Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-23 00:00:00

Позивач, з урахуванням уточнень до позову від 10 травня 2016 року (а.с.183-188, т.1), звернулась до суду з позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суд поділити майно, набуте за час шлюбу з відповідачем, а саме: стягнути з відповідача на її корись ? частину вартості придбаного за час шлюбу автомобіля марки Honda Civic, 2008 року випуску в розмірі 150\~740 гривень; стягнути з відповідача на її користь ? частину вартості придбаного за час шлюбу автомобіля марки CHEVROLET Aveo, 2006 року випуску в розмірі 62\~555 гривень; стягнути з відповідача на її користь ? частину вартості придбаного за час шлюбу автомобіля марки RENAULT Kangoo, 2007 року випуску в розмірі 77 000 гривень; стягнути з відповідача на її користь ? частину ринкової вартості проведеного за спільні кошти ремонту квартири в розмірі 102\~000 гривень; стягнути з відповідача на її користь ? частину вартості придбаних за час шлюбу меблів в розмірі 48\~250 гривень (а.с.183-188, т. 1). На обґрунтування позову зазначила, що 19 серпня 2006 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, в період якого у них народився син [PERSON], [INFO], а на час звернення з позовом до суду шлюб між сторонами розірвано. Позивач зазначає, що за час спільного проживання у шлюбі з відповідачем ними за спільні кошти було здійснено капітальний ремонт в квартирі [ADDRESS], власником якої є відповідач. Згідно оцінки вартості проведених ремонтних робіт, їх вартість складає 204\~000 гривень. Крім того, за час спільного проживання подружжям було придбано спільне майно меблі та інші необхідні речі для облаштування квартири, вартість яких складає 96\~500 гривень. Також в період зареєстрованого шлюбу в квітні 2008 року за спільні кошти подружжям на підставі договору купівлі-продажу від 24 квітня 2008 року було придбано рухоме майно автомобіль марки Honda Civic, 2008 року випуску за 121\~500 гривень, який 09 вересня 2015 року було знято з обліку для реалізації без згоди позивачки. Крім того, [PERSON] посилається на те, що згідно отриманої відповіді на запит адвоката їй стало відомо, що за період шлюбу, а саме 14 березня 2007 року відповідач придбав автомобіль марки CHEVROLET Aveo, 2006 року випуску, який 31 травня 2008 року був знятий для реалізації, але не відчужений, а 30 квітня 2013 року він придбав автомобіль марки RENAULT Kangoo, 2007 року випуску, який 16 жовтня 2015 року був знятий для реалізації. На сьогоднішній день за відповідачем зареєстрований автомобіль марки ВАЗ21099, 2002 року випуску. Згідно проведених оцінок, вартість автомобіля Honda Civic, 2008 року випуску складає 301\~480 гривень, вартість автомобіля CHEVROLET Aveo, 2006 року випуску складає 125\~110 гривень, вартість автомобіля RENAULT Kangoo, 2007 року випуску складає 154\~000 гривень. Позивачка посилається на те, що вказані автомобілі були придбані і реалізовані в момент перебування сторін в зареєстрованому шлюбі та без повідомлення її про так дії відповідачем. Дозволу на продаж автомобілів вона не давала, а грошові кошти від продажу автомобілів були використані на власний розсуд, а не на користь родини. З посиланням на ст.ст. 60,65 СК України позивачка вважає, що може вимагати від відповідача компенсацію вартості проведеного ремонту, придбаного майна та коштів від продажу автомобілів. В судовому засіданні [PERSON] свій позов підтримала та пояснила, що в період з 2006 року по 2015 рік вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем та разом проживали за адресою: [INFO], а разом з ними проживали також мати, бабуся відповідача та спільна дитина сторін. Власницею квартири була мати відповідача, а він став власником квартири лише в 2013 році в порядку спадкування після смерті бабусі та матері. В період зареєстрованого шлюбу позивачка працювала, за спільні кошти вони з відповідачем зробили ремонт в квартирі, а харчувалися в цей період за кошти його матері. В 2006 році вони з відповідачем придбали автомобіль марки CHEVROLET Aveo, 2006 року випуску приблизно за 100\~000-120\~000 гривень в салоні, а в 2008 році придбали автомобіль Honda Civic, 2008 року випуску у приватної особи, тому вартість придбання вона не памятає. Також в 2010 році вони придбали автомобіль RENAULT Kangoo, 2007 року випуску у салоні, проте вартість вона не памятає. Всі документи були оформлені на відповідача, а в 2008 році відповідач без її згоди продав автомобіль CHEVROLET Aveo, 2006 року випуску. Коли саме він продав автомобілі RENAULT Kangoo, 2007 року випуску та Honda Civic, 2008 року випуску їй не відомо. Крім того, пояснила суду, що меблі вони з відповідачем також придбавали разом за спільні кошти. Деякі кошти їм надавали її батьки, оскільки позивачка хоча і працювала, проте заробітна плата була не високою, а потім вона взагалі перебувала у декретній відпустці. Автомобіль CHEVROLET Aveo, 2006 року випуску був придбаний за кошти, які їм подарували на весілля, а автомобіль Honda Civic, 2008 року випуску купили приблизно за 200-220\~000 гривень. Пояснила суду, що ремонт в квартирі з відповідачем вони почали робити в 2012 році виключно за власні кошти, а в період з 2010 по 2015 року її заробітна плата складала приблизно 4\~000 гривень на місяць, а чоловіка 5\~000 гривень, тому вони мали фінансову можливість витрачати кошти на ремонт та купівлю меблів і автомобілів. Просила позов задовольнити в повному обсязі. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності від 04 листопада 2016 року (а.с.117, т. 2), в судових засіданнях позов підтримала, просила його задовольнити, посилаючись на те, що ремонт в квартирі, меблі та автомобілі були придбані сторонами за час зареєстрованого шлюбу та сумісного проживання сторін, які мали фінансову можливість витрачати кошти. Вважала, що майно, яке набуте подружжям за час шлюбу є спільним сумісним майном, а тому підлягає поділу і позивачка має право на компенсацію вартості такого майна у звязку з неможливістю поділити його в натурі. Відповідач [PERSON] в судових засіданнях позов не визнав та пояснив, надавши і письмові заперечення проти позову (а.с.240-248,т.1, а.с.43-45,т.3), що кошти на проведення ремонту в квартирі, власником якої була його мати, витрачала виключно вона, а він лише власними зусиллями допомагав робити матері ремонт. Не заперечував той факт, що спільно з відповідачкою та їхнім сином проживали в квартирі, власником якої була його мати, а йому до дня її смерті належала лише частка в цій квартирі. Після смерті матері він успадкував квартиру як єдиний спадкоємець, проте всі ремонті роботи, меблі в квартиру за час свого життя купувала виключно його мати, а сімейний бюджет його родини витрачався на поїздки за кордон, на оздоровлення дитини та дружини. Відповідач не заперечував той факт, що автомобіль CHEVROLET Aveo, 2006 року випуску був придбаний частково за кошти, які їм подарували на весілля. Потім він спільно зі своєю дружиною вирішили продати цей автомобіль, оскільки у них виникли фінансові труднощі, на що позивачка погодилася. В цей період відповідач оформив на своє імя декілька кредитних договорів, зобовязання за якими не закінчилися і на час розгляду справи. Автомобіль Honda Civic, 2008 року випуску був придбаний виключно за кошти його матері, а частину коштів йому надала його бабуся, тому вважає, що кошти від продажу вказаного автомобіля поділу не підлягають, оскільки це майно не може вважатися спільним сумісним, так як було придбано не за його кошти. В 2014-2015 роках цей автомобіль був проданий, оскільки відповідач мав боргові зобовязання, по яким необхідно було розрахуватися. Автомобіль RENAULT Kangoo, 2007 року випуску купувався на фірму за кошти його компаньйона за 50\~000 гривень, а не за кошти відповідача. Оформлений на його імя, оскільки він був директором підприємства. Пояснив, що ремонт в квартирі його мати здійснювала протягом 10 років за власні кошти. За спільні кошти був приданий телевізор, який позивачка хотіла забрати, проте він був у неробочому стані, а тому вона не забрала його під час того як після розлучення вона забрала половину речей (постільну білизну, ліжко, матрац, шафу, телефон, коштовності, посуд, компютер). Тому відповідач не заперечує факт придбання за спільні кошти лише телевізора, вартість якого складає 7\~000 гривень, проте заперечує проти задоволення іншої частини позову, оскільки вважає, що позивач не довела належними та допустимими доказами факт здійснення ремонту в квартирі за спільні кошти, а також факт купівлі меблів та автомобілів за спільні кошти. Просив відмовити в задоволенні позову. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 12 травня 2017 року пояснив суду, що знайомий з відповідачем останні 5 років, і в березні 2013 року він дав йому в позику для купівлі автомобіля 70\~000 гривень, які відповідач повертав йому частинами протягом 3-х років. Свідку відомо що за вказані кошти відповідач придбав автомобіль RENAULT Kangoo, 2007 року випуску. Свідок [PERSON] в судовому засіданні 12 травня 2017 року пояснила, що є подругою матері відповідача з 2005 року до дня її смерті. Були близькими подругами, а тому свідку відомі обставини її життя. Свідку відомо, що мати відповідача самостійно придбала в квартиру меблі в 2010-2011 роках під час того, як її діти відпочивали на морі, оскільки хотіла зробити їм приємне, весь ремонт в квартирі вона здійснювала за власні кошти, оскільки мала таку фінансову можливість. Стосовно купівлі меблів свідок повідомила, що її чоловік навіть допомагав матері відповідача з вантажним автомобілем щоб доставити меблі в смт Солоне, а потім допомагав збирати ці меблі. Крім того, мати відповідача зняла гроші з банківської картки та дала їх відповідачу для купівлі автомобіля в 2008 році. Свідку відомо, що мати відповідача мала заощадження, мала добру заробітну плату, тому завжди фінансового допомагала родині свого сина. Ремонт в квартирі закінчила в 2013 році. За час свого життя мати відповідача розповідала свідку, що навіть купувала продукти харчування для сина, невістки та онука, а вони всі свої кошти витрачали на власні потреби. Суд, вислухавши пояснення сторін, представника позивачки, свідків, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Відповідно до ст.ст.57,58 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, при цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, у сенсі положень ст. 60 СК України набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, доведенню ні чоловіком, ні дружиною не підлягає. Натомість, у сенсі положень п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України належність майна, набутого за час шлюбу, особисто дружині чи чоловікові підлягає доведенню. В судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] Ю В. та відповідач [PERSON] з 19 серпня 2006 року знаходились в зареєстрованому шлюбі, актовий запис №797 (а.с.12), який було розірвано рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 31 серпня 2015 року (а.с.50-51). Судом також встановлено, що сторони під час шлюбу мешкали в квартирі [ADDRESS], власником якої є відповідач з 16 січня 2014 року (а.с.19-22). За час шлюбу власниками квартири по ? частини були відповідач, його батько [PERSON], його мати [PERSON] та бабуся [PERSON] (а.с.22). Після смерті [PERSON], [PERSON] та [PERSON] право власності на квартиру успадкував відповідач. Спільне проживання у вказаній квартирі в період шлюбу не заперечується відповідачем по справі. Проте суд вважає, що позивачка не довела суду належними доказами факт здійснення ремонту в цій квартири виключно за спільні з відповідачем кошти, оскільки судом встановлено що з моменту реєстрації шлюбу до 2013 року відповідач не був одноосібним власником квартири, а спільно з позивачкою та відповідачем в квартирі також мешкали її свекруха та бабуся відповідача. Позивачка не заперечувала факт здійснення ремонту за час життя [PERSON], яка була співвласницею квартири. Тому суд вважає, що вказані особи також несли витрати на проведення ремонту та купівлю меблів, а здійснення витрат на ремонт на суму 204\~000 гривень та на меблі на суму 96\~500 гривень виключно за спільні кошти позивачки та відповідача суду не доведено. В якості доказів здійснення витрат на вказані суми позивачка надала суду копії чеків та квитанції (а.с. 23-40, 216-218,т. 1), які не можуть бути прийняти в якості належних доказів, оскільки не містять назву особи на користь якої здійснено поставку, відпуск товару, а відповідач заперечував свій підпис на копіях таких чеків та квитанцій, заявивши клопотання про витребування оригіналів в порядку ст. 64 ЦПК України (а.с.27,т.3), яке було задоволено в судовому засіданні 12 травня 2017 року. Представник позивача та позивачка не надали суду оригіналів чеків та квитанцій на підтвердження витрат по ремонту та купівлю меблів, а тому суд не може прийняти надані копії в якості належних доказів стосовно витрат на проведення ремонту та купівлю меблів, оскільки відповідно до ст. ст. 57-59, 64 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані, зокрема, встановлюються на підставі письмових доказів, якими є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд вважає, що позивачка та її представник не обґрунтували належність копій чеків та квитанцій як доказів для підтвердження вимог щодо стягнення з відповідача ? частини вартості ремонту та витрат на придання меблів. В той же час суд вважає, що частина вимог про стягнення з відповідача ? частини вартості телевізора, яка згідно пояснень самого відповідача складає 7000 гривень підлягають задоволенню у звязку з тим, що [PERSON] визнав факт купівлі телевізору в період шлюбу шляхом оформлення кредитного договору та не заперечував той факт, що на даний час виключно він користується цим майном. Суд вважає, що кредитні зобовязання одного з подружжя є спільними зобовязаннями подружжя, а оскільки кредит за купівлю телевізора погашений, то стягненню з відповідача підлягає ? частина його вартості, оскільки такий предмет не підлягає поділу в натурі. [PERSON] визнав, що вартість телевізора становить 7000 гривень, а тому вказаний факт відповідно до положень ч. 1 ст. 61 ЦПК України не підлягає доведенню, а з відповідача слід стягнути 1/2 частину вартості телевізора в розмірі 3\~500 гривень. Також суд вважає, що надані позивачкою документи стосовно отримання заробітної плати відповідачем та позивачкою в період зареєстрованого шлюбу, отримання пенсії його матірю (а.с.42-55, т.2, а.с.81-87,103-111,131-133,т.3) не можуть свідчити про те, що виключно подружжя [PERSON] витрачало кошти на проведення ремонтних робіт та купівлю меблів в квартиру. Такі докази свідчать лише про те, що сторони та мати відповідача - [PERSON] як співвласник квартири мали фінансову можливість здійснювати витрати на проведення ремонту, купівлю меблів. Проте позивачка не довела суду факт здійснення такого ремонту виключно за рахунок коштів її сімї, тобто її та відповідача. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплене у\~ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними (ч. ч. 1, 2\~ст. 71 СК України\~), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2\~ст. 364 ЦК України). Судом встановлено, що в період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а саме 14 березня 2007 року за [PERSON] був зареєстрований автомобіль CHEVROLET Aveo, 2006 року випуску, який 31 травня 2008 року був знятий з обліку для реалізації. Проте згідно інформації Територіального сервісного центру № 1242 від 06 червня 2017 року (а.с.88,92,т.3) на даний час власником цього автомобіля є [PERSON], оскільки маються особливі відмітки по дор. [PERSON] Тому суд вважає, що відповідач не реалізував такий автомобіль, доказів про отримання ним будь-яких коштів за вказане авто позивачка не надала. Автомобіль продовжує залишатися спільним сумісним майном сторін. В той же час суд вважає, що позивачка не довела що вартість такого автомобіля становить 125\~110 гривень, оскільки згідно Звіту про оцінку майна колісних транспортних засобів від 06 травня 2016 року (а.с.189-215, т. 1) оцінка автомобіля CHEVROLET Aveo, 2006 року випуску здійснена без надання такого транспортного засобу експерту, не зважаючи на те, що відповідачем він не був реалізований, а позивачка є його співвласником, що викликає у суду сумнів стосовно його дійсної вартості. Оскільки згідно положень ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, то суд не приймає в якості доказів вартості автомобіля CHEVROLET Aveo, 2006 року випуску наданий позивачкою Звіт про оцінку майна колісних транспортних засобів від 06 травня 2016 року. Крім того, позивачка в позові не ставила питання про припинення її права спільної сумісної власності на вказаний автомобіль у звязку з компенсацією відповідачем частини вартості цього авто, а також посилалася на те, що компенсація повинна бути саме у звязку з продажем такого майна. Тому суд вважає, що в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Також судом встановлено, що 24 квітня 2008 року, тобто під час перебування в зареєстрованому шлюбі з позивачкою, [PERSON] придбав автомобіль Honda Civic, 2008 року випуску за 121\~500 гривень (а.с.16-18, т. 1), який 09 вересня 2015 року, тобто після розірвання шлюбу, був реалізований ним згідно довідці-рахунку за 138\~200 гривень (а.с.66, т.2) без згоди позивачки. Крім того, в період шлюбу, а саме 30 квітня 2013 року відповідачем було придбано автомобіль RENAULT Kangoo, 2007 року випуску, який 16 жовтня 2015 року згідно договору був проданий за 19\~262 гривні 40 копійок (а.с.243, т. 2) без згоди позивачки. Доказів стосовно отримання позивачкою частини грошових коштів від проданих автомобілів відповідач суду не надав, як не довів і витрачання коштів від продажу автомобілів в інтересах сімї, а також надання згоди [PERSON] Ю, В. на продаж такого рухомого майна. Суд не приймає пояснення [PERSON] та свідка [PERSON] в якості доказів придбання автомобіля RENAULT Kangoo, 2007 року випуску за рахунок та в інтересах іншої особи, оскільки отримання позики від [PERSON] відповідачем відбувалося в період шлюбу, а тому отримані кошти на купівлю автомобіля вважаються спільними коштами сторін, витраченими на купівлю цього авто. Посилання відповідача на те, що даний автомобіль використовувався в інтересах юридичної особи, а не в інтересах сімї, про що відповідач надав договір оренди, свідчить лише про те, що відповідач отримував додатковий дохід від здачі в оренду такого авто, а не про те що позивачка не є його співвласником. Оскільки судом було встановлено, що відповідач здійснив реалізацію автомобілів Honda Civic, 2008 року випуску за 138\~200 гривень (а.с.66, т.2) без згоди позивачки, а автомобіля RENAULT Kangoo, 2007 року випуску за 19\~262 гривні 40 копійок (а.с.243, т. 2) без згоди позивачки, то позовні вимоги в частині стягнення з відповідача ? вартості проданих автомобілів підлягають частковому задоволенню з урахуванням дійсних сум продажу рухомого майна. Тому суд вважає, що при задоволенні позову в цій частин необхідно враховувати суми за якими відбулося реальне відчуження майна, а не суми зазначені в Звіті про оцінку майна колісних транспортних засобів від 06 травня 2016 року (а.с.189-215, т. 1). За статтею 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. За нормами частини четвертої статті 203 ЦК України правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя, а тому при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів з підстави його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сімї майна. Пунктом 6 статті 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозвязку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо суд установить, що той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Статями\~60,\~61,69,70 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст.\~368, ч.2 та ч.3 ст.\~325 ЦК\~України 2001 року, спільним майном подружжя є майно, набуте подружжям за час шлюбу, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо)самостійного заробітку(доходу). При цьому кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя до якого відносяться будь-яке майно, за винятком того, яке згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно \~ст.70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка визнаються рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або договором. Статтею 68 Сімейного кодексу України\~передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, при цьому розпорядження таким майном здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~Цивільного кодексу України. З урахуванням всіх досліджених доказів суд вважає, що існують правові підстави для часткового задоволення позову в частині стягнення з відповідача ? частин вартості телевізора (7000 гривень), отриманих відповідачем від продажу автомобіля Honda Civic, 2008 року випуску (138\~200 гривень), автомобіля RENAULT Kangoo, 2007 року випуску (19\~262 гривні 40 копійок). В іншій частині позов задоволенню не підлягає. Крім цього, суд вважає необхідним у зв'язку з частковим задоволенням позову відповіднодо вимог\~ст.88 ЦПК України\~стягнути з відповідача витрати позивачки по сплаті судового збору при зверненні з позовом до суду пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі ст.ст.\~57,\~60-63,\~67-72 Сімейного кодексу України, ст.316,317,319,321,325,355,368-370,372 Цивільного кодексу України,\~

Outcome: partial