Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання спільної повнолітньої дитини на період її навчання, але не більше, ніж до досягнення нею 23-річного віку, у твердій грошовій сумі у розмірі 1301 гривня щомісячно, посилаючись на те, що знаходилась в шлюбі з відповідачем, який було розірвано 06 червня 2006 року та в період якого у них народилась спільна повнолітня дитина - син [PERSON], який на даний час з 23 вересня 2013 року навчається на денному відділенні Дніпропетровського політехнічного коледжу. Відповідач добровільно не приймає участі в утриманні повнолітньої дитини, яка потребує такої допомоги в зв'язку з навчанням, хоча зобов'язаний це робити та має таку можливість, оскільки є цілком здоровою людиною та має на праві особистої власності земельну ділянку розміром 8.45 га, від якої отримує дохід і є матеріально забезпеченим, а інших утриманців не має. Їй одній утримувати сина, який потребує для забезпечення нормальної життєдіяльності коштів на придбання харчів, оплату гуртожитку та проїзду, придбання одягу, навчальних посібників та інше, тяжко, тому вона змушена звернутися з даним позовом до суду та прохати стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітньої дитини в твердій грошовій суму у розмірі, що відповідає встановленому законом прожиткового мінімуму для працездатної особи, розмір якого з 01 січня 2014 року складає 1301 гривня. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала та прохала його задовольнити, оскільки їх з відповідачем спільний повнолітній син навчається, у зв'язку з чим потребує участі батьків в його утриманні. На даний час таке утримання синові надає вона та її нова сім'я, а відповідач після досягнення сином повноліття добровільно такої матеріальної допомоги не надає навіть після її звернень до нього. Зі слів сина їй відомо, що відповідач інколи, тобто не щомісячно, надавав йому грошові кошти, але у сумі не більшій 100-200 гривень, в той час як вона щомісячно витрачає на утримання сина близько 2000-3000 гривень, в тому числі на оплату навчання, розмір якої за половину навчального року складає 3000 гривень, щомісячну оплату гуртожитку в сумі 164 гривні, на проїзд, одяг, взуття, продукти харчування, навчальні посібники та інше. Відповідач отримує щорічно орендну плату за передачу в оренду належної йому на праві власності земельної ділянки, заробітну плату за місцем роботи, інших утриманців не має, в той же час мав заборгованість по аліментах до виконання синові 18 років. Не заперечувала, що заперечує проти спілкування сина з відповідачем, який не бажає його утримувати, а також той факт, що не погоджувала з відповідачем питання навчання сина у коледжі, оскільки вважала, що дитина, яка в той час була неповнолітню, повинна навчатися та отримати професію. Відповідач участі в оплаті навчання та гуртожитку не приймає, в той же час син за результатами здачі сесії буде переведений на бюджетну форму навчання, про що зазначено в довідці навчального закладу. Відповідач [PERSON] позов визнав частково в розмірі 350 гривень, що відповідатиме 25% його заробітку та пояснив, що на даний час він працює, у зв'язку з чим аліменти з нього повинні стягуватися не у твердій грошовій сумі, як прохає позивачка. Не заперечував, що має з позивачкою спільну неповнолітню дитину, яка на даний час навчається, але з ним питання вступу до навчального закладу ніхто не погоджував, а про навчання сина він дізнався від нього вже в період його навчання. До виконання дитині 18 років платив аліменти за рішенням суду, а потім надавав сину на його прохання періодично грошову допомогу в розмірі 300-350 гривень щомісячно, але доказів цьому не має. Позивачці матеріальної допомоги на утримання сина не надавав, оскільки вони не можуть між собою спілкуватися з цього питання, а позивачка забороняє синові з ним спілкуватися та не погоджує з ним витрати на його утримання. Не заперечував, що має на праві власності земельну ділянку, яку здає в оренду та отримує один раз на рік орендну плату, в тому числі у 2014 році отримав 5600 гривень, інших утриманців не має. Він працює, але за станом здоров'я працювати йому складно, а відповідно він не має значних прибутків, але будь-яких доказів щодо обмеження працездатності не має. Вважав, що на утримання сина щомісячно достатньо не більше 600 гривень. Представник відповідача позовні вимоги щодо стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина визнав частково, оскільки батьки зобов'язані утримувати повнолітніх дітей по мірі можливості, та вважав, що стягнути аліменти з відповідача необхідно не у твердій грошовій сумі як прохає позивач, а у розмірі 25% його прибутків щомісячно, оскільки відповідач працює та отримує постійний прибуток у виді заробітної плати. Зазначив, що відповідач частково приймає участь в утриманні повнолітнього сина, який навчається, та на його прохання щомісячно надає йому грошові кошти, що свідчить про те, що позивачка вводить суд в оману, зазначивши в позовній заяві, що відповідач участі в утриманні сина не приймає. Позивачка не погоджувала з відповідачем вступ їх спільної дитини до навчального закладу, як і участь відповідача в його утриманні в цей період. Вважав, що позивачка не надала суду жодних доказів на підтвердження витрат, які вона несе на утримання сина, при цьому сама не працює та не має доходів, у зв'язку з чим хоче, щоб всі витрати по утриманню їх спільного сина ніс відповідач. В той же час, спільний повнолітній син сторін має професію водія, у зв'язку з чим міг би працювати та утримувати себе. Суд, заслухавши пояснення позивача, відповідача та його представника, дослідивши надані докази в межах заявлених позовних вимог, приходить до висновку, що позов про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання, до досягнення 23 років підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Відповідно до вимог ст.199 Сімейного кодексу України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчатися і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу, а право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Згідно ст.200 Сімейного кодексу України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу, при цьому при визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою сином, а відповідно до ст.201 цього Кодексу до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187,189-192 і 194-197 цього Кодексу. У судовому засіданні встановлено, що відповідач є батьком спільної з позивачкою повнолітньої дитини - сина [PERSON], [INFO], (а.с.5), який народилася у сторін в період шлюбу, який було розірвано згідно актового запису №60 від 06 червня 2000 року по відділу реєстрації актів громадянського стану Солонянського районного управління юстиції Дніпропетровської області, за яким позивачка змінила після розірвання шлюбу прізвище на [PERSON] (а.с.4), а в послідуючому після реєстрації іншого шлюбу 09 червня 2007 року - на [PERSON] (а.с.22). Згідно довідки КП «Солонянське житлово-комунальне управління» Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області [PERSON], [INFO] входить до складу сім'ї позивача [PERSON] та знаходиться на її утриманні (а.с.7). Судом встановлено, що спільний повнолітній син сторін [PERSON] є студентом групи Е-12 1/9 третього курсу денної форми навчання Державного вищого навчального закладу «Дніпропетровський політехнічний коледж» за державним замовленням з періодом навчання з 23 вересня 2013 року до 30 червня 2016 року (а.с.6), внаслідок чого потребує коштів на оплату гуртожитку, придбання одягу, продуктів харчування, підручників та забезпечення інших матеріально-побутових умов з урахуванням його віку, стану здоров'я, віддаленості місця проживання від місця навчання та інше, а відповідач має можливість надавати повнолітній дитині, яка навчається, матеріальне утримання, оскільки працює та має щомісячний дохід у виді заробітної плати в розмірі 1300 гривень за місцем роботи в ДП ЛК «Ексім-Юніверст» з 30 вересня 2013 року, а також від використання належної йому на праві власності земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 8.45 га (а.с.8-9,21), що підтвердив відповідач і в судовому засіданні, але робить це в добровільному порядку на прохання сина періодично та у недостатньому розмірі, надаючи грошові кошти безпосередньо синові, що не заперечувала в судовому засіданні і позивачка, зазначивши, що ці обставини їй відомо від сина, в той же час сторони будь-яких доказів надання такої допомоги суду не надали. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст.200 Сімейного кодексу України враховує сукупність таких юридичних фактів, як досягнення сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років (а.с.5); продовження ним навчання (а.с.6); потреби в зв'язку з навчанням в матеріальному утриманні батьками, в тому числі і відповідачем; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу, стан здоров'я та матеріальне становище відповідача (а.с.8-9,21), який визнав позов частково та повнолітньої дитини, яка на даний час за місцем навчання стипендії не отримує та не має інших прибутків. В той же час не можуть бути прийняті судом доводи відповідача про те, що для утримання сина достатньо суми в розмірі 600 гривень щомісячно, оскільки місце навчання повнолітнього сина знаходиться на значній відстані від місця проживання, у зв'язку з чим йому необхідні кошти на проїзд, він проживає в гуртожитку, оплата якого становить 194 гривні щомісячно, а за чотири місяці 2014 року до 01 січня 2015 року сплачено 775 гривень (а.с.10), на харчування, одяг та взуття, забезпечення навчальними посібниками, при цьому суд враховує, що навчання спільного сина здійснюється позивачкою для придбання ним певної професії і відповідає інтересам повнолітньої дитини навіть, якщо батьки і не погодили його навчання між собою. Враховуючи вищенаведене, суд відповідно до ст.ст. 199-200 СК України, вважає за потрібне стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітньої дитини у розмірі 30 % доходу щомісячно до закінчення нею навчання, але не більше, ніж до досягнення нею двадцятитрьохрічного віку, оскільки права та обов'язки кожного з батьків є рівними за законом, а фактично, за незначним виключенням, дитину утримує позивачка, з якою вона проживає (а.с.7). Повнолітній син, що навчається, потребує витрат на забезпечення харчування, одягу, навчальних посібників та матеріально-побутових умов з урахуванням його віку та розвитку, а встановлений законодавством мінімальний прожитковий мінімум для особи даного віку згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» з 01 січня 2014 року становить 1218 гривень, у зв'язку з чим з урахуванням зазначеного судом розміру аліментів участь відповідача в утриманні сина буде складати у грошовому виразі навіть менше 1/2 частини встановленого законом прожиткового мінімуму, при цьому не можуть бути прийняті доводи відповідача, що для утримання повнолітньої дитини, яка навчається, достатньо в місяць на утримання 600 гривень. В той же час, суд враховує, що позивачем не надано суду будь-яких доказів, за виключенням оплати гуртожитку (а.с.10), понесених нею витрат на утримання повнолітнього сина, який навчається. В зв'язку з частковим задоволенням позову, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір, оскільки позивачка при зверненні з позовом до суду звільнена від цих витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial