Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про її поновлення на роботі асистента кафедри цивільного права та процесу Львівської комерційної академії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивує тим, що наказом від 31.08.2015 року її незаконно звільнено із займаної посади асистента кафедри цивільного права та процесу Львівської комерційної академії, куди вона була прийнята та працювала з вересня 2012 року на підставі наказу від 28.09.2012 року. Зокрема зазначила, що дійсно вона була прийнята на підставі строкового трудового договору тривалістю на 1 рік, який з нею переукладався кожного року на новий термін. Однак, у відповідності до положень Закону України «Про освіту» на неї поширюються положення трудового законодавства, зокрема в частині того, що якщо строковий трудовий договір декілька разів переукладався, і при цьому жодна із сторін за три місяці до закінчення його дії не поставила вимогу про його припинення, такий трансформується у трудовий договір, укладений на невизначений строк і трудові відносини в силу цього між сторонами не припиняються. Крім цього зазначила, що відповідачем в порушення вимог ст. 47 КЗпП України не ознайомлено її в день звільнення із відповідним наказом, а зазначені причини звільнення не відповідають дійсним обставинам справи. Також вважає, що внаслідок незаконного звільнення їй заподіяно моральну шкоду, яка виразилася у тяжких душевних стражданнях внаслідок незаконного звільнення, ганебному приниженні нецензурними погрозами на засіданні кафедри 1 вересня 2015 року. А тому просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з аналогічних підстав, доповнила, що за три місяці до закінчення дії трудового договору роботодавець не повідомив її про бажання припинити строковий трудовий договір. Не отримавши такої вимоги вона вважала, що строковий трудовий договір трансформувався у безстроковий, а тому з початком навчального року приступила до виконання своїх трудових обов'язків з'явившись на засідання трудової кафедри, була присутня на робочому місці 31.08.2015 року. Свої посадові обов'язки вона виконувала належним чином, наполегливо працювала над собою, як юристом-педагогом, паралельно навчалася в аспірантурі у Львівському національному університеті імені Івана Франка завершуючи дисертаційне дослідження, а тому вважає, що жодних юридичних та моральних підстав для її звільнення у відповідача не було. Представник відповідача в судовому засіданні відносно позову заперечив, суду пояснив, що у 2012 році позивач була прийнята на роботу на посаду асистента кафедри цивільного права та процесу Львівської комерційної академії на підставі укладеного з нею строкового трудового договору, терміном на 1 рік. Вказав, що дійсно в наступні 2013 та 2014 роки договір із позивачем продовжувався щоразу терміном на 1 рік за її заявою, однак вважає, що в силу цього трудові відносини із позивачем не трансформувалися у безстроковий договір. Зокрема зазначив, що специфіка трудових відносин вищого навчального закладу із педагогами полягає у тому, що потреба у кількості педагогічних та науково-педагогічних працівників для навчального закладу є змінною та щороку, перед початком навчального року, потреба в тому чи іншому науково-педагогічному працівнику визначається в залежності від кількості набраних для навчання студентів. А тому вважає, що в силу особливості умов роботи, трудові відносини з позивачем не могли бути встановлені на невизначений строк. При цьому просить врахувати , що Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 №744, дозволяє при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладати безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Останній раз між сторонами було укладено строковий договір на підставі заяви позивача з 29.08.2014 року по 31.08.2015 року. З врахуванням того, що розрахунковий контингент студентів в порівнянні з 2012 роком у 2015 році істотно зменшився, тому потреба в продовженні трудових відносин з позивачем відпала, у зв'язку із чим строковий трудовий договір із нею не продовжувався і такий є припиненим. При цьому просить врахувати, що позивач сама не подавала заяву про переукладення чи продовження дії строкового договору. У зв'язку із цим вважає звільнення позивача законним, а позовні вимоги безпідставними. Також вважає що висновок позивача про те, що вона 31.08.2015р. вийшла на роботу, а отже трудовий договір трансформувався у безстроковий є безпідставним, оскільки вимога про розірвання строкового трудового договору була оформлена наказом про її звільнення 31.08.2015р. у перший робочий день після вихідних. Позивач дійсно прибула на засідання кафедри, але завідувач попросив її представити інформацію про переукладення трудового договору, після чого позивач пішла і більше на роботі не появлялася. Вона відмовилася отримати свою трудову книжку. Також вважає, що з врахуванням того, що звільнення позивача не відбулося з ініціативи роботодавця, а відтак обов'язку ознайомлювати її із змістом наказу про звільнення та обов'язково вручити його копію у них не виникало. А тому просить у позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд в задоволенні позову відмовляє з таких підстав. Судом встановлено, і вказані обставини підтверджуються копією трудової книжки (а.с.18-20), що позивач [PERSON] 03.09.2012 року прийнята на посаду асистента кафедри цивільного права та процесу Львівської комерційної академії до 31.08.2013 року на підставі наказу від 31.08.2012 року №269/02 (а.с.22); 31.08.2013 року їй продовжено термін перебування на посаді асистента кафедри цивільного права та процесу до 29.08.2014 року на підставі наказу від 30.08.2013 року №208/02 (а.с.24); та 29.08.2014 року продовжено термін перебування на посаді асистента кафедри цивільного права та процесу до 31.08.2015 року на підставі наказу від 29.08.2014 року №184/02 (а.с.26). Наказом від 31.08.2015 року №238/02 (а.с.17) [PERSON] звільнено із роботи з 31.08.2015 року на підставі п.2 ст. 36 КЗпП України у зв'язку із закінченням строку трудового договору. Пунктом 2 ст. 36 КЗпП України передбачено, що підставою припинення трудового договору є закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення. Відповідно до п.2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. При цьому, дійсно ст. 39-1 КЗпП України передбачено, що якщо після закінчення строку трудового договору (пункти 2 і 3 статті 23) трудові відносини фактично тривають і жодна із сторін не вимагає їх припинення, дія цього договору вважається продовженою на невизначений строк. Трудові договори, що були переукладені один чи декілька разів, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 23, вважаються такими, що укладені на невизначений строк. Позивач обґрунтовує свої вимоги виходячи із зазначеної правової норми, та вважає, що її звільнення у зв'язку із закінченням дії строкового трудового договору є незаконним внаслідок того, що її трудові відносини із відповідачем переросли у безстроковий трудовий договір, так як він декілька разів переукладалися, а також ніхто із сторін не вимагав їх припинення. Згідно із ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ст. ст. 10, 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що позивач помилково вважає, що трудовий договір з нею трансформувався у безстроковий виходячи з наступних обставин. Згідно з ч.3 ст. 53 Закону України «Про освіту», педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі контракту. Частиною 2 ст. 23 КЗпП України визначено, що строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Крім цього, відповідно до п.10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 №744, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 15 липня 2003 року за №600/7921, відповідно до чинного законодавства при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, у тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін. Як пояснив в судовому засіданні представник відповідача, що умови праці позивача у Львівській комерційній академії носили особливий характер, оскільки обсяг педагогічного навантаження у поточному навчальному році, а відповідно і відпрацювання годин робочого часу безпосередньо залежить від кількості студентів, які вступають до академії в поточному навчальному році. З огляду на вказані обставини, академією укладався з позивачем строковий трудовий договір щоразу тривалістю на один рік, і перед початком кожного наступного навчального року потреба в його продовженні визначалася в залежності від наявності чи відсутності педагогічного навантаження. Судом безспірно встановлено, що позивач була прийнята на роботу у Львівську комерційну академію на умовах строкового трудового договору, строк дії якого було визначено сторонами тривалістю з 29.08.2014 року по 31.08.2015 року. При цьому суд враховує, що позивач давала свою згоду на продовження дії трудового договору із відповідачем саме на визначений строк, що підтверджується поданою нею заявою від 29.08.2014 року (а.с.25). За таких обставин суд приходить до переконання, що трудовий договір позивача із відповідачем укладався за її згодою виключно на строкових умовах, що в силу особливості роботи, умов її виконання не суперечить положенням ст. 53 ч.3 Закону України «Про освіту» та Положенню про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24.12.2002 №744 та положенню ч.2 ст. 23 КЗпП України, згідно якого строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з врахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках передбачених законодавчими актами. При цьому, суд враховує, що дійсно виходячи із положень ст. 39-1 КЗпП України, продовження трудових правовідносин відносин, тобто вихід працівника на роботу на наступний день після закінчення дії строкового трудового договору та допуск його до роботи є юридичним фактом, в силу якого строкові трудові відносини набувають характер безстрокових. Особливістю такої трансформації трудових правовідносин є фактична згода двох сторін на їх продовження на невизначений строк, тобто якщо роботодавець не висуває вимоги про їх припинення, яка зокрема може оформлятися наказом про звільнення із відповідним записом у трудовій книжці. Однак, як встановлено судом позивач була відсутня на роботі 26 і 27 серпня 2015 року і після вихідних днів 31.08.2015 року відповідач видав наказ про звільнення позивача із займаної посади у зв'язку із закінченням дії строкового трудового договору, чим підтвердив небажання продовжити дію трудового договору на невизначений строк. При цьому судом не беруться до уваги посилання позивача на ту обставину, що вийшовши на роботу 31.08.2015 року, тим самим вона продовжила дію трудового договору на невизначений термін. Оскільки, як встановлено в судовому засіданні і вказані обставини підтверджуються витягом з протоколу засідання кафедри цивільного права та процесі від 31.08.2015 року №2 (а.с.30), прийшовши на засідання кафедри 31.08.2015 року позивач була повідомлена про відсутність згоди на продовження з нею трудових відносин з наступним припиненням таких в силу закінчення дії строкового договору. А відтак суд приходить до переконання, що факт виходу на роботу позивача 31.08.2015 року не може свідчити про продовження її трудових відносин із відповідачем на невизначений строк, оскільки їй фактично було відмовлено у допуску на роботу, а в подальшому висунуто вимогу про припинення строкових трудових відносин у формі наказу про звільнення та запису у трудову книжку. Крім цього не вбачає суд порушення в діях відповідача в частині відсутності доказів про ознайомлення позивача із текстом наказу про її звільнення, оскільки в силу вимог ст. 47 КЗпП України такий обов'язок у нього виникає у випадку звільнення працівника з ініціативи адміністрації, а в даному випадку позивача звільнено з загальних підстав визначених ст. 36 КЗпП України. В той же час суд враховує, що на виконання вимог ст. 47 Закону відповідачем декілька разів повідомлялося позивача про необхідність отримання трудової книжки, однак з невідомих суду причин позивач не з'явилася та таку не отримала. За таких обставин суд вважає звільнення позивача законним, а заявлені нею позовні вимоги про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку та моральної шкоди безпідставними, у зв'язку із чим в їх задоволенні слід відмовити.

Outcome: dismissed