Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, просить визнати за нею право власності на 1/2 частину автомобіля [NUMBER], та стягнути з [PERSON] компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля у розмірі 15000грн. та судові витрати по справі. Вимоги обґрунтувала тим, що 31.07.2004 позивач зареєструвала шлюб з [PERSON]. В 2008 році подружжя придбало автомобіль «Ніссан-Альмера». При цьому, 20 відсотків вартості автомобіля 5967,85грн. оплатили в автосалоні при покупці, а на суму 23841,43грн. оформили кредит в ПАТ КБ «Правекс-Банк» на імя [PERSON], згідно договору № 739-001-08р. Позивач виступила поручителем по договору. Кредит сплачували за рахунок спільних коштів. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. 14.08.2012 шлюб був припинений. Після розлучення автомобіль залишився у користуванні [PERSON], який обіцяв віддати позивачу кошти, які вона внесла на придбання автомобіля. Проте, у 2014 році [PERSON] захворів, і позивач з етичних міркувань не могла звернутися до суду з питанням щодо поділу майна подружжя. 21.01.2015 [PERSON] помер. Його мати відповідач по справі на похоронах при свідках заявила, що віддасть позивачці кошти за автомобіль як тільки оформить спадщину. Сподіваючись на порядність відповідачки, позивач не подавала заяву на прийняття спадщини та не зверталася до суду. Але, влітку 2015 року мати померлого заявила, що повертати кошти не буде, що і змусило позивачку подати даний позов. Просить не застосовувати строк позовної давності щодо поділу майна подружжя з вищевикладених нею підстав. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені вимоги, на розяснення та запитання суду щодо уточнення позовних вимог наполягали на заявлених вимогах. Відповідач, представник відповідача позов не визнали. Заперечення обґрунтували тим, що 28.07.2015 [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на спадковий автомобіль «Ніссан-Альмера» після смерті сина [PERSON]. Автомобіль був дійсно придбаний під час шлюбу, проте виплачував кредит [PERSON] самостійно та виконував зобовязання за договором і після розірвання шлюбу до листопада 2014 року. Шлюб був розірваний 14.08.2012 і претензій щодо поділу майна подружжя у позивачки до сина не було. Вона мала можливість звернутися до суду з вказаним позовом, проте не зробила цього. Строк позовної давності щодо вимог про поділ майна подружжя сплив, і відповідач просить застосувати його при вирішенні спору. Крім того, зазначені позивачем вимоги вона мала предявляти до [PERSON], а не до його матері, яка є спадкоємцем після його смерті. на даний час автомобіль знятий з реєстраційного обліку і відчуджений, згідно довіреності від 22.09.2015. За виручені кошти відповідач сплатила борги за лікування сина. Враховуючи викладене, в задоволенні позову відповідач просить відмовити. Заслухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача. В судовому засіданні встановлено, що 31.07.2004 між позивачем та [PERSON] був зареєстрований шлюб. В 2008 році подружжя придбало автомобіль «Ніссан-Альмера», тип ТЗ легковий седан-в, 2008 р.в., д.н. [NUMBER], в звязку з чим між [PERSON] та ПАТ КБ «Правекс-Банк» був оформлений кредитний договір № 739-001/08R, що визнали сторони. Згідно з довідкою № 161/073 від 5.11.2014 ПАТ КБ «Правекс-Банк», договір припинив дію в звязку з виконанням зобовязань [PERSON]. 14.08.2012 шлюб був розірваний, що підтверджується копією відповідного свідоцтва. Позивач визнала той факт, що після розірвання шлюбу [PERSON] продовжував погашати кредит. 21.01.2015 [PERSON] помер. 28.07.2015 його мати - [PERSON] -отримала свідоцтво про право на спадщину за законом, зокрема на спадковий автомобіль «Ніссан-Альмера», що належав спадкодавцю [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії АІС177976 від 10.01.2008. 2.09.2015 [PERSON] видала довіреність на відчудження даного автомобіля, який був проданий, що визнали сторони. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.69, ч.1 ст.70 СК України: «Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.» Відповідно до ч.1 ст.71 СК України: «Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом.» Відповідно до ч.2 ст.72 СК України: «До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності.» Позивач не скористалася таким правом щодо вирішення спору про поділ майна подружжя, посилаючись на те, що вона довіряла чоловіку, він обіцяв повернути їй частину коштів, які вона витратила на придбання автомобіля під час шлюбу. Проте, дані обставини не можуть вважатися поважними, через які позивач пропустила строк для захисту своїх прав. Відповідно до ч.1 ст.1216, ч.1 ст.1218 ЦК України: «Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.» Відповідно до ч.3 ст.1223, ч.1 ст.1261 ЦК України: «Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки.» Таким правом на спадкування, зокрема спірного автомобіля, скористалася мати спадкодавця [PERSON] - яка отримала свідоцтво про право на спадщину за законом та згодом продала спадкове майно. Позивач, в свою чергу до нотаріуса для визначення частки у спільному майні подружжя не зверталася, свідоцтво про право на спадщину за законом, видане на імя відповідача, не оскаржувала. Суд вважає, що при вирішенні спору неможливо посилатися лише на норми сімейного законодавства, адже відповідач, як вона зазначила, є спадкоємцем спірного майна, а не одним із подружжя. Проте, позивач та його представник наполягали саме на заявлених ними вимогах, не бажаючи їх уточнювати, змінювати. Крім того, зазначені позивачем вимоги про визнання права власності та стягнення компенсації, на думку суду, є взаємовиключаючими. Враховуючи вищевикладене, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні вимог позивача. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача. На підставі ст.ст. 69, 70, 71, 72 СК України, ст.ст. 1216, 1218, 1223, 1261 ЦК України,

Outcome: dismissed