Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про виселення відповідача [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] та повернення майна відповідачем [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що даний будинок належить позивачу на праві приватної власності, однак у ньому фактично проживає відповідач у справі [PERSON] , який не є членом її сім`ї та приходиться зовсім чужою людиною, який нібито придбав будинок у відповідача [PERSON] , яка неправомірно вивезла все майно з будинку. Жодних договорів між нею та відповідачами укладено не було, а відтак [PERSON] проживає у даному житловому приміщенні без будь-яких на те правових підстав. Факт проживання відповідача [PERSON] у будинку порушує її право власності на нерухоме майно, що позбавляє її можливості користуватися та розпоряджатися власністю на власний розсуд. Враховуючи викладене, а також те, що [PERSON] не бажає в добровільному порядку виселятися з належного позивачу на праві власності будинку, просить суд виселити відповідача [PERSON] з вказаного житлового будинку без надання іншого житла та зобов`язати відповідача [PERSON] повернути усі неправомірно вивезені нею речі з будинку, а також стягнути з відповідачів на її користь судові витрати по справі. В судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, що підтверджується його підписом в поштовому повідомленні, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Надала до суду заяву про відкладення розгляду справи, у зв`язку з неможливістю прибуття в судове засідання її представника [PERSON] . Однак, відповідачем [PERSON] не надано жодного доказу на підтвердження того, що її інтереси в суді будуть представлені представником [PERSON], Отже, суд не вбачає наявності підстав для відкладення судового розгляду справи. Відповідно до ч. 1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Наявних у справі доказів достатньо для її розгляду у відсутності відповідачів. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №129339266 від 02.07.2018 року. З довідки Загнітківської сільської ради Кодимського району №01-16/165 від 12.03.2019 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , фактично проживає без реєстрації [PERSON] , 1959 року народження. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Так, права власника житлового будинку, визначені ст. ст. 317, 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Стаття 109 ЖК України вказує, що виселення із жилих приміщень допускається з підстав, встановлених законом та в судовому порядку. Відповідно до ч.3 ст.116 ЖК України, осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. У зв`язку з відсутністю на сьогоднішній день договірних відносин між позивачем як власником зазначеного житлового будинку та відповідачем [PERSON] , а також те, що відповідач [PERSON] не набув самостійного права на вказаний будинок з підстав, передбачених законом, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо виселення відповідача [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог щодо повернення відповідачем [PERSON] майна, вивезеного з вищевказаного житлового будинку, суд не вбачає підстав для їх задоволення. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 78 ЦПК України передбачено, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Всупереч вказаним вимогам закону позивачем не було надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач [PERSON] вивезла з житлового будинку [ADDRESS] будь-яке майно, що належить позивачу. Отже, враховуючи, вище викладене, позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при зверненні до суду з позовом.

Outcome: partial