Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-26 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову [PERSON] зазначає, що має у власності житловий будинок № 56, який знаходиться по вул.Черняхівській, в с.Почаївка, Гребінківського району, Полтавської області. Вказала, що відповідач [PERSON] є її внуком. Відповідач зареєстрований у будинку, який належить [PERSON], але останні девять років у будинку не проживає, на утримання будинку коштів не дає, взагалі житлом у якому зареєстрований не користується. Зазначила, що у звязку з тим, що вона є людиною похилого віку, тому їй досить тяжко підтримувати будинок в належному стані, поратися по господарству та вона потребує допомоги сторонніх людей. Однак для вчинення певних правочинів щодо будинку для забезпечення власних потреб необхідна згода зареєстрованих в ньому осіб і тому вона звернулася до суду із вказаним позовом, оскільки відповідач своїм небажанням добровільно знятися із реєстраційного обліку порушує її права як власника. У судове засідання позивач та її представник не зявилися, надали суду письмову заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, на задоволені позовних вимог наполягали. Не заперечують проти постановлення заочного рішення. Відповідач був повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, однак в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи, в судове засідання не зявився, надіславши до суду заяву, в якій зазначає, що проти позовних вимог не заперечує, позовні вимоги визнає у повному обсязі, просить справу розглянути за їхньої відсутності. Дослідивши матеріали справи та перевіривши фактичні обставини справи у межах наданих письмових доказів, суд приходить таких висновків. Відповідно до частини першої ст.383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку № 56, по вул. Черняховського, що в с.Почаївка, Гребінківського району Полтавської області. Дана обставина підтверджується рішенням Гребінківського районного суду Полтавської області від 25 грудня 2010 року(а.с.06-07). Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON], [INFO], зареєстрований [INFO], який розташований по вул.Черняховського, що в с.Почаївка Гребінквського району Полтавської області, що підтверджується довідкою Почаївської сільської ради Гребінківського району, Полтавської області № 173 від 06 червня 2017 року (а.с.09). У позовній заяві позивач вказує на те, що останні девять років відповідач у житловому будинку не проживає, грошей на утримання будинку не надає. Зазначає, що вона є людиною похилого віку, тому їй досить тяжко підтримувати будинок в належному стані, поратися по господарству та вона потребує допомоги сторонніх людей. Однак для вчинення певних правочинів щодо будинку для забезпечення власних потреб необхідна згода зареєстрованих в ньому осіб і тому вона звернулася до суду із вказаним позовом, оскільки відповідач своїм небажанням добровільно знятися із реєстраційного обліку порушує її права як власника. Статтею 4 Конституції України та ст.1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з положеннями ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 Цивільного кодексу України.Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. (ст. ст. 379, 382 Цивільного кодексу України). Права власника житлового будинку квартири визначені у ст. 383 Цивільного кодексу України та ст.150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виходячи з положень ст.ст. 15,16, 386, 391 ЦК гарантовано власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. У відповідності до положень норм статей 16,391,386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.405 Цивільного кодексу України , члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Як роз'яснено п. 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно зі ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що з 2007 року відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [INFO], з 2007 року по теперішній час, що підтверджується довідкою, яка видана виконкомом Почаївської сільської ради (а.с. 9). Також у суду відсутні докази стосовно того, що відповідач сплачує за комунальні послуги, бере участь в утриманні будинку, тощо. Згідно з ч. 2 другої ст.386 Цивільного кодексу України власник, який має право передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутись до суду з вимогою про заборону вчинене нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що позивач правомірно вимагає усунення будь-яких порушень її прав, в даному випадку шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки як доведено в суді відповідач більше року у квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує, наміру вселятись зі спірного житла не має. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа відділ ведення реєстру територіальної громади та реєстрації місця проживання Виконавчого комітету Гребінківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, в частині визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, при ухваленні рішення суд визнає [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинком за адресою: вул. Черняховського, 56, с. Почаївка, Гребінківського району Полтавської області. Стосовно позовних вимог, що стосуються зобовязати відділ ведення реєстру територіальної громади та реєстрації місця проживання виконавчого комітету Гребінківської міської ради зняти з реєстраційного обліку за адресою: с.Почаївка, вул. Черняховського, 56, Гребінківського району Полтавської області, [PERSON], [INFO], то вони є необґрунтованими у звязку із відсутністю спору в цій частині позовних вимог. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем [PERSON] відповідно до квитанції 1Р06109 від 06.06.2017 сплачено судовий збір в розмірі 684 грн. Згідно із п. 2 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що в грошовому еквіваленті становить 640 грн. Оскільки позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа відділ ведення реєстру територіальної громади та реєстрації місця проживання виконавчого комітету Гребінківської міської ради, про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, підлягають задоволенню, то враховуючи приписи ч. 1 ст. 88 ЦПК України, суд при ухваленні рішення вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 640,00 грн (шістсот сорок грн 00 коп). Враховуючи викладене вище та

Outcome: partial