Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з [PERSON] 1499370,00 грн. за договором позики від 29 травня 2008 року. В ході судового розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та просила стягнути 1849890,00 грн. 69000 доларів США станом на 03.03.2016 року, згідно офіційного курсу НБУ, з [PERSON] та [PERSON] у рівних частках по 924945,00 грн. В обгрунтування заявленого позову покликається на те, що 29.05.2008 року між нею та її донькою [PERSON] був укладений договір позики коштів на суму 69000 доларів США. Дані кошти вона отримала від продажу квартири та цього ж дня позичила їх своїй доньці, яка була разом зі своїм чоловіком у банку, та які були використані [PERSON] для погашення кредиту. У грудні 2009 року вона звернулася до своєї доньки [PERSON] із вимогою повернути гроші, однак вона відмовила і написала розписку, про те, що отримала 29.05.2008 року кошти та зобовязується їх повернути до 31.12.2014 року. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив позовні вимоги задовольнити з підстав, викладених у такому. Відповідач [PERSON] та її представник позовні вимоги визнали та пояснили, що 29.05.2008 року позивач мама відповідача [PERSON] продала квартиру та віддала отримані гроші їй та її колишньому чоловіку [PERSON], які останній цього ж дня віддав в погашення кредиту. В грудні вона написала розписку про позику вищевказаної грошової суми. Відповідач [PERSON] та його представник проти задоволення позову заперечили та пояснили, що кошти від продажу квартири позивача він не отримував та грошей не позичав. Кошти, які віддав в погашення кредиту, є його особистими та жодного відношення до позивача не мають. Відповідач [PERSON], яка є його колишньою дружиною, грошей для погашення кредиту йому не давала. Просили у задоволенні позовних вимог відмовити. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідка [PERSON], розглянувши матеріали справи та докази у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Як зазначила у позовній заяві позивач та визнала відповідач [PERSON], 29.05.2008 року остання отримала від позивача кошти від продажу квартири у сумі 69000 доларів США, про що 07.12.2009 року написала розписку. Позивач по справі, [PERSON] є матірю відповідача [PERSON], про що сторони в судовому засіданні не заперечували. У судовому засіданні відповідач [PERSON] зазначила, що кошти, отримані від продажу квартири її матері, вона віддала [PERSON], який на той час був її чоловіком. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що при укладенні договору купівлі-продажу квартири, належної [PERSON] присутнім був і [PERSON] Дану квартиру купували її знайомі, вона зі всіма їздила в банк. Були розмови про банківські борги. Однак чи передавались гроші [PERSON] вона не бачила. З прослуханого у судовому засіданні аудіозапису судового засідання у справі №450/624/15-ц вбачається, що гроші від продажу квартири позивач [PERSON] безпосередньо не отримувала. Як вбачається з розписки від 07.12.2008 року, наданої в судове засідання, кошти в сумі 69000 доларів США від продажу квартири [PERSON] отримала [PERSON] Відповідач [PERSON] не заперечив, що був присутнім при укладенні договору купівлі продажу квартири, яка належала матері його колишньої дружини, однак факт передачі йому коштів за даним договором категорично заперечив. Пояснив, що кошти, які він перерахував на погашення кредиту 29.05.2008 року є його особистими та ніяких грошей від позивача чи відповідача [PERSON] 29.05.2008 року він не отримував. Відповідно до ч.3 ст. 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сімї, то гроші , інше майно, в тому числі гонорар , виграш, які були одержані за цим договором, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України договір укладений одним із подружжя в інтересах сімї, створює обовязки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сімї. Позивач, звертаючись з позовом до суду, посилалася на те, що оскільки на момент укладення договору позики, відповідачі перебували у шлюбі, тому повинні солідарно відповідати щодо повернення отриманих коштів.\~\~ Проте, матеріали справи не містять доказів розпорядження зазначеними коштами відповідачем [PERSON], так само відсутні докази використання [PERSON] зазначених коштів в інтересах сімї. Сам факт перебування відповідачів у шлюбі під час укладення одним із подружжя правочину договору позики, за умови відсутності доказів використання отриманих коштів в інтересах сімї, не є безумовною підставою для солідарної відповідальності іншого подружжя. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 11 ЦПК України). Відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги, а тому дані обставини в силу ч.1 ст. 61 ЦПК не підлягають доказуванню. Позовні ж вимоги до відповідача [PERSON] позивачем не обгрунтовано, належних та допустимих доказів не надано. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1, 3 ст.\~10, ч. 1 ст.\~60 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1849890,00 гривень за договором позики, в задоволенні позовних вимог до [PERSON] слід відмовити. В порядку ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в розмірі 3654,00 гривень.

Outcome: partial