Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача [PERSON] , в якому просила суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 08.11.2019 р. двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , за реєстровим номером №3795, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є.; визнати за позивачем право власності на 1/3 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 29 травня 2020 року позивачем подано до суду заяву про зміну підстав позову, в якій позивач [PERSON] просила суд: визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 08.11.2019 р. двокімнатної квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , за реєстровим номером №3795, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Л.Є.; витребувати з незаконного володіння [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що [PERSON] 27.04.2001 року уклала шлюб з [PERSON] , який було розірвано на рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 27 листопада 2013 року по справі № 645/10256/13. Перебуваючи у шлюбі з відповідачем 04 грудня 2001 року подружжям було набуто право власності на 2/3 частини двокімнатної квартири, розташованої за адресою, [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Кривошеїною Іриною Миколаївною за реєстровим №5312. Інша 1/3 частина квартири була придбана матір`ю [PERSON] - [PERSON] 10 грудня 2001 року квартира була зареєстрована у КП Харківське міське бюро технічної інвентаризації за реєстровим номером П-8-1282. Після розірвання шлюбу питання щодо користуванням спільною квартирою було погоджено з усіма співвласниками. На початку листопада 2019 року відповідачі запропонував позивачці продати спільну квартиру, про що повідомив їй при зустрічі і наголосив, що їй буде необхідно з`явитися до нотаріуса для підписання документів, про час та місце він мав повідомити заздалегідь. Але зі спливом деякого часу, відповідач зник, на телефонні дзвінки не відповідав, зустрічей уникав, двері квартири, не відчиняв, замки змінив. Позивачка звернулася до КП «БТІ» і через центр надання адміністративних послуг - Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради, їй повідомили, надавши інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, що квартира, яка була придбана у шлюбі з відповідачем [PERSON] , за договором купівлі - продажу від 8 листопада 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Васіковою Ларисою Євгеніївною за реєстровим номером 3795, належить [PERSON] . Враховуючи, що 2/3 частини спірної квартири придбані у період зареєстрованого в установленому порядку шлюбі між позивачкою та [PERSON] , є спільною сумісною власністю подружжя, то при укладенні договору купівлі-продажу вимагалася нотаріальна засвідчена її згода як співвласниці майна, якої вона не надавала. Також, враховуючи, що спірна квартира є об`єктом спільної часткової власності, між, на той час, подружжям та [PERSON] , котрій належала 1/3 частина, а 2/3 частини квартири є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, то питання права співвласника розпорядилися своєю часткою у праві спільної часткової власності врегульоване ст. 358 ЦК України. Так, за загальним правилом зазначеної статті, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Проте згода співвласників є необхідною лише для здійснення права володіння та користування спільним майном. Розпоряджатися своє часткою кожен учасник може самостійно, однак з урахуванням прав інших співвласників на переважну купівлю частки,\~що відчужується за договором купівлі-продажу, відповідно до ст. 362 ЦК України. Таким чином, відчуження 1/3 частини квартири за договором купівлі-продажу з боку відповідача [PERSON] порушує право на переважну купівлю частки позивачки як співвласниці 2/3 частини квартири, при тому, що [PERSON] було відомо, що її син набув право власності на частку у квартирі, перебуваючи у шлюбі з позивачем. 27.05.2020 року після ознайомлення з матеріалами цивільної справи позивачу стало відомо, що покупцем квартири на підставі договору купівлі-продажу від 8.11.2019 року стала [PERSON] , [INFO] . Продавцями за договором відповідно є [PERSON] , колишній чоловік Позивачки, та [PERSON] . Згідно зі ст. 387 ЦК, власник має право реалізувати своє право на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна з чужого незаконного володіння з дотриманням вимог, передбачених Цивільним кодексом України. Згідно з частиною 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як вже зазначалось позивач не надавала згоди на відчуження 2/3 частки квартири, майно вибуло з її володіння не з її волі. Ухвалою суду від 11 лютого 2020 року відкрите загальне позовне провадження у справі. 26 травня 2020 року до суду надійшла заява від [PERSON] про залучення до участі у справі в якості третьої особи. 10 липня 2020 року до суду надійшли докази, витребувані у приватного нотаріуса ХМНО Васікової Л.Є. 20 січня 2021 року до суду надійшло клопотання представника відповідача [PERSON] адвоката Ломакіна Е.В. про застосування позовної давності, оскільки до вимог про поділ майна подружжя, заявлених після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність три роки. Ухвалою суду від 10 лютого 2021 року закрите підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 26.04.2021 року справу прийнято до провадження судді Фрунзенського районного суду м.Харкова Алтухової О.Ю. 10 вересня 2021 року до суду надійшло клопотання відповідача [PERSON] про долучення письмових доказів та пояснень. До доказів, долучених до клопотання суд застосовує положення ч. 8 ст. 83 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, представник позивача адвокат Корольова І.С. позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Ломакін Е.В. у судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомлено. Відповідач [PERSON] проти позовних вимог заперечувала, вважаючи, що спірна квартира є особистою власністю її сина відповідача [PERSON] . У задоволенні позову просила відмовити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, представник відповідача - адвокат Лащенко В.В. заперечував проти позовних вимог, зазначивши, що відповідач є добросовісним набувачем спірного нерухомого майна. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши докази по справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Матеріали справи свідчать про те, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який був зареєстрований 27 квітня 2001 року Відділом реєстрації актів громадянського стану Київського районного управління юстиції м.Харкова, актовий запис 220) (а.с. 13). 04 грудня 2001 року був укладений договір купівлі-продажу між [PERSON] (продавець) та [PERSON] , [PERSON] (покупці), посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Кривошеїною І.М. за № 5312. Предметом договору стала квартира [ADDRESS] , квартира придбана таким чином: [PERSON] 1/3 частки, [PERSON] 2/3 частки (а.с. 91). Рішенням Фрунзенського районного суду м.Харкова від 27 листопада 2013 року (справа № 645/10256/13) розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12). 08 листопада 2019 року був укладений договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є. за № 3795, між [PERSON] , [PERSON] (продавці) та [PERSON] (покупець). Предметом договору стала квартира [ADDRESS] (а.с. 89). Матеріали нотаріальної\~справи до\~договору купівлі-продажу\~від 08.11.2019\~року не містять заяви позивача [PERSON] про надання згоди на продаж нерухомого майна ( а.с. 88-115). Своєю заявою від 08.11.2019 року, посвідченою приватним нотаріусом Васіковою Л.Є., [PERSON] повідомила, що на час продажу квартири [ADDRESS] вона є вдовою, [PERSON] повідомив, що придбав квартиру не перебуваючи у зареєстрованому шлюбі та не проживаючи однією сім`єю ні з ким з жінок (а.с. 101). Спірне майно було придбано подружжям до 2004 року, тобто до набрання чинності Сімейним Кодексом України, а тому для визначення правового режиму спірного нерухомого майна при вирішенні справи підлягають застосуванню положення Кодексу про шлюб та сім`ю Україні. Згідно статті 22 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що діяв на час придбання спірної квартири - майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права на володіння, користування і розпорядження цим майном.. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст. 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт в судовому порядку. При цьому тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції спільної сумісної власності майна, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Судом встановлено, що спірне майно 2/3 частини квартири [ADDRESS] придбано подружжям за час шлюбу, а тому таке майно є об`єктом\~\~права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] незалежно від того, що воно було оформлене на ім`я відповідача [PERSON] . Докази на спростування презумпції спільності майна, набутого подружжям у шлюбі, у матеріалах справи відсутні. Статтею 4 ЦПК України передбачено право кожної особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно ст. 215 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.. 203 ЦК України. Відповідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно з частиною третьою\~статті 65 СК України\~для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Окрім того, за вимогами частин першої, другої\~статті 369 ЦК України\~співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Відповідно до частини четвертої\~статті 369 ЦК України\~правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті\~369,\~\~статті\~215 ЦК України\~надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження\~\~№ 14-325цс18). Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою (ч. 1 ст. 358 ЦК України). Згідно ч.ч.1, 2 ст. 362 ЦК України у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Відчуження спільного майна відбувається за згодою співвласників, а відчуження частки - лише за її наявності (після зміни правового режиму спільного майна подружжя зі спільної сумісної на спільну часткову). В такому разі співвласник вправі самостійно розпорядитися своєю часткою, але з додержанням вимог\~статті 362 ЦК України\~про переважне право купівлі частки\~ (якщо відчуження частки відбувається на підставі договору\~\~купівлі-продажу). У даній справі сторони ( [PERSON] та [PERSON] ) є співвласниками 2/3 квартири [ADDRESS] , яка була придбана під час шлюбу, позивач має майнові права на дану частку квартири в цілому до зміни правового режиму спільного майна подружжя. 1/3 частки вказаної квартири належала відповідачу [PERSON] . З урахуванням наведеного, оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 08.11.2019 року відповідно до якого [PERSON] , [PERSON] продали вказану вище квартиру [PERSON] є недійсним в цілому, з підстав, передбачених\~статтями\~203,\~205,\~215 ЦК України, оскільки укладений з порушенням вимог закону, без отримання згоди позивача, яка є співвласником 2/3 цього майна, розмір ідеальних часток яких не визначений, та без додержання вимог\~статті 362 ЦК України\~про переважне право купівлі 1/3 частки. Враховуючи те, що при укладенні договору купівлі-продажу від 08.11.2019 року відповідач [PERSON] , як набувач майна, не знала і не могла знати, що вона придбала майно у осіб, які не мали права це майно відчужувати, правочин, за яким вона набула у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження, то [PERSON] є добросовісним набувачем. Згідно ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, відповідно до частини першої статті 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Відповідач може бути визнаний добросовісним набувачем за умови, що правочин, за яким він набув у володіння спірне майно, відповідає усім ознакам дійсності правочину, за винятком того, що він вчинений при відсутності у продавця права на відчуження. Власник може витребувати майно від добросовісного набувача лише у випадку, коли воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, поза їх волею, та коли такий набувач набув майно за відплатним договором.\~ Таким чином, вимоги позивача про витребування з володіння [PERSON] квартири [ADDRESS] підлягають задоволенню. Щодо клопотання представника відповідача про застосування позовної давності, суд вважає необхідним зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно ч. 2 ст. 72 СУ України До вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Верховний Суд у постанові від 28.12.2020 року по справі № 345/2962/14 зазначив, що вирішуючи питання перебігу позовної давності за вимогами про поділ спільного майна подружжя, суди мають врахувати, що при визначенні початку перебігу позовної давності необхідно виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. З матеріалів справи вбачається, що спірне майно було продане 08.11.2019 року, а з позовом до суду [PERSON] звернулася 05 лютого 2020 року, таким чином підстави для застосування позовної давності у суду відсутні. Згідно квитанції № 6 від 04.02.2020 року позивачем [PERSON] сплачено судовий збір в сумі 1500,00 грн., згідно квитанції № 5 від 04.02.2020 року 840, 80 грн (а.с. 1, 2). Згідно квитанції 0.0.1933414331.1 від 08.12.2020 року позивачем [PERSON] сплачено 6500,00 грн. судового збору. Питання щодо судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved