Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

Позивач, з урахуванням уточненої позовної заяви від 02.03.2018 року (а.с.62), звернулася до суду з зазначеним позовом до відповідачів, на обґрунтування якого вказала, що 28.07.2000 року державним виконавцем ВДВС Івано-Франківського МУЮ [PERSON] було винесено постанову № 04-В10, згідно якої накладено арешт на квартиру [ADDRESS], яка мотивована тим, що [PERSON] належить вищевказана квартира. 03.03.2000 року державним виконавцем ВДВС Івано-Франківського МУЮ [PERSON] було винесено постанову про накладення арешту на майно боржника та заборони на його відчуження на вищевказану квартиру згідно ухвали Івано-Франківського міського суду від 29.02.2000 року про арешт майна [PERSON] 18.06.2008 року державним виконавцем ВДВС Івано-Франківського міського управління юстиції [PERSON] було винесено постанову про накладення арешту на майно боржника та заборони на його відчуження на вищевказану квартиру згідно виконавчого листа № 2-2485/2007 від 18.04.2008 року. Згідно інформаційної довідки з ДРРП на нерухоме майно та РПВ на нерухоме майно, ДРІ, ЄРЗВ обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 78525156 від 20.01.2017 року на вищевказану квартиру накладено: арешт (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 6520176, що зареєстровано 04.02.2008 року № 6520176 Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою згідно постанови 03-1 ЗБ-201 від 28.07.2000 року, винесеного державною виконавчою службою; арешт (архівний запис), реєстраційний номер обтяження 6529794, що зареєстровано 05.02.2008 року № 6529794 Першою Івано-Франківською державною нотаріальною конторою згідно постанови б/н від 24.07.2000 року, винесеного державною виконавчою службою. Постанови мотивовано тим, що вищевказана квартира належить боржнику [PERSON] Однак на момент відкриття виконавчого провадження це не відповідає дійсності, оскільки вказане вище майно перебувало і перебуває у особистій приватній власності позивача на підставі договору купівлі-продажу квартири від 15.12.1998 року, згідно якого вона придбала вищевказану квартиру за кошти, які були подаровані [PERSON] її матір'ю [PERSON] Тому [PERSON] жодного відношення до вищевказаної квартири немає. Оскільки описане державними виконавцями майно не належить боржнику [PERSON] на праві власності, то це майно має бути виключено з опису та з нього повинен бути знятий арешт. На підстав наведеного просила суд визнати квартиру за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Сорохтея, 16/32 особистою власністю [PERSON], зняти арешт з квартири [ADDRESS], накладений згідно постанови 03-1 ЗБ-201 від 28 липня 2000 року та згідно постанови від 24 липня 2000 року, винесену державною виконавчою службою. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням уточнення підтримали, просили позов задовольнити. Відповідач [PERSON] судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В матеріалах справи міститься нотаріально засвідчена заява [PERSON] (а.с.28), згідно якої позовні вимоги [PERSON] він визнав в повному обсязі. Представник відповідача Івано-Франківського МВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов заперечив, посилаючись на відзив на позову заяву (а.с.68-69), вказав що рішенням суду від 29.05.2000 року було присуджено повернення [PERSON] боргу [PERSON], який не повернуто ним в повному обсязі, а спірна квартира була придбана [PERSON] та [PERSON] в шлюбі, тому вона є їх спільним майном. Арешт на дану квартиру може слугувати запорукою для виплати [PERSON] решти боргу [PERSON] Заслухавши позивача та її представника, відповідача, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що заявлені [PERSON] позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 82 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що постановою державного виконавця ВДВС Івано-Франківського МУЮ [PERSON] від 28.07.2000 року накладено арешт на квартиру [ADDRESS] згідно примусового виконання виконавчого листа № 2-4921 від 10.06.2000 року про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] боргу (а.с.5). 02.03.2000 року державним виконавцем ВДВС Івано-Франківського МУЮ [PERSON] винесено постанову, якою накладено арешт на [ADDRESS] та заборонено її відчуження (а.с.6). Вказаною постановою також встановлено, що дана квартира належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № Д2208 від 15.12.1998 року. Відповідно до постанови ВДВС Івано-Франківського МУЮ від 18.06.2008 року, державним виконавцем Витвицьким В.В. згідно примусового виконання виконавчого листа № 2-2485/2007, виданого 18.04.2008 року Івано-Франківським міським судом, у справі про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 9061грн., накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] в межах суми 10117,32грн., та заборону здійснювати відчуження будь-якого майна, що належить [PERSON] (а.с.7). Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до п. 5.1.4. Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 74/5 від 15.12.1999 року, стягнення може бути звернено на майно боржника, яке належить йому на праві приватної власності. З копії договору купівлі-продажу від 15.12.1998 року вбачається, що [PERSON] 15.12.1998 року купила квартиру № 32, розташовану в будинку № 16 по вул. Сорохтея в м. Івано-Франківськ у [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що посвідчено приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON], та зареєстровано в реєстрі № Д-2202. Продаж квартири здійснений за 5221грн., які покупець сплатила продавцям повністю до підписання цього договору (а.с.8). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно із частиною першою Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 1 січня 2004 року. Спірне майно придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності СК України, а тому при вирішенні справи судам необхідно застосовувати положення КпШС України, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин), майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно з ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України (який діяв на час виникнення спірних правовідносин), майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші.Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-1662цс15 від 04.11.2015 року. Як вбачається з договору дарування грошей від 25.11.1998 року (а.с.9), [PERSON] подарувала [PERSON] грошові кошти готівкою в сумі 5221,00грн. для купівлі нею квартири за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Сорохтея, 16/32. Наведене свідчить про те, що хоча спірна квартира і була придбана під час шлюбу [PERSON] та [PERSON], однак була придбана за подаровані [PERSON] кошти, що належали на праві власності особисто [PERSON] Нормою статті 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р., закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 391 ЦК України, вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Згідно п. 8 Постанови № 5 пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна», оскільки згідно зі статтею 126 ЦПК позивач вправі обєднати в одній позовній заяві кілька однорідних позовних вимог, повязаних між собою, в одному провадженні можуть розглядатись вимоги про визнання права власності на майно та зняття арешту з майна. У матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в арешті вищезазначеного майна. Оскільки позивач не є боржником виконавчого провадження в межах якого було накладено арешт на належне їй нерухоме майно тому правових підстав наявності, а також продовження арешту на майно немає, що вказує на незаконність перебування майна під арештом. Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані сторонами докази у їх сукупності, перевіривши відповідність позовних вимог діючому законодавству України, суд дійшов висновку про обґрунтованість позову [PERSON], та враховуючи вищенаведене, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими, тому позов слід задовольнити. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судові витрати залишити за позивачем. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 5, 16, 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження»,ст.ст. 2, 13, 89, 141, 259, 264-265 ЦПК України -

Outcome: approved