Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в вересні 2019 року звернулися до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, за договором позики, посилаючись на те, що 11 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] 11.11.2011 року отримав 237 доларів США та 26.01.2012 року отримав 137500 доларів США, які останній повинен був повернути на вимогу позикодавця. [INFO] [PERSON] , Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є спадкоємцями померлого позикодавця. Вони звернулися 04.07.2019 року до відповідача із вимогою про повернення позики до 31 липня 2019 року але відповідач в обумовлені строки суму позики не повернув. Позивачі просять стягнути з відповідача суму боргу за договором позики у розмірі по 125161,66 доларів США кожній. Ухвалою суду від 10 жовтня 2019 року провадження по справі було відкрито та призначено підготовче судове засідання в порядку загального позовного провадження. Відповідач 08.11.2019 року надав відзив на позовну заяву. Ухвалою суду від 9 січня 2020 року підготовче провадження закрито та призначено судовий розгляд. Представник позивача в судове засідання з`явилася, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити. В судове засідання з`явився представник відповідача, згідно відзиву та своїх пояснень вказав, що розписку він не писав та грошові кошти від [PERSON] не отримував. Сама розписка не містить реквізитів сторін ІДН, місце реєстрації та проживання кредитора та боржника, паспортні дані сторін, телефони пошту. Тому визначити, що розписка написана та в борг брав саме відповідач з розписки неможливо. Просить повністю відмовити в задоволенні позову. \~ \~ \~ \~ Вислухавши представників сторін, вивчивши письмові докази, з`ясувавши обставини справи та дослідивши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлені судом обставини та визначені до них правовідносини: Судом встановлено, що\~позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в вересні 2019 року звернулися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення грошових коштів, за договором позики, посилаючись на те, що 11 листопада 2011 року між відповідачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за яким [PERSON] 11.11.2011 року отримав 237 доларів США та 26.01.2012 року отримав 137500 доларів США, які останній повинен був повернути на вимогу позикодавця, що підтверджується копією розписки /а.с. 12/. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується корпією свідоцтва про смерть /а.с. 13/. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є спадкоємцями померлого позикодавця, що підтверджується довідкою приватного нотаріуса /а.с. 23/. Позивачі звернулися 04.07.2019 року до відповідача із вимогою про повернення позики до 31 липня 2019 року, що підтверджується вимогою та квитанціями про отримання вимоги відповідачем /а.с. 25-28/, але відповідач в обумовлені у вимозі строки суму позики не повернув. Суд вважає встановленим наявність фактів, якими обґрунтовуються вимоги позивача, з\~таких мотивів. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Вимогами ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України передбачено, що зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, в такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (сумму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обвязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграма, якими обмінялися сторони. Правочин ввжається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання борником від кредитора певної грошової суми. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів роботи, що узгоджується з правовими висновками висловленими у постановах Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63цс13 та від 18 листопада 2015 року у справі № 6-187цс15. За змістом ч. 1 ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Зазначені вимоги статті закріплюють право боржника на отримання доказів, що підтверджують виконання зобов`язання. Підтвердження виконання зобов`язання має відбуватись у спосіб, встановлений ст. 545 ЦК України, у тому числі видачею кредитором на вимогу боржника розписки про одержання виконання частково або в повному обсязі, повернення кредитором боржнику боргового документу, а у разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. За змістом статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У правовідносинах з неналежного виконання грошового зобов`язання права та інтереси кредитора забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження №14-10цс18). Згідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно вивчених судом матеріалів справи, з`ясованих обставин справи які досліджені доказами, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позову [PERSON] ,\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~до [PERSON] \~про стягнення\~грошових коштів\~за договором\~позики в зв`язку з тим, що згідно змісту розписки неможливо ідентифікувати позичальника, оскільки остання містить лише прізвище ім`я по батькові позичальника без зазначення будь-яких інших реквізитів останнього ( [NUMBER] , місце реєстрації та проживання, паспортні дані, номери телефону або електронної пошти тощо). Сам позикодавець помер та немає можливості посвідчити факт укладання договору позики саме з відповідачем зазначеним спадкоємцями-позивачами по справі. Суду позивачами та їх представниками які приймали участь у розгляді справи не доведено будь-якими доказами, які відповідають вимогам ст.ст. 77-80 ЦПК України, що саме відповідач є стороною у даному договорі позики, проводити судову почеркознавчу експертизу на підтвердження укладання договору позики саме відповідачем, представник позивачів не забажав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки в даному випадку сторона позивачів не довела обставини, на які вони посилалися як на підставу своїх вимог, а саме укладання договору саме із відповідачем по справі, відсутні підстави для задоволення позову. Згідно із частинами першою, шостою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вищенаведене, суд виходив з того, що позовні вимоги позивачів задоволенню не підлягають. Згідно ст. 158 ЦПК України У випадку\~ухвалення рішення\~щодо повної\~відмови у\~задоволенні позову\~суд у\~відповідному судовому\~рішенні зазначає\~про скасування\~заходів забезпечення\~позову. У такому разі заходи забезпечення позову зберігають свою дію до набрання законної сили відповідним рішенням або ухвалою суду. Судові витрати понесені позивачами покладаються на них відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: dismissed