Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, який був зареєстрований 27.03.2012 року Виконкомом Камяницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, а також визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], разом з нею. Свої вимоги мотивувала тим, що спільне життя з відповідачем не склалося в силу різних причин, зокрема через розходження поглядів на спільне життя і шлюб, відсутність взаєморозуміння. На даний час, фактичне проживання та ведення спільного господарства між ними припинені. З часу припинення сімейних відносин, дитина проживає разом з нею та знаходиться під її доглядом. На переконання позивача подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі, шлюб існує тільки формально. У звязку з наведеним, просить суд розірвати їхній шлюб. У судове засідання позивач не зявилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, через канцелярію суду надійшла його заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги визнає повністю. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був своєчасно та належним чином повідомлений. На підставі ч. 2 ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 27.03.2012 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище Павлюх) [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Виконкомом Камяницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 26, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія 1-ФМ № 085786 від 27.03.2012 року.Прізвища після одруження: чоловіка [PERSON], дружини [PERSON]. Як встановлено судом, подружнє життя між позивачем та відповідачем не склалося, шлюбні відносини припинилися. Позивач переконана, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу є неможливим та суперечить її інтересам. Відповідно до положень ст. ст. 24, 56 Сімейного кодексу України (далі СК України), шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи наведене та з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім'я розпалася остаточно, збереження шлюбу може суперечити інтересам позивача, а отже, укладений між [PERSON] та [PERSON] шлюб підлягає розірванню. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо вимоги про визначення місця проживання дитини, то суд приходить до наступних висновків. Як встановлено судом, у [PERSON] та [PERSON] народилася у шлюбі дитина [PERSON], [INFO] (Свідоцтво про народження серія І-ФМ №267004, видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області 16.08.2013). Згідно з ч. 1 ст. 121 СК України, права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Відповідно до положень ст. ст. 150, 151 СК України, батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно з ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з ст. 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно з ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Як встановлено з Висновку органу опіки та піклування Ужгородського міськвиконкому 01.08.2017 року № 367/12-34, в ході вивчення питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], встановлено, що вона проживає разом з матірю, бабусею та дідусем. Акт обстеження умов проживання вказує на те, що для дитини створені умови для нормального виховання та розвитку, в дитини є своя кімната, стосунки між дитиною і матірю доброзичливі, традиційні. Громадянка [PERSON] за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, вихованню та розвитку своєї дитини вона приділяє достатню увагу, що підтверджується зокрема довідкою дошкільного навчального закладу № 42 «ДЖЕРЕЛЬЦЕ» від 25.07.2017 року. Батько дитини [PERSON] проживає за адресою: [INFO], і з поданої ним заяви до Ужгородського міськрайонного суду випливає, що він не заперечує проти того, щоб його донька проживала разом з матірю. З огляду на наведене, органом опіки та піклування зроблено висновок про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON], [INFO], разом з матірю за адресою її місця проживання. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про залишення малолітньої дитини [PERSON], [INFO], - проживати разом з матір'ю [PERSON]. Відповідно до ст. 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Той з батьків, хто проживає з дитиною, у разі його ухилення від виконання договору зобов'язаний відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану другому з батьків. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved