Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, який в ході судового розгляду уточнила, та остаточно просила надати їй дозвіл на оформлення всіх пов`язаних з перетинанням державного кордону України документів для виїзду за кордон дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , без згоди відповідача, та надати дозвіл на тимчасовий виїзд з України за кордон до Федеративної Республіки Німеччина малолітнім дітям: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу відповідача у період з 29 березня 2018 року по 15 квітня 2018 року та в період з 02 червня 2018 року по 01 серпня 2018 року. Пред`явлений позов мотивує тим, що вона в період з 2010 по 2015р. перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У них є двоє спільних дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] .Після розірвання шлюбу вони проживають окремо. Відповідач безпідставно ухиляється від надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей із нею за кордон, зокрема в період зимових та літніх канікул, у зв`язку з чим отримати від нього нотаріально посвідчену згоду на виїзд дітей за кордон є неможливим. Позиція батька шкодить інтересам дітей та не сприяє їх всебічному та гармонійному розвитку, порушує право дітей на повний та гармонійний розвиток їх особистості, вказує на зловживання відповідачем своїми батьківськими правами. Як на підставу позову вказує на положення ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» та п. 18 Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ № 231 від 31.03.1995р., а також на положення ст. 7, ч. 2 ст. 155 СК України, ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 3, 6 Конвенції про права дитини від 20.11.1989р. в частині необхідності врахування інтересів дітей. У відзиві на позовну заяву відповідач проти позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні, оскільки в 2016 році позивач уклала шлюб із громадянином ФРН [PERSON] , що дозволяє припустити, що в разі отримання дозволу на виїзд дітей за кордон, вона протиправно змінить їх місце проживання та виїде з ними на постійне місце проживання у ФРН. На даний час діти зареєстровані за його місцем проживання і в судовому порядку місце їх проживання з жодним із батьків не визначалось. А тому виїзд дітей за кордон порушуватиме його права, визначені ст. 157 СК України, як батька дитини на участь у їх вихованні. Крім того, позивачем не доведено необхідності проведення лікування, оздоровлення та навчання дітей за межами України, а виїзд дітей у запропонований позивачем час порушуватиме його права, так як його відпустка запланована на червень-липень 2018р., і в цей час він планував із дітьми поїхати до його батьків у Сумську область. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали із аналогічних викладеним у позовній заяві підстав, додатково пояснивши, що вона жодним чином не має наміру виїжджати із дітьми на постійне місце проживання у Федеративну Республіку Німеччина, оскільки хоче лише познайомити дітей з країною громадянства її чоловіка, забезпечити їм можливість вивчення іноземної мови у відповідному мовному середовищі. При цьому вона усвідомлює тимчасовий характер дозволу на виїзд дітей за кордон, що порушення обов`язку повернення дітей до України відповідно доКонвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року кваліфікується як викрадення дитини із відповідними правовими наслідками у вигляді застосування міжнародно-правих засобів повернення дитини до місця її постійного проживання. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечили з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, додатково пояснивши, що відповідач не проти виїзду дітей за кордон, але після досягнення ними 16-річного віку, коли вони самостійно вправі приймати відповідне рішення. Вважає, що лист позивачу про можливість зарахування дітей на навчання у початкову школу із католицьким віросповіданням у ФРН може свідчити про бажання останньої вивезти останніх на постійне місце проживання за кордон. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони в період з 2010 року по 2015 рік перебували у зареєстрованому шлюбі між собою (обставина визнана сторонами), після розірвання якого позивач уклала шлюб із громадянином ФРН [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про шлюб від 09.11.2016р. Серії [NUMBER] . У сторін є двоє малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що стверджується копіями свідоцтв про їх народження, місце постійного проживання яких із кимось із батьків не визначено, які однак зареєстровані та проживають за місцем реєстрації та фактичного проживання відповідача (обставина визнана сторонами). Як вбачається із довідки ПП «Азбука Світу» малолітні [PERSON] , [PERSON] з 02.09.2017р. проходять курс вивчення німецької мови в ПП «Азбука Світу», листом від 28.08.2017р. були запрошені разом із матір`ю її чоловіком [PERSON] для багаторазових відвідин у Німеччину загальною тривалістю 76 днів в період з 23.12.2017р. по 06.01.2018р. (15 днів) та з 02.06.2018р. по 01.08.2018р. (61 день) з гарантією оплати всіх витрат, пов`язаних із цим. Листом від 28.09.2017р. підтверджується бронювання готелю на території ФРН (двох двомісних номерів) в період з 15.07.2018р. по 25.07.2018р. Згідно з листом від 17.07.2017р. малолітні [PERSON] , [PERSON] після успішного закінчення всіх загальних первинних обстежень і попередніх шкільних оцінювань можуть бути зареєстровані на навчання у початкову школу із католицьким віросповіданням у ФРН. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Ст. 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. У відповідності з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього закордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років).За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітньої дитини закордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Крім того, згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Таким чином, в пункті 4 Правил зазначається про конкретну державу прямування та конкретний період часу перебування у цій державі, тобто йдеться про разову поїздку. При цьому згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За цих обставин, суд приходить до висновку, що чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків, або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Судом встановлено, що відповідач не надає позивачу своєї згоди на виїзд за межі України у ФРН неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією нотаріально посвідченої заяви-звернення до відповідача від 31.08.2017р.та висловленою ним у судовому засіданні позицією, що такої згоди до досягнення дітьми 16-річного віку він не надаватиме, мотивуючи своє рішення наявністю ризику виїзду позивача разом із дітьми на постійне місце проживання за кордон. Разом із тим, суд виходить із презумпції правомірної поведінки особи, й, ухвалюючи рішення у справі, не може ґрунтуватися на припущеннях вчинення протиправних дій позивачем у майбутньому. Тим більше, що жодних фактичних даних в підтвердження намірів позивача змінити місце проживання дітей суду не надано. Не може бути визнано підтвердженням таких намірів вивчення дітьми німецької мови як в Україні, так і в країні відповідного мовного середовища. При цьому судом позивачу було роз`яснено тимчасовий характер дозволу на виїзд дитини за кордон, надання якого вона просить у позовній заяві, а також правові наслідки його порушення згідно чинного законодавства України та міжнародно-правових актів, стороною яких є наша держава. Позивач пояснила, що вона жодним чином не має наміру виїжджати з дітьми на постійне місце проживання у Федеративну Республіку Німеччина, усвідомлює тимчасовий характер дозволу на виїзд дітей за кордон, що порушення обов`язку повернення дітей до України відповідно доКонвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року кваліфікується як викрадення дитини із відповідними правовими наслідками у вигляді застосування міжнародно-правих засобів повернення дитини до місця її постійного проживання. Таким чином, перешкод для виїзду дітей за кордон у супроводі уповноважених осіб в судовому засіданні не встановлено, а цілі виїзду за кордон з метою відвідування культурних місць в країні громадянства чоловіка позивача, забезпечення їм можливості вивчення іноземної мови у відповідному мовному середовищівідповідають меті забезпечення всебічного та гармонійного розвитку дитини. Вирішуючи спір, суд приймає до уваги, що у відповідності до ст. 13 Загальної декларації прав людини кожна людина має право покинути будь-яку країну, включаючи й свою власну, і повертатися у свою країну. Згідно зі ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Пунктом 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта, проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Оскільки перешкод для виїзду дітей за кордон у супроводі уповноважених осіб в судовому засіданні не встановлено, та приймаючи до уваги, що цілі виїзду закордон відповідають меті забезпечення всебічного та гармонійного розвитку дитини, а їх батько не дає згоду на виїзд дітей за кордон, чим порушує її конституційні права на свободу пересування, суд вважає за необхідне дозволити позивачу оформити документи для виїзду неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] за кордон без згоди батька та надати дозвіл на тимчасовий виїзд дітей з України до Федеративної Республіки Німеччина без згоди та супроводу батька. Разом з тим, надаючи дозвіл на виїзд дітей за кордон, суд вважає, що такий слід надати із врахуванням інтересів дітей, які навчаються у школі, в яких на літній період припадають літні канікули, а період весняних канікул на час розгляду справи судом сторонам не відомий, а тому підстави для надання дозволу на виїзд дітей за кордон в період з 29.03.2018р. по 15.04.2018р. відсутні, так як це суперечитиме освітнім цілям виховання дітей. Так само суд враховує інтереси батька, а саме, як встановлено судом, що підтверджується витягом з графіку відпусток особового складу Львівського обласного військового комісаріату на 2018р., відпустка відповідача запланована на період з 18.06.2018р. по 31.07.2018р., а тому дозвіл на виїзд дітей за кордон у літній період слід надати з 01 липня 2018 року по 01 серпня 2018 року, забезпечивши батьку дітей в червні місяці можливість спільного відпочинку з дітьми. При цьому судом надається дозвіл на тимчасовий виїзд з України до Федеративної Республіки Німеччина малолітнім дітям виключно у супроводі матері, а не третіх осіб, з обов`язковим поверненням дітей до України до закінчення наданого судом дозволу.

Outcome: partial