Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначено, що відповідач, є батьком малолітньої дитини [PERSON], [INFO] та не надає належну матеріальну допомогу на утримання дитини , просить стягнути аліменти з відповідача на її користь на утримання доньки у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку /доходів/, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. До судового засідання позивач надала заяву про підтримання позову повністю та розгляд справи у її відсутність (а. с.24 ). До судового засідання відповідач надав заяву про визнання позову в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, з посиланням, що кошти на утримання доньки направляє на рахунок який наданий позивачем в сумі 400 грн. , на даний час офіційно не працює та має тимчасові заробітки. Згідно ст.169 ЦПК України, суд вирішує справу розглядати за даної явки і наявних матеріалів у справі . Судом встановлено наступні факти. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією рішення суду про розірвання шлюбу. Від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження ( а.с.3). Малолітня дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні, що не заперечується відповідачем. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з п.1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини», схваленої резолюцією 44-ї сесії Генеральної Асамблеї ООН 44/25 від 20.11.1989 р., ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 р. № 789 - ХІІ та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 вказаної Конвенції ООН про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 вказаної Конвенції ООН про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Обов'язок батьків утримувати дитину встановлений на законодавчому рівні, а саме: ст. 180 СК України. Відповідно до цієї правової норми батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому, обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері так і батька, тобто обов'язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. За змістом частини 1 і 2 статті 181 СК України способи виконання батьками свого обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачується щомісячно. Відповідно до ст. 182 СК України, та роз'ясненням п. 17 постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст.ст. 183, 184 СК України. Дослідивши матеріали справи, виходячи з принципу розумності та справедливості, з урахуванням факту часткового визнання позову відповідачем, суд дійшов висновку щодо задоволення позову частково, оскільки відповідач офіційно не працює та має тимчасові заробітки , з нього підлягають до стягнення аліменти в розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно до досягнення дитиною 18 років . В іншій частині позов звдоволенню не підлягає. Згідно ст.88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави 551,20 грн. судового збору. На підставі ст.ст. 180-182, 184, 194 СК України,

Outcome: partial