36337,01 грн. на погашення заборгованості ДП «Державна картографічна фабрика», згідно з чим було проведено погашення заборгованості перед позивачами, про що свідчать відомості з їх карткових рахунків. Про погашення позивачам саме заборгованості по заробітній платі Центр ДЗК засвідчує у вищезазначеному листі. Аналогічні пояснення містяться у письмових запереченнях відповідача від 15.10.2015 р. Статтею 104 Цивільного кодексу України встановлено, що юридична особа припиняється в результаті реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення) або ліквідації. У разі реорганізації юридичних осіб майно, права та обовязки переходять до правонаступників. Згідно з інформаційним листом Вищого господарського суду України від 13.05.2013р. № 01-06/796/2013, на який також посилається відповідач, в разі створення банку-правонаступника внаслідок злиття/приєднання банків до нього переходить все майно та всі права і обов'язки, що існували на дату складання передавального акта. Відтак до правонаступника Державного підприємства «Державна картографічна фабрика» Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» перейшли права і обов`язки приєднаного підприємства, що виникли до складання передавального акта та припинення ДП «ДКФ», зокрема обов`язок сплати коштів позивачам. Визнання такого обовязку також підтверджується вчиненням дій ДП «Центр ДЗК» про перерахування коштів на погашення заборгованості ДП «ДКФ» перед відповідачами. Відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. Вище вказані постанови відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обовязковими\~\~для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику відповідно із рішенням Верховного Суду України. У Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 27 березня 2013 р. у справі №6-15цс13 визначено, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обовязок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 зазначеного Кодексу. При цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Відповідно по правової позиції Верховного Суду України, висловленої у Постанові від 29.01.2014р. у справі 6-144ц13, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у строки, передбачені статтею 116 КЗпП України, є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Стаття 237-1 КЗпП містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом зазначеного положення Закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки обєкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Суд, установивши порушення трудових прав позивача та наявність підстав для покладення на роботодавця відповідальності за завдану працівникові моральну шкоду, повинен застосовувати відповідальність, що передбачена ст. 237-1 КЗпП. (Постанова Верховного Суду України від 16 січня 2012р. у справі №6-54цс11). Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved