Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-10 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до суду, у якому просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України [PERSON] , [INFO] , у її супроводі без згоди батька [PERSON] , у Турецьку Республіку в період з 29 листопада 2019 року по 27 жовтня 2021 року. Позовні вимоги мотивувала тим, що 27 липня 2009 року між нею та відповідачем [PERSON] укладено шлюб, від якого [INFO] у них народилася донька [PERSON] . Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 квітня 2016 року у справі № 450/420/16-ц шлюб між сторонами розірвано. Зауважує, що після розірвання шлюбу донька проживає з нею, потребує особливої турботи та уваги, оскільки у 2015 році їй встановили діагноз «Дизартрія, затримка психічного розвитку». Вказує, що вона забезпечує належне лікування та спостереження доньки. При цьому відповідач не бере участь у цьому та чинить їй перешкоди у здійсненні нею заходів, спрямованих на покращення стану здоров`я дитини, зокрема, неодноразово відмовлявся надати дозвіл на виїзд доньки за корон для відпочинку та оздоровлення. Повідомляє, що вона зверталась до служби у справах дітей районної державної адміністрації для надання висновку про підтвердження місця проживання дитини для її тимчасового виїзду за межі України. Розпорядженням Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області № 289 від 16 травня 2019 року такий висновок був затверджений. Вказує, що 16 жовтня 2019 року вона вийшла заміж за громадянина Турецької Республіки та отримала право на проживання у цій державі, у зв`язку з чим і виникла необхідність вивезти доньку за межі України на тимчасове місце проживання до її теперішнього чоловіка. Вона зверталася до відповідача з проханнями про надання дозволу на виїзд доньки до Туреччини, однак отримала відмову. Зауважує, що дозвіл на її проживання в Туреччині чинний до 16 жовтня 2021 року, а дозвіл дитині [PERSON] на проживання чинний до 27 жовтня 2021 року . Вказує, що підставою виїзду дитини за кордом є її особисті сімейні обставини. Враховуючи наведене, просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді від 12 грудня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 14 січня 2020 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він з позовними вимогами не погодився та зазначив, що вимоги позивача суперечать інтересам дитини. Зауважує, що позивач має намір вивезти доньку в Туреччину на постійне місце проживання. Вказує, що донька [PERSON] не володіє турецькою мовою, не знає нового чоловіка позивача. Крім того вона повідомляла йому, що не хоче їхати в Туреччину, а бажає залишитися з ним жити. Додає, що позивач не має самостійного джерела доходу, ніде не працює. Зауважує, що такий тривалий термін перебування дитини за кордоном, який просить надати позивач, порушить його право на спілкування, піклування та виховання дитини. Враховуючи наведене, просить у задоволенні позовних вимог відмовити. Разом з відзивом відповідач подав до суду заяву, у якій просив залучити Службу у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. 21 січня 2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій вона з аргументами відповідача, викладеними у відзиві на позовну заяву, не погодилася. Зазначила, що бажає вивезти дитину не на постійне, а на тимчасове місце проживання, оскільки відповідний дозвіл виданий строком до 27 жовтня 2021 року. Повідомила, що відповідач не цікавиться навчанням дитини, цим займається виключно вона. Відповідач, в свою чергу, періодично спілкується з дитиною на вихідних або після роботи. З огляду на вказане, просить позов задовольнити. 23 січня 2020 року від відповідача до суду надійшла заява про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 23 січня 2020 року від відповідача до суду надійшло клопотання, у якому він просив не приймати до розгляду відзив з додатками позивача, оскільки таки поданий з порушенням строку. Протокольною ухвалою від 23 січня 2020 року задоволено клопотання відповідача, залучено Службу у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, задоволена заява відповідача про виклик свідків, викликано для допиту свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , у задоволенні клопотання відповідача про неприйняття відповіді на відзив відмовлено. 29 січня 2020 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшли заперечення, у який вона з позовними вимогами не погоджується. Вказує, що позивач вже домовилася зі школою в Туреччині, де навчатиметься донька, що свідчить про те, що вона бажає вивезти дитину на постійне місце проживання. Зауважує, що позивачем не надано суду доказів того, що в Туреччині вона матиме постійний та стабільний дохід, що дозволить їх забезпечувати нормальні умови життя дитини. На її думку, виїзд дитини на строк близько двох років є тривалим періодом часу, а саме виїзд має постійний характер. З огляду на вказане, просить у задоволенні позовних вимог відмовити. 14 лютого 2020 року від позивача до суду надійшла відповідь на заперечення, у якій вона зазначила, що дозвіл на проживання дитини виданий на обмежений період часу, а саме до 27 жовтня 2021 року. Підкреслює, що вона не заявляє вимог про надання їй дозволу на вивезення дитини за межі України на постійне місце проживання. 14 лютого 2020 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла заява про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Протокольною ухвалою від 20 лютого 2020 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про виклик свідків, викликано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 11 червня 2020 року представник позивача [PERSON] подала заяву, у якій повідомила суд про те, що позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] », на підтвердження чого надала копію паспорта такої. У судовому засіданні 11 червня 2020 року представник позивача [PERSON] та представник відповідача [PERSON] відмовилися від допиту свідка [PERSON] . Відмова прийнята судом. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що познайомилася позивачем на корекційних заняттях. Зауважила, що відповідач лише завозив та забирав дитину з занять. Вказала, що батько добре ставиться до дитини. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він є рідним братом позивача. Вказав, що мама піклується про дитину, забезпечує їх. Вказав, що позивач хоче жити з дитиною та своїй новим чоловіком. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона є дружиною рідного брата відповідача, проживає з відповідачем в одному будинку. Зауважила, що відповідач є хорошим батьком, вони проживають в одному будинку, дитина часто буває у них і хоче бути. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що є співробітником відповідача. Зазначив, що відповідач є чудовим батьком. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він навчався з відповідачем у ВНЗ, працює з ним. Зазначив, що відповідач є хорошим батьком. Позивач та її представник [PERSON] у судовому засіданні надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, відповіді на відзив, відповіді на заперечення, позовні вимоги підтримали та просили такі задовольнити. Відповідач та його представник [PERSON] у судовому засіданні надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву, запереченнях, проти задоволення позовних вимог заперечили, просили відмовити у їх задоволенні. Третя особа Служба у справах дітей Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання явку повноважного представника не забезпечила, причини неявки такого суду не повідомила, клопотань про розгляд справи за відсутності представника або про відкладення судового розгляду не подала. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 02 листопада 2011 року Лапаївською сільською радою Пустомитівського району Львівської області, стверджується, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] . Заочним рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 20 квітня 2016 року у справі № 450/420/16-ц шлюб між сторонами розірвано. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі М. С. проти України від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. При цьому статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з позовної заяви позивач бажає виїхати з дитиною до Турецької Республіки у зв`язку з сімейними обставинами, а саме одруженням. Як зауважила позивач її дозвіл на тимчасове проживання в Туреччині виданий на період з 16 жовтня 2019 року по 16 жовтня 2021 року, а дозвіл дитини на проживання в Туреччині чинний до 27 жовтня 2021 року . Зазначена інформація підтверджується Формою реєстрації дозволу на тимчасове проживання від 27 жовтня 2019 року, у якій причиною перебування дитини [PERSON] в Туреччині вказана туристична мета. При цьому сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 03 липня 2019 у справі № 643/1090/17. Позивач не надала суду жодних документів, якими підтверджувалася би дата виїзду та приїзду дитини, не надала інформації щодо маршруту. Докази, які були надані позивачем не підтверджують достовірно мету виїзду, конкретні терміни виїзду та повернення дитини з-за кордону. Крім того, відсутні й докази належних умов, створених для проживання дитини за вказаною адресою. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, яка викладена в постанові від 04 липня 2018 (справа № 712/10623/17) положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Аналіз вказаних норм права свідчить, що у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з`ясуванням наявності обставин визначених у пункті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, а також питання про країну виїзду, строку та мети виїзду. При цьому, відмовити у наданні такого права суд може тільки у тому випадку, якщо таке рішення шкодить найвищим інтересам дитини. Дозвіл на виїзд неповнолітньої дитини за межі України без згоди та супроводу батька на підставі наведених нормативних положень є разовим, тобто таким, що надається судом на конкретно визначену поїздку, із конкретно визначеним періодом перебування за кордоном. Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише визначено певний порядок її виїзду за згодою батьків або з дозволу суду за відсутності згоди одного з батьків. Всупереч вказаним нормам позивач не конкретизує дати виїзду за межі України та не вказує дату повернення дитини в Україну, що явно суперечить інтересам дитини. Не надає будь-яких доказів, зокрема, квитків, посадочних документів, які встановлювали б точні дати поїздки. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження свого рівня доходів. З матеріалів справи неможливо встановити, на які засоби вона з донькою планує проживати у Республіці Туреччина. Питання щодо працевлаштування позивача у Туреччині та подальше отримання там нею стабільного та достатнього для утримання дитини доходу у позовній заяві жодним чином не досліджується. Матеріалами справи неможливо встановити зазначені обставини. Суд також зазначає, що таке тривале перебування дитини у Туреччині носить не тимчасовий, а постійний характер. Так, п. 45 ч. 1 ст. 4 Митного кодексу України передбачено, що постійне місце проживання - місце проживання на території будь-якої держави не менше одного року громадянина, який не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом будь-якого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цим громадянином службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом). Враховуючи те, що позивач у своїй заяві просила надати дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] , за межі України у Турецьку Республіку на період з 29 листопада 2019 року до 27 жовтня 2021 року, тобто, на строк, більше одного року, перебування [PERSON] , [INFO] , на території Турецької Республіки у такому випадку мало б постійний характер, а не тимчасовий. Крім того, позивач у своїй заяві зазначала, що дозвіл на проживання на території Турецької Республіки може бути продовжений. При цьому, суд не бере до уваги письмові пояснення свідка [PERSON] від 05 березня 2020 року, оскільки у цивільному процесуальному законодавстві України відсутній інститут афідетиву, а при розгляді справ суд, зокрема, керується принципом законності, який передбачає, в тому числі, дотримання встановленої законодавством процедури розгляду справ. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) З огляду на вищевказане, суд приходить до висновку, що аргументи, якими позивач мотивувала свої вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем стягненню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed