Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Будинок належить позивачеві на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку, від 23.06.2005 року. В 2012 році до позивача звернулася її знайома з проханням зареєструвати її з дочкою у вказаному будинку, оскільки через відсутність реєстрації вона не може подати документи до УПСЗН Великоновосілківської районної державної адміністрації для отримання допомоги. Позивач погодилася, адже знайома мала маленьку дитину і без цієї соціальної допомоги жити їм було ні за що. 20.10.2012 року відповідач була зареєстрована, проте із дня реєстрації і до теперішнього часу ані вона ані її дитина жодного дня в будинку не проживали. Варто зазначити, що з попереднього місця проживання [PERSON] було знято з реєстраційного обліку на підставі рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 23.08.2012 року № 0810/1522/2012 року, теж в зв'язку з тим, що фактично вона не проживала в будинку за місцем реєстрації. Відповідач фактично не мешкає за адресою реєстрації з 20.10.2012 року і по сьогоднішній день, вона не сплатила жодної копійки за комунальні послуги, земельний податок за користування земельною ділянкою, витрати по користуванню електроенергією, не здійснювали поточного чи капітального ремонту будинку та інший спосіб не несла жодних трудових та фінансових затрат на його утримання, що стало підставою для звернення позивача до суду з вказаним позовом. Позивач та його законний представник, повідомлені судом в належний спосіб про час розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, але спрямували до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, при цьому позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився не повідомивши про причини неявки, але його відсутність не перешкоджає розгляду даної справи. Відповідач в судове засідання не з'явилася, будучи оповіщеною про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку (в матеріалах справи присутнє поштове повідомлення з особистим підписом відповідача про вручення їй судової повістки). Причини неявки суду не повідомила. В зв'язку з неявкою відповідача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Позивач проти проведення заочного розгляду не заперечив. Розглянувши матеріали справи судом встановлено: Згідно копій правовстановлюючих документів позивач [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS]. Згідно довідки виконкому Великоновосілківської селищної ради Донецької області від 05.04.2017 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані крім інших - відповідач [PERSON], [INFO] та її неповнолітня донька [PERSON], [INFO] року. Згідно позовної заяви, копій товарних чеків з магазинів будівельних матеріалів, копій квитанцій про сплату за споживання електроенергії, копії договору про постачання електроенергії, відповідач фактично не мешкає за адресою реєстрації з 20.10.2012 року, не сплатила жодної копійки за комунальні послуги, земельний податок за користування земельною ділянкою, витрати по користуванню електроенергією, не здійснювала поточного чи капітального ремонту будинку та в інший спосіб не несла жодних трудових та фінансових затрат на його утримання та до теперішнього часу цього не робить, тобто відсутня за адресою реєстрації більше одного року. Доказів на підтвердження іншого сторонами не представлено. З'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи позивача, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з огляду на таке. Відповідно до змісту статті 129 Конституції України, ст.ст.10, 60, 131 ЦПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Так, за ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Нормою ч. 2 ст. 405 ЦК України визначено право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом та цією нормою встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Ч. 4 ст. 29 ЦК України, встановлюється, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено, що відповідач не проживає у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] більше 1 року, будинком не користується, витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг, не здійснює, перешкод у користуванні житловим приміщенням йому ніхто не чинив. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. А тому власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання зареєстрованих в ньому осіб такими, що втратили право на користування. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved