Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-29 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про визнання права власності на нерухоме майно, а саме: на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та земельну ділянку площею 0,27 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані в селі Печихвости по вулиці Пришкільній, 9 Горохівського району Волинської області. Мотивує свій позов тим, що вона в березні 2016 року придбала у відповідача вказаний житловий будинок та земельні ділянки, які вона успадкувала після смерті своєї баби [PERSON]. За придбане майно позивач сплатила для відповідача 45000 гривень, про що останній власноручно написав розписку. Після розрахунку відповідач передав позивачу ключі від будинку та господарських споруд і вона почала обслуговувати придбану будівлю та земельну ділянку. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з проханням посвідчити договір купівлі-продажу майна в нотаріальному порядку, але вона з різних причин відмовлялася від цього. Відповідач й по сьогоднішній день зволікає з належним посвідченням цього договору, а позивач фактично є власником будинку, однак не може ним розпоряджатися. Просить визнати за нею право власності на вказане майно. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, однак в своїй заяві до суду позов підтримала повністю, просила його задовольнити, а справу слухати у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак в своїй заяві до суду позов визнав повністю, підтвердив факт проведення з ним розрахунку за продане ним майно, не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на вказане майно. Справу просить слухати за його відсутності. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. А відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно заповіту, посвідченого секретарем Печихвостівської сільської ради Горохівського району Волинської області і зареєстрованого 10 травня 2005 року в реєстрі за №23 стверджується, що [PERSON] все належне їй майно заповіла [PERSON], тобто позивачу. Згідно з свідоцтвом про смерть [PERSON] померла 25 квітня 2006 року. Довідкою Печихвостівської сільської ради Горохівського району Волинської області №1352 від 11 грудня 2015 року стверджується, що єдиним спадкоємцем майна за законом та заповітом після смерті [PERSON] є її внук [PERSON], який вступив у фактичне володіння майном до шести місяців шляхом подачі заяви до Горохівської державної нотаріальної контори. Заповіт [PERSON] не змінений і не скасований. З спадкової справи, заведеної 14 вересня 2016 Горохівською державною нотаріальною конторою за №358/2016 стверджується, що після померлої 25 квітня 2006 року [PERSON] спадщину прийняв її внук [PERSON], тобто позивач. Згідно витягу з погосподарської книги №2 за 2006-2010 роки Печихвостівської сільської ради Горохівського району, житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, який розташований в селі Печихвости по вулиці Пришкільній, 9 Горохівського району Волинської області, належав [PERSON], яка померла 25 квітня 2006 року. Згідно рішення Печихвостівської сільської ради Горохівського району Волинської області від 22 січня 1994 року №14/1, [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та земельну ділянку площею 0,27 га для ведення особистого підсобного господарства. Технічною документацією на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в селі Печихвости по вулиці Пришкільній, 9 Горохівського району Волинської області стверджується, що вказаний житловий будинок збудований з дотриманням відповідних будівельних норм. Отже, судом встановлено, що відповідач [PERSON] успадкував після смерті своєї баби [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та земельну ділянку площею 0,27 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані в селі Печихвости по вулиці Пришкільній, 9 Горохівського району Волинської області. З письмової розписки та договору купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок від 20 березня 2016 року вбачається, що відповідач [PERSON] продав для позивача [PERSON] успадкований ним за заповітом житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та земельну ділянку площею 0,27 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані в селі Печихвости по вулиці Пришкільній, 9 Горохівського району Волинської області. За вказане продане нерухоме майно відповідач отримав від позивача грошові кошти в сумі 45000 (сорок пять тисяч) гривень. Поряд з цим, відповідач [PERSON] зобовязався виготовити всі необхідні документи для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна, а також нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу до 01 серпня 2016 року. Актом приймання-передачі житлового будинку та земельних ділянок від 20 березня 2016 року стверджується, що відповідач [PERSON] передав, а позивач [PERSON] прийняла житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та земельну ділянку площею 0,27 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані в селі Печихвости по вулиці Пришкільній, 9 Горохівського району Волинської області. Вартість майна в сумі 45000 (сорок пять тисяч) гривень сплачена відповідачу в повному обсязі. Судом встановлено, що попри зобовязання виготовити всі документи, які необхідні для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу вищевказаного нерухомого майна до 01 серпня 2016 року, а також нотаріально посвідчити сам договір купівлі-продажу відповідач [PERSON] не виконав. Відповідно до ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до ст.207 ЦК України зазначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах та підписаний сторонами. В ст.638 ЦК України зазначено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. У відповідності до ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 року №7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», у приватній власності громадян можуть перебувати жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз'яснено, що з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК. Згідно Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в своєму листі від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст.392 ЦК, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути предявлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положеннями Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, №4, №7 та №11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Так, у Рішенні Європейського Суду від 29.11.1991 року у справі «[PERSON] Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. За статтею 17 Закону України «Про виконання рішень і використання практики Європейського суду з прав людини» практика Європейського суду є джерелом права у національній правовій системі. З погляду Європейського Суду повага власності основний метод права, міжнародного й внутрішнього дотримання. У Конвенції говориться, що держава зобов'язана дотримувати, виконувати, зміцнювати, захищати й забезпечувати права власності фізичних і юридичних осіб. Порушення Конвенції й Протоколів будуть тоді, коли піде недотримання, невиконання й не забезпечення державою зазначених норм. Відповідно до ст.1 «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», Високі Договірні сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією права і свободи, визначенні в розділі І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод». В силу ст.13 розділу І «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Протокол № 1 стаття 1 «Захист власності» говорить «Кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Тим самим у Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод чітко встановлено: право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважатися. У першу чергу ця повага повинна виходити від держави й втілюватися у вигляді прийняття законодавчих, виконавчих дій, що захищають право власності від незаконних зазіхань із боку кого б то не було. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною1, п.2 ч.2 ст.16 ЦК України, визначено, що кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Отже, судом встановлено, що позивач [PERSON] 20 березня 2016 року придбала у відповідача [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та земельну ділянку площею 0,27 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані в селі Печихвости по вулиці Пришкільній, 9 Горохівського району Волинської області, якими користується й на даний час. Попередньо між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу вищевказаного майна, а відповідач [PERSON], в свою чергу, зобовязувався виготовити всі необхідні документи для нотаріального посвідчення даного договору. Попри те, нотаріально договір купівлі-продажу сторони не посвідчили через відсутність у відповідача всіх необхідних правовстановлюючих документів на вищевказане майно. Однак, сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне виконання договору, тобто розрахунок за придбане позивачем нерухоме майно. Враховуючи вищенаведене, а також те, що відповідач позовні вимоги визнав повністю, суд вважає, що позов слід задовольнити.

Outcome: approved