Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, в обґрунтування якого зазначила, що з відповідачем припинені сімейні відносини, спільного господарства не ведуть, подальше спільне проживання і збереження шлюбу неможливе та суперечить її інтересам. Ухвалою Володарсько - Волинського районного суду Житомирської області від 17.08.2020 року справу прийнято до провадження судді та призначено підготовче судове засідання. В судове засідання сторони не з`явились, про дату та час судового розгляду були повідомлені належним чином. Позивач подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Відповідач подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позов визнає повністю. Спору щодо місця проживання дітей не має. Згідно з ч. 3 ст. 200 Цивільного процесуального кодексу України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. На підставі ч. 3 ст. 211 ЦПК України, якою передбачено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд цивільної справи проведено без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.51 Конституції України та ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Згідно із ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Частина 1 статті 110 СК України передбачає, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 12.12.1997 Чижівською сільською радою Новоград-Волинського району Житомирської області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено запис №15 (а.сп. 4). Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с. 5, 6). Також встановлено, що подружжя не підтримує шлюбно-сімейних відносин, не веде спільне господарство. Позивач наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач позов визнав повністю. Спору щодо місця проживання неповнолітньої дитини між сторонами не має. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейні відносини сторони наміру не мають. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. Відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України та ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідному рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем сплачено судовий збір в розмірі 768,40 грн відповідно до квитанції №53 від 26.02.2019 року (а.с. 1). Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, суд вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позовної заяви судового збору, що становить 384,20 гривень.

Outcome: approved