Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на кімнату у гуртожитку [ADDRESS] за набувальною давністю. Мотивуючи свої вимоги тим, що спірна кімната була надана для проживання її колишньому чоловіку [PERSON] , яку він отримав працюючи в ВАТ «МЗС ФО», проте документів на кімнату не видавали. З 2004 року вона разом з дітьми проживає в зазначеній кімнаті, доглядає зазначені кімнату, виконує ремонтні роботи, сплачує комунальні послуги, тощо. [PERSON] в спірній кімнаті не проживає з 2005 року по теперішній час. З початку її проживання і до сьогодні, ніхто не звертався до відповідача щодо оформлення права власності на зазначену кімнату. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від представника позивача та представника третьої особи надійшли заяви про розгляд справи за наявними матеріалами. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, відзиву не подав, про дату, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.06.1997 року по 22.02.2007 року , свідченням чого є копія рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 22.02.2007 року. Відповідно до довідки з КП «Спеціалізоване комунальне підприємство «Гуртожиток» від 22.02.2019 року за вих. № 131, на день прийому гуртожитку за адресою: [ADDRESS] від ВАТ МЗ МФО» на баланс КП СКП «Гуртожиток», в кімнаті № 65 на серпень 2004 року були зареєстровані та проживали: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Розпорядчий документ на підставі якого [PERSON] та [PERSON] разом з сім`єю були зареєстровані в зазначеній кімнаті, на підприємстві КП СКП «Гуртожиток», відсутні. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно виписки з особового рахунку № [NUMBER], власником особового рахунку кімнати у гуртожитку [ADDRESS] є [PERSON] , склад сім`ї - 1 особа. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача чи членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців. Відповідно до п. 10 Постанови пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Згідно листа Виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 15.03.2019 року за вих. № 984/02.02.01-40/14/19, станом на 13.03.2019 року, за відомостями департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, підтверджує реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Матеріали стосовно реєстрації місця реєстрації [PERSON] відсутні, оскільки повноваження з питань реєстрації місця проживання делеговані органу реєстрації Миколаївської міської ради, від органів ДМС на виконання положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розширення повноважень органів місцевого самоврядування оптимізації надання адміністративних послуг» прийняті з 04.04.2016 року. Відповідно до Акту № 39, складеного представниками КП СКП «Гуртожиток» 25.02.2019 року за вих. № 39, в кімнаті гуртожитку [ADDRESS] [PERSON] . Зі слів сусідів, [PERSON] в зазначеній кімнаті фактично не проживає з 2004 року. Згідно Акту про не проживання від 01.04.2019 року, складеного сусідами позивача [PERSON] та [PERSON] , паспорті дані яких завірено паспортистом КП «СКП «Гуртожиток» - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] [PERSON] не проживає з 2004 року по теперішній час. Відповідно до листа Інгульського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Миколаївській області від 15.02.2019 року за вих. № 2928/51-2019, за заявою [PERSON] працівниками поліції була проведена перевірка, відповідно до якої встановлено, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з 2005 року, що підтверджують сусіди [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно пунктів 1, 8 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України, він набирає чинності з 1 січня 2004 року. Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Виходячи зі змісту статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести саме позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). За нормами статті 344 ЦК України володіння майном, як підстава для визнання на нього права власності за набувальною давністю, має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю згідно ч. 1 ст. 344 ЦК України необхідні такі умови: річ, що опинилась у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним набувачем; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно; строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років, рухомим - 5 років. Також, пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю,суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Право власності належить до числа таких суб`єктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного складу. Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, в обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що проживає в кімнаті у гуртожитку [ADDRESS] з 2004 років, оплачує комунальні послуги, робить ремонти, таким чином доглядає за житлом, а отже добросовісно та відкрито заволоділа кімнатою та вважає, що має право власності на неї. Проте, суду не надані докази на підтвердження зазначеного, зокрема, квитанції про сплату комунальних послуг або довідки про відсутність заборгованості по комунальним послугам, будь-які докази на підтвердження здійснення ремонтних робіт в зазначеній кімнаті, тощо. В ході судового розгляду позивачем не було доведено того, що в даному випадку відбулось добросовісне заволоділа чужим майном або безхазяйною річчю, оскільки доказів того, що спірне майно є чужим майном, або належить будь-якій іншій особі, яка позивачам невідома, не надано. Крім того, позивач знала, що спірна кімната у гуртожитку належала її колишньому чоловіку [PERSON] на праві власності. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Outcome: dismissed