Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу посилаючись на те, що фактично сімейні відносини припинені з квітня 2011 року в зв'язку з різними поглядами на сімейне життя, при яких продовження сімейних відносин є неможливим. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Зазначила, що примирення не можливе, оскільки вона вже тричі подавала до суду позови про розірвання шлюбу, кожного разу відповідач надавав обіцянки кинути пити, вона надавала йому шанс на зберігання сім'ї, але відповідач знову починав пити. Основною причиною з якої вона бажає розірвати шлюб є хронічний алкоголізм чоловіка та не бажання змінюватись. Збереження шлюбу вважає неможливим. Сім'ї як такої не має, шість років вони мешкають окремо, спільним побутом не пов'язані, почуття поваги та любові до чоловіка зникло. Відповідач заперечуючи проти позову зазначив, що не бачить сенсу для розірвання шлюбу зважаючи на їх вік. Вважав, що розірвання шлюбу призведе до матеріальних труднощів його та позивачки. Зазначив що вони шість років мешкають окремо, він не заважає життю своєї дружини, тому шлюб повинен бути збережений. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов до наступного. Шлюб між сторонами зареєстрований 25 вересня 1987 року Палацом урочистої реєстрації актів цивільного стану Виконкому Ленінської районної Ради народних депутатів м. Миколаєва, про що зроблено відповідний актовий запис №1326 від 25.09.1987 року. Від шлюбу мають повнолітнього сина. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Вище викладені вимоги законодавства регламентовані також ст. 112 Сімейного кодексу України. Згідно із ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно із ст.51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Судом враховується те, що збереження шлюбу можливе тільки на почуттях взаємної любові та поваги, взаєморозуміння та взаємодопомоги, що є морально-правовою основою шлюбу, при наявності бажання обох сторін. Крім того, питання про збереження шлюбу має вирішуватися обома сторонами на паритетних засадах. Суд приймає до уваги те, що сторони припинили шлюбні відносини, більше шістьох років мешкають окремо, спільного господарства не ведуть, намагання позивачки протягом тривалого часу зберегти сім'ю, відсутність у відповідача об'єктивних причин з яких він вважає можливим збереження шлюбу. Враховуючи, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, позов підлягає задоволенню. Статтею 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року визначено, що чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. У відповідності з ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивач при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право залишити його після розірвання шлюбу. Післяшлюбне прізвище позивача визначити як «[PERSON]». Згідно із ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, із відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн. 00 коп. На підставі ст. ст. 105, 112 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved