Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що вона з 07 серпня 1993 року перебуває у шлюбі з відповідачем [PERSON] За період спільного проживання вони 08 лютого 1995 року за 3000 доларів США придбали у [PERSON], від імені якої при укладанні правочину виступав [PERSON], 12/100 частин домоволодіння за адресою : [ADDRESS]. Правочин купівлі-продажу вище вказаного майна було оформлено під виглядом договору дарування від 08 лютого 1995 року. [PERSON] наполіг на тому, щоб договір купівлі-продажу було укладено саме під виглядом договору дарування, мотивуючи це тим, що при оформлені такого договору родина понесе менше витрат. Оскільки позивачка не має спеціальних юридичних знань та не розуміючи усіх наслідків для себе, а саме, що за укладання такого договору вона позбавляється права власності на частину придбаного ними з чоловіком майна, вона погодилася оформити даний правочин купівлі-продажу під виглядом договору дарування. Вказані обставини призвели до того, що вона позбавлена права власності на 6/100 частини цього домоволодіння, яка за вказаних обставин та відповідно до норм ст. 22 КпШС, який діяв на той час, мають належати позивачці на праві спільної сумісної власності. Оскільки 12/100 частини домоволодіння [ADDRESS] було придбано не безоплатно, то договір дарування, укладений 08 лютого 1995 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], та [PERSON] є удаваною угодою. На теперішній час виник ризик, що її чоловік буде позбавлений права власності на 12/100 частини домоволодіння за адресою : [ADDRESS], яка була набута за спільні кошти подружжя, та 6/100 частини з яких мають належати їй на праві спільної власності, оскільки відносно відповідача [PERSON] відкрито виконавче провадження з примусового виконання рішення суду про стягнення з нього боргу на користь [PERSON] В рамках вказаного виконавчого провадження 12/100 частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] було описано за актом опису й арешту майна від 04 листопада 2011 року та накладено арешт з метою подальшої реалізації. Усе це призводить до зачіпання прав власності позивачки на спільну сумісну власність подружжя та ставить під ризик благополуччя їх дітей. Будинок є єдиним житлом для дітей, у зв'язку з чим позивачка бажає поділити майно, що належить подружжю на праві спільної сумісної власності та виключити це майно з опису та звільнити його з під арешту. Вважає, що накладення арешту на вказану частину будинку порушує права власності позивачки у частині вільного розпоряджатися цим майном та права наших неповнолітніх дітей на проживання, з чим погоджуються органи опіки і піклування. Іншого житла для власного проживання та проживання дітей позивачка не має. Позивачка зазначила, що від шлюбу з [PERSON] вони мають двох дітей: малолітнього сина - [PERSON], [INFO], та дочку - [PERSON], [INFO], яка є інвалідом дитинства. На теперішній час діти фактично проживають із позивачкою та знаходяться на її утриманні, тому вона вважає, що необхідно при вирішені справи про поділ майна подружжя враховувати і інтереси дітей шляхом збільшення її частки у спільному майні подружжя з 6/100 частини домоволодіння на 9/100 частини домоволодіння [ADDRESS]. Дізнавшись про можливість порушення прав власності позивачки, вона вирішила звернутися до суду за захистом права власності, але на сьогоднішній момент нею пропущено строк звернення до суду, тобто загальний строк позовної давності, який встановлюється у три роки. Фактично про порушення майнових прав позивачка дізналася саме з моменту складення акту опису й арешту майна , а саме з 04 листопада 2011року. Позивачка вважає, що строк позовної давності нею пропущено з поважних причин, оскільки вони із [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі та до останнього часу мали повноцінну сім'ю, тому вона не приділяла уваги формі договору, за яким придбано частину домоволодіння. [PERSON] просить суд поновити їй строк позовної давності звернення до суду; визнати договір дарування 12/100 частини домоволодіння [ADDRESS], укладений 08. 02. 1995 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом м. Херсона [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1676, недійсним; визнати договір купівлі-продажу частини домоволодіння укладеним та визнати за нею право власності на 9/100 частини домоволодіння [ADDRESS], виключивши їх з акту опису та арешту майна. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позов підтримала в повному обсязі, просила задовольнити по вищезазначеним обставинам. Представник відповідача [PERSON] позов визнала, проти задоволення позову не заперечувала. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, подала письмові заперечення на позов, просила суд в задоволенні позову відмовити, оскільки [PERSON] пропущено строк позовної давності, крім того зазначені нею обставини нічим не підтвердженні. Представник третьої особи - ВДВС Комсомольського РУЮ м. Херсона в судове засідання не з'явився. Представник третьої особи - орган опіки та піклування виконавчого комітету Комсомольської районної у м. Херсоні ради просила при вирішені спору врахувати інтереси дітей та не заперечувала проти задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. Судом по справі встановлено, у відповідності до свідоцтва про укладення шлюбу, 07. 08. 1993 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано у міському відділі РАГС м. Херсона, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено актовий запис за № 604. На теперішній час шлюб не розірвано. Відповідно до свідоцтв про народження, подружжя має від шлюбу двох дітей: малолітнього сина [PERSON], [INFO] року народження та дочку [PERSON], [INFO], яка відповідно до пенсійного посвідчення є інвалідом дитинства. На теперішній час діти фактично знаходяться на утриманні матері. 08. 02. 1995 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], та [PERSON] було укладено договір дарування 12/100 частини домоволодіння [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом м. Херсона [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 1676. Відповідач [PERSON] пояснив, що між ним та [PERSON] дісно було укладено договір купівлі-продажу частини домоволодіння [ADDRESS], який було оформлено під виглядом договору дарування. Від продажу 12/100 частини домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] він отримав 3000 доларів США, про що склав відповідну розписку. Відповідач [PERSON] підтвердив, що розписка, яка міститься в матеріалах справи написана ним власноруч. Також [PERSON] пояснив, що укласти договір дарування замість договору купівлі - продажу частини домоволодіння їм порадив сам нотаріус, оскільки співвласники домоволодіння [ADDRESS], які зловживали спиртними напоями та вели антисоціальний спосіб життя, і які не могли дійти до нотаріальної контори та надати письмову згоду на укладення договору купівлі-продажу житлового будинку. Без їх зголи укладення договору купівлі-продажу частини домоволодіння було неможливе, тому [PERSON] потрібно було взагалі відмовитися від укладення такого договору та повернути завдаток, який ним було отримано від [PERSON] за частину житлового будинку. [PERSON] повернути отриманий завдаток [PERSON] не міг, оскільки витратив кошти на будівництво іншого будинку,тому погодився укласти договір купівлі -продажу частини домоволодіння під виглядом договору дарування. У суду немає підстав ставити під сумнів достовірність фактів, повідомлених відповідачем [PERSON], даних про його зацікавленість в результаті розгляду справи не виявлено. Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. З частини 5 ст. 267 ЦК України вбачається, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд вважає, що строк звернення до суду пропущено [PERSON] з поважної причини, оскільки про порушення свого права їй стало відомо лише 04 листопада 2011 року після складення акту опису й арешту майна, так як вони перебували у зареєстрованому шлюбі та мали повноцінну сім'ю, і це ствердження не спростоване під час розгляду справи судом. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 1993 року перебувають у зареєстрованому шлюбі. За час спільного проживання ними було придбано 12/100 частини домоволодіння [ADDRESS]. При цьому зазначену угоду за порадою нотаріуса та на вимогу продавця було оформлено договором дарування на ім'я [PERSON] З пояснень позивача, представника відповідача [PERSON], відповідача [PERSON] та матеріалів справи судом встановлено, що договір дарування не був безоплатним, оскільки [PERSON] отримав від [PERSON]та [PERSON] 3000 доларів США. Після укладення договору дарування частини житлового будинку, [PERSON] разом із [PERSON] та донькою [PERSON] вселилися до житлового будинку. Із зазначеного виходить, що сторонами договору виконані усі істотні умови договору купівлі-продажу нерухомого майна, якими є право відповідача [PERSON] на продаж частини житлового будинку; факт передачі відповідачем [PERSON] та факт прийняття відповідачем [PERSON] частини домоволодіння, визначення сторонами продажної ціни нерухомого майна, факт оплати вартості частини домоволодіння. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 58 ЦК України (в редакції 1963 року) , який діяв на час укладання та оформлення угоди, якщо угода укладена з метою приховати іншу угоду (удавана угода), то застосовуються правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі. З п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» від 28. 04. 1978 року № 3,що діяла на час спірних правовідносин, вбачається, що угода, укладену з метою приховати іншу угоду, суд відповідно до ч. 2 ст.58 ЦК України (в редакції 1963) визнає, що сторонами укладена та угода, яку вони дійсно мали на увазі. Враховуючи зазначене,а також встановлений судом факт про те, що до укладення договору дарування [PERSON], [PERSON] та [PERSON] були сторонніми особами і на період 08.02. 1995 року між ним не було стосунків, які б могли спонукати сторони до укладення договору дарування,суд дійшов висновку, що 12/100 частини домоволодіння [ADDRESS] було придбано не безоплатно, в зв'язку з чим вказаний договір дарування є удаваною угодою. Згідно до ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування та розпорядження цим майном. Відповідно до ч. 1 ст. 28 Кодексу про шлюб та сім'ю України, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. За актом опису та арешту майна, складеного 04. 11. 2011 року державним виконавцем органу державної виконавчої служби Комсомольського управління юстиції Петренко В.С., при примусовому виконанні виконавчого листа № 2-337, виданого Комсомольським районним судом м. Херсона від 03. 11. 2010 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 545 332, 31 грн., описано і накладено арешт на 12/100 частини та 2/25 частини домоволодіння [ADDRESS]. При вказаних виконавчих діях була присутня [PERSON], від якої надійшли зауваження до вищевказаного акту, про те, що частина домоволодіння, яка оглядалась не виділена їй та дітям в натурі. Вважає, що необхідно виділити частину домоволодіння,що належить її чоловікові [PERSON] та накласти арешт лише на цю частину. Як вбачається із відповіді виконавчого комітету Комсомольської районної у м. Херсоні ради (як орган опіки та піклування) не надавав згоди на реалізацію житла за адресою: [ADDRESS]. Тому вважають за необхідне виключення вказаного житла з акту опису та арешту майна від 04. 11. 2011 року. Відповідно до пенсійного посвідчення донька [PERSON] та [PERSON] - [PERSON], [INFO], є інвалідом дитинства. Відповідно до ч. 2, ч. 3 статті 70 Сімейного кодексу України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Також за рішенням суду частка майна дружини,чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Зважаючи на те, що діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], яка є інвалідом з дитинства, залишаються проживати із позивачкою та знаходяться на її утриманні, є необхідність врахувати при вирішенні справи про поділ майна подружжя і інтереси дітей, а саме шляхом збільшення частки позивачки у спільному майні подружжя з 6/100 частин домоволодіння на 9/100 частин домоволодіння [ADDRESS]. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17. 07. 1997 року відповідно до Закону України від 17. 07. 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди,відповідно до закону за соєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 статті 73 Сімейного кодексу України за зобов'язаннями одного з подружжя стягнення може бути накладено лише на його особисте майно і на частку у праві спільної сумісної власності подружжя,яка виділена йому в натурі. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду УРСР від 27. 08. 1976 року № 6 «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Також відповідно до п. 5 цієї ж Постанови при вирішені питання про належність описаного майна необхідно застосовувати норми цивільного та шлюбно-сімейного законодавства, що регулюють право власності і його захист. Вирішуючи позов одного з подружжя про виключення з опису належної йому частки майна у спільній сумісній власності подружжя, необхідно враховувати, що майно,нажите подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю і у випадку поділу його їх частки визнаються рівними. Частку кожного з подружжя має бути виділено як майно, що підлягало опису, так і майно, що не підлягало опису. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності ,суд вважає, що позов [PERSON] є обґрунтований та підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved