Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача, в якому просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування домоволодінням розташованим за адресою: Луганська область, смт. Біловодськ, вул. Некрасова, 31, та зняти останню з реєстрації місця проживання за цією адресою. Обґрунтовуючи свої вимоги [PERSON] зазначила, що вона проживає у вказаному домоволодінні та є його власником. Відповідач протягом двох років у цьому домоволодінні не проживає, зніматись з реєстрації місця проживання за цією адресою добровільно не бажає, чим чинить їй перешкоди в оформленні субсидії. В судовому засіданні інтереси позивача представляли її представники, які позов своєї довірительки підтримали, крім наведених у позовній заяві обставин, додали, що обставини щодо не проживання відповідача у домоволодінні позивача вже встановлені судовими рішеннями першої та апеляційної інстанції. Відповідач [PERSON] на початку розгляду справи, де вона була присутня у судовому засіданні, позов [PERSON] не визнала, мала зустрічні вимоги про визнання права на проживання та користування домоволодінням позивача (зустрічний позов було залишено без розгляду ухвалою від 03.12.15 р.) вказуючи, що в цьому домоволодінні вона не проживає не з власної волі, скільки її звідти вижили. Крім цього, відповідач не заперечувала факту належності будинку позивачу, підтвердила факт винесення судових рішень, якими було відмовлено у задоволенні її позову про усунення перешкод у користуванні належним позивачу домоволодінням. Заслухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Статтями 317, 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власнику майна належить право володіння, користування та розпорядження майном, а також власник майна володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, в тому числі шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання. Матеріалами справи, чого не заперечувала відповідач, підтверджується факт, що власником домоволодіння № 31 по вул. Некрасова у смт. Біловодськ Луганської області є позивач [PERSON] Частиною третьою статті 61 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, з рішення Біловодського районного суду Луганської області від 10 квітня 2014 року та рішення апеляційного суду Луганської області від 22 травня 2014 року у справі № 408/15/14-ц видно, що ними було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням домоволодінням, належним [PERSON], розташованим за адресою: Луганська область, смт. Біловодськ, вул. Некрасова, 31. Підставою для відмови [PERSON] у задоволення вказаного позову послужило те, що остання, будучи членом сімї колишнього власника житлового будинку, та не будучи членом сімї [PERSON], з власної волі вибула до іншого місця проживання до настання морозів наприкінці 2013 року. Цей факт також підтверджується довідкою Біловодської селищної ради від 15.05.15 р. № 1966, з якої йдеться, що у належному [PERSON] будинку остання проживає та користується ним. [PERSON] за вказаною адресою зареєстрована, але не проживає з 2013 року. Згідно положень статей 71, 72 Житлового кодексу України визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад шість місяців без поважних причин, провадиться в судовому порядку. Таким чином, застосовуючи до спірних правовідносин наведені норми закону, суд вважає доведеною вимогу [PERSON] щодо визнання [PERSON] особою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: Луганська область, смт. Біловодськ, вул. Некрасова, 31, оскільки вона в ньому протягом двох років не проживає без поважних причин, тому позов в цій частині підлягає задоволенню. Разом з цим, суд не бере до уваги пояснення свідків [PERSON] та [PERSON], які пояснювали, що відповідач [PERSON] не з власної волі вибула до іншого місця проживання із домоволодіння, яке зараз належить позивачу, оскільки вони не змогли конкретно сказати звідки їм відомі ці факти, крім того, ці пояснення суперечать фактичним даним, які були встановлені зазначеними вище судовими рішеннями та підтверджуються належними доказами. Що стосується вимоги позивача щодо зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання за адресою проживання позивача, суд вважає її такою, що не підлягає задоволенню з огляду на таке. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, в тому числі, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Наведена норма закону свідчить, що зняття відповідача з реєстрації місця проживання для уповноваженого органу з реєстрації місця проживання громадян є обовязковою процедурою виконання судового рішення про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, тому в цій частині вимога позивача є безпідставною. З огляду на те, що позов [PERSON] задоволений частково, відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України на її користь з відповідача слід стягнути понесені нею судові витрати пропорційно задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial