Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Міністерства молоді та спорту України, Державної установи «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення», третя особа: Федерація легкої атлетики України про поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що його звільнення відбулось незаконно, з порушенням вимог чинного законодавства України у зв'язку з чим вона підлягає поновленню на роботі на раніше займаній посаді та середній заробіток за час вимушеного прогулу підлягають стягненню на її користь. В судовому засіданні позивач та його представник, підтримали позовні вимоги, просили задовольнити позов з наведених у ньому підстав. Представник відповідача Міністерства молоді та спорту України в судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Крім того, представник позивача просила застосувати позовну давність до спірних правовідносин. Представник відповідача Державної установи «Управління збірних команд та забезпечення спортивних заходів «Укрспортзабезпечення» в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Крім того, представник позивача просив застосувати позовну давність до спірних правовідносин. Представники третьої особи Федерація легкої атлетики України в судовому засіданні заперечували проти позову, просили відмовити в його задоволенні, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог, в подальшому не з'явилися, про причини неявки не повідомили. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторін, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що наказом Державного комітету України з питань фізичної культури і спорту від 05.01.2005 № 4-е прийнято на роботу за контрактом в штатну збірну команди України з легкої атлетики [PERSON] на посаду спортсмена- інструктора. Щороку між позивачем та відповідачем здійснювалось переукладання контракту. 29.12.2012 між [PERSON] та Державною службою молоді та спорту переукладено контракт на термін з 01.01.2013 по 31.12.2013. Відповідно до пункту 2.3.3 контракту сторони несуть персональну відповідальність за порушення вимог ВАДА стосовно вживання фармакологічних препаратів та застосування методів для відновлення та лікування. Пунктом 5.1 контракту передбачено, що у випадку невиконання чи неналежного виконання обов'язків, передбачених цим контрактом, сторони несуть відповідальність відповідно до цього контракту та чинного законодавства. Відповідно до пункту 6.2.3 контракт припиняється з ініціативи відповідача до закінчення строку його дії: при невиконанні спортсменом-інструктором своїх обов'язків, передбачених пунктом 2.3 цього контракту; у разі дискваліфікації (відсторонення) спортсмена-інструктора від участі у спортивних заходах, зокрема за порушення правил спортивних змагань та/або положення (регламенту) про спортивні змагання, норм, визначених міжнародними та всеукраїнськими спортивними федераціями; у разі встановлення факту вживання спортсменом-інструктором заборонених у спорті засобів (допінгу). Відповідно до п. 8 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: підстави, передбачені контрактом. Листом від 30.07.2013 № 07-272 Федерація легкої атлетики України повідомила [PERSON] про те, що вона визнана винною в порушенні анти-допінгових правил, в зв'язку з чим призначено санкцію на 4-річний період дискваліфікації за наявності обтяжуючих обставин, як результат анормального біологічного профілю атлета на період з 27.07.2010 по 21.11.2012. Також позбавлена права брати участь у змаганнях на період 4-х років починаючи з 27.03.2013 по 27.03.2017. 30.09.2013 видано наказ № 422-е про звільнення позивача 30.09.2013 у зв'язку з невиконанням своїх обов'язків, передбачених пунктами 2.3.3 контракту. Крім того, було встановлено, що 12.12.2012 Державною службою молоді та спорту України відповідно до ст. 51 Закону України «Про фізичну культуру і спорт», наказу Міністерства охорони здоров?я України від 27.08.2010 № 728 «Про диспансеризацію населення», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 29.12.2010 № 1396/18691, спільного наказу Міністерства України у справах молоді та спорту України та Міністерства охорони здоров'я України від 04.05.1995 № 1209/81 «Про вдосконалення системи диспансерного нагляду за особами, які займаються спортом, і медичного забезпечення спортивно-масових заходів», зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 01.12.1995 за № 428/964 та з метою здійснення диспансеризації членів національних збірних команд України з олімпійських та неолімпійських видів спорту видано наказ від 12.12.2012 № 5096 «Про проведення диспансеризації» та затверджено графік диспансеризації членів національних збірних команд України з олімпійських та неолімпійських видів спорту (копія наказу та графіку додається). Згідно графіку, члени збірної команди з легкої атлетики повинні були пройти диспансеризацію у березні-квітні та вересні-жовтні. Контроль за проходження поглибленого медичного огляду спортсменів- інструкторів штатної збірної команди національних збірних команд України покладений на державного тренера - головного лікаря збірних команд України. Згідно наданої відповіді Державної установи «Український медичний центр спортивної медицини Міністерства охорони здоров'я України» від 28.09.2015 № 152, [PERSON] на диспансерному обліку в даній установі не перебувала, медичний огляд не проходила. За таких обставин суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження твердження позивача про його безпідставне та незаконне звільнення, яке відбулося з порушенням норм чинного законодавства. Неправомірність звільнення також, на думку суду не було підтверджено показами свідка Крім того, слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З матеріалів справи, вбачається, що позивачу стало відомо про його звільнення щонайменше 26.12.2013, про що свідчить позивача в журналі обліку ведення трудових книжок. З позовом про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, стягнення моральної шкоди, стягнення компенсації за невикористані дні відпустки, позивач звернувся до суду лише 16.09.2013, тобто пропустивши строк позовної давності. Згідно із статтею 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. При цьому, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Представником відповідача в судовому засіданні заявляв про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, передбаченого статтею 233 КЗпП України. При цьому слід зазначити, що позивачем та його представником не було надано суду доказів на підтвердження поважності причини пропущення строків позовної давності майже на півтора роки. Посилання позивача та представника позивача на вагітність позивача, стан її здоров'я, народження дитини, розірвання шлюбу, на думку суду не може бути поважною причиною пропуску строку звернення до суду для захисту своїх порушених прав, оскільки позивачем було подано позов набагато пізніше, лише у квітні 2015 року. Крім наведеного, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшли підтвердження й інші доводи позивача щодо його незаконного звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, оцінивши докази по справі з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення прав позивача щодо його незаконного звільнення, позивачем не надано доказів протиправності діяння чи без діяння відповідача, та враховуючи ту обставину, що позивачем було пропущено строк позовної давності, а в свою чергу представником відповідача було заявлено, в судовому засіданні, про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності, передбаченого ст. 233 КЗпП України та ч. 3 та ч. 4 ст. 267 ЦК України, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed