Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON] та просили відстрочити, розстрочити, зменшити, або звільнити від сплати судових витрат до винесення рішення по цій справі, а також просили зобов'язати [PERSON] повернути титульним власникам об'єкт нерухомості розташований за адресою: м. Одеса, вул. Космонавтів, буд. № 19, кор. 1, кв. 4, посилаючись на таке. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013 року, додатковим рішенням Малиновського районного суду м Одеси від 10 грудня 2013 року перший договір купівлі-продажу квартири розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Космонавтів, буд. 19, кор. 1, кв. 4, укладений між [PERSON] і [PERSON] визнано недійсним. Хоча рішенням апеляційного суду Одеської області від 04 березня 2014 року вищезазначені рішення Малиновського районного суду м. Одеси були скасовані, проте ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 04 березня 2014 року скасовано, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013 року та додаткове рішення Малиновського районного суду від 10 грудня 2013 року залишені в силі. Зважаючи на те, що за другим договором купівлі-продажу зазначеної спірної нерухомості [PERSON] продав квартиру [PERSON], який є на сьогоднішній день власником квартири розташованої в м. Одеса, вул. Космонавтів, буд. № 19, кор. 1, кв. 4, тому позивачі саме звернулись до власника спірної нерухомості щодо повернення їм зазначеної нерухомості, вважаючи безпідставність його право власності. 01 грудня 2014 року Малиновським районним судом м. Одеси ухвалено заочне рішення, яким позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] задоволені.Зобов'язано [PERSON] передати об'єкт нерухомості розташований за адресою: м. Одеса, вул. Космонавтів, буд. № 19, кор. 1, кв. 4 [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 18 лютого 2015 року в задоволені заяви відповідача, [PERSON] про перегляд заочного рішення від 01 грудня 2014 року у справі за позовом [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON], за участю третіх осіб [PERSON], [PERSON] про зобов'язання повернути титульним власникам об'єкт нерухомості розташований за адресою: м. Одеса, вул. Космонавтів, буд. № 19, кор. 1, кв. 4 відмовлено. 11 червня 2015 року Апеляційним судом Одеської області рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про витребування майна відмовлено у повному обсязі. 25 листопада 2015 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2014 року та рішення Апеляційного суду Одеської області від 22 червня 2015 року скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. Справу, в порядку ст. 11-1 ЦПК України передано судді Малиновського районного суду м. Одеси Гуревському В.К. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду із уточненою позовною заявою про витребування у [PERSON] з чужого незаконного володіння обєкту нерухомості, що розташований за адресою: [ADDRESS], зазанчивши, що 04 жовтня 2000 року квартира №4 корпус №1 у будинку №19 по вулиці Космонавтів у м. Одесі була приватизована у рівних частих на діда позивачів [PERSON] та батька позивачів [PERSON] і відповідно видано свідоцтво про право власності на житло від 04 жовтня 2000 року за № Ж-1097. 26 вересня 2004 року померла баба позивачів [PERSON], у відповідності до ст. 1261 ЦК України дід і батько позивачів, як спадкоємці першої черги за законом фактично прийняли спадщину, адже постійно проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та залишилися проживати, володіти та користуватися всією квартирою. 30 травня 2006 року помер дід позивачів [PERSON] у відповідності до ст. 1261 ЦК України батько позивачів, як єдиний спадкоємець першої черги за законом, фактично прийняв спадщину залишившись проживати, володіти та користуватися всією квартирою, але не зміг звернутися із заявою про прийняття спадщини, у зв'язку з тим, що 25 липня 2006 року був госпіталізований до психіатричної лікарні. 08 вересня 2006 року на підставі підробленого документу, а саме заочного рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2005 року (у відповідності до якого, зокрема було визнано за [PERSON] право власності на спірну квартиру) [PERSON] оформила в ОМБТІ право власності. 18 вересня 2006 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу відчужила квартиру [PERSON]. 07 грудня 2006 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу відчужив спірну квартиру [PERSON]. 06 березня 2008 року батько позивачів [PERSON] помер. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013 року та додатковим рішенням суду першої інстанції від 10 грудня 2013 року, які були залишені в силі ухвалою Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2014 року визнано недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений між [PERSON] і [PERSON]. Спірна квартира була відчужена поза волею єдиного власника [PERSON], і позивачі, як спадкоємці, двоє з яких [PERSON], [PERSON] 22 квітня 1990 року були неповнолітніми на момент смерті свого батька, мають право вимагати відновлення свого права на неї. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано на безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння. Єдиний власник спірної квартири [PERSON] позбавлений володіння майном поза своєю власною волею і відповідно діти спадкодавця (двоє з яких на момент відчуження були неповнолітні) позбавлені права, як спадкоємці на прийняття спадщини у вигляді спірної квартири. Оскільки спірна квартира була відчужена поза волею єдиного законного власника [PERSON], то він мав право домагатися відновлення свого права на неї. Неповнолітні позивачі [PERSON], [PERSON] фактично прийнявши спадщину згідно до ст. 1268 ЦК України часу її відкриття набули речові права на успадковану квартиру - право володіння та право користування нею і, відповідно, право на захист цих прав. [PERSON] надав до суду заперечення на уточнену позовну заяву, в якій просив у задоволенні позовної заяви [PERSON], [PERSON], [PERSON] про витребування у [PERSON] з чужого незаконного володіння об'єкт нерухомості, розташований за адресою: [ADDRESS] відмовити повністю, обґрунтовуючи свою вимогу тим, що скасовуючи заочне рішення суду першої інстанції від 01 грудня 2014 року, ВССУ в мотивувальній частині своєї ухвали від 25 листопада 2015 року значну увагу присвятив роз'ясненню позивачам питання обрання вірного способу захисту цивільних прав. При цьому касаційний суд послався на приписи ст. 55 Конституції України, статей 12, 388 ЦК України, статей 4, 10, 60 ЦПК України і зазначив, що «...згідно зі ст. 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до ст. ст. 31, 215 цього Кодексу суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими останній обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону». Касаційна інстанція окремо наголосила, що «На порушення вимог ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд першої інстанції не сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, не з'ясував питання, чи обрано позивачами належний спосіб захисту порушеного права, чи всі позивачі набули право, за захистом якого звертаються, та не встановив, виходячи з обставин справи, чи відновить обраний позивачами спосіб захисту їхні права, враховуючи, що відчуження спірної квартири відбулося за життя [PERSON], спірна квартира як на момент її відчуження, так і на час смерті [PERSON] не була зареєстрована за останнім на праві власності»; «Таким чином, ... суди ... у достатньому обсязі не визначилися з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, неправильно встановили правову природу заявленого позову та виходячи з цього не з'ясували чи позивачами обрано належний спосіб захисту порушеного права». Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, у задоволенні якого необхідно відмовити з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених письмових доказів. [PERSON] та [PERSON] з 19 грудня 1987 року перебували у зареєстрованому шлюбі, згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії 11-ЖД № 482215, видане відділом ЗАГСа Малиновського району міста Одеси, актовий запис № 1358. Від цього шлюбу є троє дітей: [PERSON], [INFO], та близнюки [PERSON], [PERSON], [INFO]. 04 жовтня 2000 року двокімнатна квартира, розташована за адресою: м. Одеса, вул. Космонавтів, буд. № 19, кор. 1, кв. 4 була приватизована у рівних частках на [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво про право власності на житло від 04 жовтня 2000 року № Ж-1097, видане Управлінням Одеської Залізничної дороги). 26 вересня 2004 року померла [PERSON], про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління юстиції м. Одеси, в книзі реєстрації актів про смерть 27 вересня 2004 року зроблено запис № 8599. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя який його пережив, та батьки. Чоловік [PERSON] та син [PERSON] були спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON], від прийняття спадщини не відмовлялись, але [PERSON] та син [PERSON] у встановлений законом строк не зверталися до державної нотаріальної контори. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від нього. 30 травня 2006 року помер один з власників спірної нерухомості [PERSON], про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління м. Одеси, в книзі реєстрації актів про смерть 06 червня 2006 року зроблено запис № 5211. [PERSON] став єдиним за законом спадкоємцем першої черги, від прийняття спадщини не відмовився, фактично прийняв спадщину, залишившись проживати, володіли та користуватися всією квартирою № 4, кор. 1, буд. 19 по вул. Космонавтів в м. Одесі. [PERSON] не звернувся із заявою про визнання права власності у порядку спадкування за законом в зв'язку з тим, що 25 липня 2006 року був госпіталізований до Одеської обласної клінічної психіатричної лікарні № 1 з діагнозом: хронічна енцефалопатія 2-3 ступеня, алкогольна полінейропатія з нижнім в'ялим парапарезом вираженого ступеня, психічне і поведінкове зворушення в результаті вживання алкоголю, амнестичний синдром. За твердженням сторони позивачів [PERSON] отримала від [PERSON] документи необхідні для реєстрації права власності за [PERSON] на спірну квартиру, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Космонавтів буд. № 19, кор. 1, кв. 4. Після отримання документів від [PERSON], [PERSON] виготовила підроблений документ, а саме: заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02 грудня 2005 року, відповідно до якого було: встановлено факт прийняття спадщини [PERSON] (свекор позивача [PERSON]) та [PERSON] (чоловік позивача [PERSON]) на 1/3 частки квартири розташованої в м. Одеса, по вул. Космонавтів, буд. №19, к. 1, кв. 19; визнано дійсною усну угоду між покупцем в особі [PERSON] та продавцями [PERSON], та [PERSON] на спірну квартиру; визнано за [PERSON] право власності на квартиру розташовану в м. Одеса, по вул. Космонавтів, буд. № 19, к. 1, кв. 19. Отримавши підроблене рішення Приморського районного суду м. Одеси, [PERSON] звернулась до Одеського міського бюро технічної інвентаризації та реєстрації об'єктів нерухомості з метою реєстрації права власності на спірне нерухоме майно. 08 вересня 2006 року на підставі зазначеного рішення [PERSON] оформила на своє ім'я право власності на квартиру, розташовану в м. Одеса, по вул. Космонавтів, буд. № 19, к. 1, кв. 19. 18 вересня 2006 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу з [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], у відповідності з яким [PERSON] продала [PERSON] квартиру, розташовану в м. Одеса, по вул. Космонавтів, буд. № 19, к. 1, кв. 19. 07 грудня 2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу [PERSON], реєстровий запис № 6058, посвідчено договір купівлі-продажу, згідно з яким [PERSON] продав [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: м. Одеса, вул. Космонавтів, буд. 19, кор. 1, кв. 4. 06 березня 2008 року [PERSON] помер, про що Першим відділом реєстрації актів цивільного стану Приморського районного управління м. Одеси, в книзі реєстрації актів про смерть 09 березня 2008 року зроблено запис № 2297. Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись за захистом своїх прав до суду, в решті рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013 року, додатковим рішенням Малиновського районного суду м Одеси від 10 грудня 2013 року договір купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: м. Одеса, вул. Космонавтів, буд. 19, кор. 1, кв. 4, укладений між [PERSON] і [PERSON] визнано недійсним. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 04 березня 2014 року рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013 року та додаткове рішення Малиновського районного суду від 10 грудня 2013 року були скасовані. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 червня 2014 року рішення апеляційного суду Одеської області від 04 березня 2014 року скасовано, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013 року та додаткове рішення Малиновського районного суду від 10 грудня 2013 року залишені в силі. Відповідно до матеріалів кримінального провадження № 053200700082 відносно [PERSON] (т. 1, а. с. 133-159) [PERSON] та [PERSON] до відчуження квартири були знайомі, знаючи про проблеми [PERSON] з алкоголем, [PERSON] запропонувала допомогти в продажі його квартири, а [PERSON] особисто передала документи на квартиру [PERSON] Саме за домовленістю між ними [PERSON] почала допомагати в продажу спірної квартири. У вересні 2006 року [PERSON] передала [PERSON] 4000,0 доларів США в якості завдатку за квартиру від [PERSON], а решту пообіцяла віддати приблизно 24 жовтня 2006 року. 20 листопада 2006 року [PERSON] вирішила повернути завдаток, оскільки квартира не продавалася, а її вартість зростала. [PERSON] запропонувала зачекати два тижні, а згодом попросила надати їй довіреність для оформлення договору купівлі-продажу. В грудні 2006 року [PERSON] на імя [PERSON] в присутності [PERSON] була видана довіреність на розпорядження спірною квартирою. За домовленістю квартира мала бути продана за 45000,0 доларів США. За твердженням [PERSON] на пропозицію віддати гроші [PERSON] відмовилася, сказала, що їй потрібна квартира, гроші за продану квартиру в розмірі 40000,0 дол. США перебувають на депозитному рахунку, і [PERSON] готова повернути їх [PERSON] Таким чином, згідно постанови слідчого про закриття кримінального провадження від 04 липня 2009 року [PERSON] займалася продажем спірної квартири з відома та за дорученням [PERSON], як дружини [PERSON]. [PERSON] особисто прибув до нотаріальної контори для видачі довіреності на [PERSON] [PERSON] та [PERSON] мали спрямовану волю та волевиявлення на відчуження квартири з метою покращення житлових умов. Саме для цього вони зверталися до [PERSON], з якою мали довірчі стосунки. Відчуження спірної квартири відбулося за життя [PERSON], спірна квартира як на момент її відчуження, так і на час смерті [PERSON] не була зареєстрована за останнім на праві власності. З часу відчуження спірної квартири і до смерті [PERSON] останній не ставив питання про те, що кватира була відчужена поза його волею. Суд виходить з того, що обрання належного способу захисту, визначення предмету та підстав позову (що залежить виключно від позивача) є ключовою умовою, котра направляє подальший розгляд справи, визначає предмет доказування та зміст заперечень відповідача. Висновки та мотиви касаційної інстанції щодо обрання правильного способу захисту, обов'язкові при новому розгляді справи. Аргументуючи уточнений позов, позивачі посилаються на дві обставини. По-перше, той факт, що рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16 квітня 2013 року та додатковим рішенням цього ж суду від 10 грудня 2013 року, які були залишені в силі ухвалою ВССУ від 25 червня 2014 року визнано недійсним перший договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] та [PERSON] від 18 вересня 2006 року. По-друге, на думку позивачів, квартира була відчужена поза волею єдиного власника [PERSON] і позивачі мають право вимагати відновлення свого права на неї. За правилом ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Згідно із ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Згідно роз'яснень Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі у п. 26 Постанови № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК України. Недійсність правочину, на виконання якого передано майно, сама по собі не свідчить про його вибуття із володіння особи, яка передала це майно, не з її волі. При цьому суд має встановити, чи була воля власника на передачу права володіння іншій особі. Скасовуючи заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 01 грудня 2014 року, ВССУ в ухвалі від 25 листопада 2015 року зазначив, що висновок суду першої інстанції про те, що спірна квартира була відчужена поза волею позивачів, «...суперечить фактичним обставинам справи, оскільки відчуження спірної квартири відбулося за життя [PERSON], тому висновок про відчуження вказаної квартири поза волею позивачів є помилковим». За змістом ст. 387 ЦК України віндикації підлягає лише індивідуально визначене майно. Сутність віндикаційного позову полягає в поверненні власнику саме того майна, що вибуло з його володіння. Речі, визначені родовими ознаками (об'єкт нерухомості), віндиковані бути не можуть. Для пред'явлення віндикаційного позову необхідно, щоб майно, якого позбавився власник, збереглося в натурі і перебувало у фактичному володінні іншої особи. Якщо майно вже знищене, перероблене чи спожите, право власності на нього як таке припиняється. У цьому випадку власник має право лише на захист своїх майнових інтересів, зокрема за допомогою позовів із заподіяння шкоди чи безпідставного збагачення, а шкода була спричинена саме діями [PERSON] Відповідно до технічного паспорту на квартиру № 4 в житловому будинку № 19 корпус 1 по вулиці Космонавтів у м. Одесі, виготовленого 14 листопада 2006 року на імя [PERSON], вбачається, що жилі та підсобні приміщення квартири розміщені на 1-му поверсі 5-ти поверхового будинку являють собою окрему квартиру, яка складається з 2-х жилих кімнат: 1 кімната 17,4 кв. м., 2 кімната 10,5 кв. м., жила площа квартири 27,9, Кухня окрема площею 6,0 кв. м., ванна кімната 2,5 кв. м., коридору 4, 5 кв. м., вбудована шафа 1,1, підсобна площа 14,1 кв. м., загальна площа 42,0 кв. м. Згідно технічного паспорту на квартиру № 4 в житловому будинку № 19 корпус 1 по вулиці Космонавтів у м. Одесі, виготовленого 20 квітня 2007 року на імя [PERSON], вбачається, що жилі та підсобні приміщення квартири розміщені на 1-му поверсі 5-ти поверхового будинку являють собою окрему (загальну) квартиру, яка складається: 1 кабінет 12,0 кв. м., 2 - коридору 7,6 кв. м., 3 кабінет 12,1 кв. м., 4 кухні площею 6,6 кв. м., 5 кабінет 7,1 кв. м., 6 санвузол 1,5 кв. м., 7 підсобне 1,4 кв. м., загальною площею 48,3 кв. м., підсобною площею 17,1, основною площею 31,2 кв. м. Відповідно до технічного паспорту нежилого приміщення офіс № 4 у будинку № 19 корпус 1 по вулиці Космонавтів у м. Одесі, виготовленого 13 травня 2015 року на імя [PERSON], вбачається, що нежитлові приміщення розташовані на 1-му поверсі 5-ти поверхового будинку та складається з 3-х основних кімнат площею 31,2 кв. м., у тому числі 1 кабінет 12,0 кв. м., 2 кабінет 12,1 кв. м., 3 кабінет 7,1 кв. м., кухні площею 6,6 кв. м., санвузол 1,5 кв. м., коридору 7,6 кв. м., комори 1,4 кв. м., загальна площа приміщень 48,3 кв. м., основана площа 31,2 кв. м., підсобна площа 17,1 кв. м., корисна площа 48,3 кв. м. Тобто змінилася конфігурація приміщення. Відповідно до звіту про проведення технічного огляду нежилого приміщення, офіс №4, за адресою м. Одеса, вул. Космонавтів, 19, корп. 1, складеного СПД [PERSON] від 17 березня 2017 року за №17-03-01с/2017, вбачається, що [PERSON] згідно рішення Малиновського районного суду м. Одеси, Справа № 2-4112/2007, від 20 квітня 2007 року, зареєстроване в КП «ОМБТІ та РОН» від 11 вересня 2008 року, за № 273-кн.81 неж-34, належить в цілому нежиле приміщення-офіс № 4, розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Космонавтів, буд.19, корп. 1. Технічна характеристика: нежиле приміщення-офіс № 4 складається: 1 - кабінет площею 12,0 кв. м., 2 - коридор площею 7,6 кв. м., 3 - кабінет площею 12,1 кв. м., 4 - кухня площею 6,6 кв. м., 5 - кабінет площею 7,1 кв. м., 6 - санвузол площею 1,5 кв. м., 7 - підсобне площею 1,4 кв. м., загальною площею 48,3 кв. м., основною площею 31,2 кв. м., підсобною площею 17,1 кв. м. Висновок: За результатами технічного огляду зазначене нежитлове приміщення не може використовуватись у якості житлової квартири у звязку з не відповідністю вимогам п. 5.24 та п.5.27 ДБН В.2.2-15 «Житлові будинки. Основні положення», а саме у двокімнатній квартирі кухня має бути більше ніж 8,0 кв. м.; у двокімнатних квартирах передбачені роздільні санвузли (ванна з умивальником і вбиральня з унітазом та умивальником). У теперішній час зазначені приміщення використовуються як нежилі приміщення-офіс, що не суперечить положенням ДБН В.2.2-15 «Житлові будинки. Основні положення», та відповідає правовстановлюючим документам, наданими заявником. Таким чином, приміщення № 4 розташоване за адресою: м. Одеса, вул. Космонавтів, буд.19, кор. 1 не є квартирою і не може в якості такої використовуватися, а є нежитловим приміщенням офіс. Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Позов про витребування майна, пред'явлений до особи, у незаконному володінні якої це майно знаходилось, але на момент розгляду справи в суді у неї відсутнє, не може бути задоволений. Згідно із п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Спірне майно було придбано [PERSON] 07 грудня 2006 року, за життя [PERSON], померлого у березні 2008 року. Як зазначив касаційний суд, «...спірна квартира як на момент її відчуження, так і на час смерті [PERSON] не була зареєстрована за останнім на праві власності». Відповідно, не могло таке право й перейти до позивачів. Права на віндикацію після смерті [PERSON] позивачі не набули. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. За ч. 1 статті 15 цього Кодексу кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільну справу в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Виходячи із заявлених позивачем вимог, суд не має достатніх доказів для ухвалення рішення на користь позивача шляхом витребування майна.

Outcome: dismissed