Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-09 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до суду, мотивуючи тим, що з відповідачем по справі перебували у шлюбі з 01.10.2011 року по 20.09.2019 року, після чого шлюб було розірвано. За час сумісного проживання у шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано майно. Спільне життя з відповідачем не склалося, добровільної домовленості про поділ спільного майна сторонами не досягнуто, тому позивач змушена звернутися з позовом до суду про поділ майна та просить суд визнати грошові кошти у розмірі 60000 (шістдесят тисяч) доларів США спільним сумісним майном подружжя, а саме: по Ѕ частині кожного на суму 30000 (тридцять тисяч) доларів США та стягнути з відповідача на її користь 22000 (двадцять дві тисячі) доларів США. В ході судового розгляду справи позивач подала заяву про зменшення розміру позовних вимог та просила стягнути з відповідача на її користь 17000 (сімнадцять тисяч) доларів США. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали, посилаючись на обставини викладенні в позовній заяві. Відповідач та його представник з позовом не погодились, відповідач подав відзив на позовну заяву в якому просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову в повному обсязі. Суд заслухавши доводи сторін, допитавши свідка, дослідивши документи справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 01.10.2011 року по 20.09.2019 року, після чого шлюб було розірвано, що підтверджується копією рішення Петрівського районного суду Кіровоградської області від 20.09.2019 року ( а.с.8). Від сумісного сторони мають сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Петрівського районного управління юстиції у Кіровоградській області 19.09.2012 року ( а.с.7). За час сумісного проживання у шлюбі сторонами за спільні кошти було придбано майно. Після розірвання шлюбу сторони дійшли взаємної згоди щодо поділу спільного майна подружжя, а саме те, що загальна вартість спільного майна становить 60000 (шістдесят тисяч) доларів США, а доля кожного з подружжя складає 30000 (тридцять тисяч) доларів США. За домовленістю між сторонами, відповідач повинен був сплатити позивачу її частку в спільному майні подружжя на протязі чотирьох років, про що, відповідач власноруч склав розписку. Як вбачається з вказаної розписки від 26.06.2019 року, відповідач зобов`язується сплатити позивачу 30000 (тридцять тисяч) доларів США за спільно набуте майно ( а.с.9). З моменту домовленості відповідач сплатив позивачу 8000 (вісім тисяч) доларів США. Після чого відповідач не сплачував жодних коштів та відмовляється від свого зобов`язання. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України та ч.1 ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). У відповідності зі ч.1 ст. 61 Сімейного Кодексу України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь - яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 Сімейного Кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.372 ЦК України та ч.1 ст. 69 Сімейного Кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності з ч.2 ст. 372 ЦК України та ч.1 ст. 70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно ч.1 ст. 71 Сімейного Кодексу України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до статті 3 Сімейного кодексу України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно з положеннями глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Згідно з частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначене узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Згідно зі ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Оскільки, грошові кошти, які були внесені за час зареєстрованого шлюбу та обліковувалися на розрахунковому рахунку на ім`я відповідача, обґрунтованим є висновок, що вказані кошти є спільним майном подружжя, а тому, підлягають поділу. До вказаного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 20.06.2018 року по справі № 756/14404/15-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а частиною 6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч.2 ст.77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч.2 ст.43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Будь-яких конкретних правових доказів, які б спростовували доводи позивачки чи інших конкретних правових доказів, які б встановлювали приватність коштів, відповідачем суду не надано. Натомість заявлений позивачем розмір грошових коштів, які є спільним сумісним майном подружжя, підтверджується матеріалами справи зокрема розпискою від 26.06.2019 року, згідно якої відповідач зобов`язується сплатити позивачу 30000 (тридцять тисяч) доларів США за спільно набуте майно. Також в судовому засіданні був допитаний свідок [PERSON] , який є батьком позивача [PERSON] , але суд не приймає його покази до уваги, тая як він є зацікавленою особою у справі на стороні позивача. З урахуванням викладеного, оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази по справі в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, є обґрунтованими а тому підлягає задоволенню. Згідно з ч.1 та ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задовольняється, то з відповідача підлягає стягненню судовий збір. Вказані правовідносини регулюються ст. ст. 368, 372 ЦК України, та ст. ст. 3, 7,8, 60, 63, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 13, 76, 77, 81, 141 ЦПК України.

Outcome: approved