Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS], є власністю її батька [PERSON] та її матері [PERSON] в рівних частках. Вказане домоволодіння належало її батькам на підставі свідоцтв (у кожного окремо) про право власності на житловий будинок від 25.11.1992, виданого відділом комунального господарства Амур-Нижньодніпровського району згідно рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів № 527/7 від 16.10.1992, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР (занесене в реєстрову книгу під № 557 за реєстровим № 34). Відповідно до технічного паспорту від 09.01.1989 вказане домоволодіння складається з: А-1 житловий будинок, А1-1 - житлова прибудова, А2-1 - прибудова, загальною площею 43,2 кв.м., житловою площею 22,3 кв.м., а - ганок, під А2-1 погріб. Б - літня кухня, В - сарай, Г - убиральня, Д-душ, № 1.2,3,4 огорожа, № 5, І споруди. Вищевказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці загальною площею 477 кв.м., яка не приватизована. Її батьки [PERSON] та [PERSON] 15 листопада 1961 року зареєстрували шлюб у Амур-Нижньодніпровському ЗАГС м. Дніпропетровська, актовий запис № 1617. Під час шлюбу їм була виділена земельна ділянка по [ADDRESS] під будівництво житлового будинку. 24.01.1984 шлюб між батьками позивача було розірвано Амур-Нижньодніпровським ЗАГС, м. Дніпропетровськ, актовий запис № 70. Як зазначається позивачем при зверненні до суду батьки позивача за спільні кошти збудували будинок, завершили будівництво у 1992 році та були зареєстровані у спірному домоволодінні з 1978 року, у зв'язку з чим рішенням виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів № 527/7 від 16.10.1992 за її батьками - [PERSON] та [PERSON] було визнано право власності на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] в рівних частках. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мали спільних дітей: [PERSON] (позивач) та [PERSON] [INFO] (відповідач). Вказане домоволодіння батьками позивача не було розділено в натурі. Після розірвання шлюбу її батько виїхав з будинку до іншого житла, залишаючись власником 1/2 частини вказаного вище домоволодіння, а її мати залишилася мешкати одна в домоволодінні за адресою: [ADDRESS]. [INFO] мати позивача - [PERSON] померлата після її смерті відкрилася спадщина на належне їй майно (1/2 частину домоволодіння по [ADDRESS]). За життя складеного матір'ю заповіту не було, осіб, які б мали право на обов'язкову частку у спадщині також не було. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, спадкоємцями першої черги є вона та відповідач (брат), заяви вони з ним у встановлений законом строк до нотаріальної контори не подавали. Брат мешкав, як на час смерті матері, так і на цей час за адресою реєстрації свого місця проживання, а вона приблизно з 1996-1997 року мешкала з матір'ю, яку доглядала і мешкає до цього часу. Позивач вказує, що за кілька років до смерті їхня з відповідачем мати захворіла. Вона (позивач) мешкала на іншому кінці міста з чоловіком та народженою дитиною. Її чоловік працював за кордоном і часто був відсутній удома, їй було важко одночасно надавати постійну допомогу матері, а на іншому кінці міста вирішувати питання на кого залишити дитину. Її брат постійно працював і не мав можливості доглядати за матір'ю, у зв'язку з чим вона з чоловіком вирішили, що вона з дитиною переїде до матері для мешкання та надання їй постійного догляду. Позивач зазначає, що після смерті матері, у зазначеному домоволодінні продовжила мешкати та вести господарство лише вона. До нотаріальної контори вона не зверталася. За час тривалих відряджень їхні з чоловіком стосунки ослабли, у зв'язую з чим між ними шлюб було розірвано і вона залишилася мешкати у домоволодінні, що успадкувала після смерті матері. Втім, постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвої Н.С. від 20.11.2018 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом; згідно з постановою державного нотаріуса з боку [PERSON] пропущено строк звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а також, відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріусом зазначено, що на момент відкриття спадщини [PERSON] не була зареєстрована разом з померлою на момент її смерті, крім того, [PERSON] не подано правовстановлюючі документи на спадкове майно. На переконання позивача, оскільки вона є спадкоємцем першої черги відповідно до ст. 548, 549 ЦК УРСР 1963 року, який діяв на час смерті матері, вона фактично прийняла спадщину шляхом проживання, юридично своїх прав не оформлювала, але здійснювала своє право власності шляхом фактичного вступу в управління та володіння майном, та її права підлягають захисту в судовому порядку, оскільки постановою нотаріуса було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з чим й має місце звернення [PERSON] до суду із даним позовом із заявленими позовними вимогами відповідно до позовної заяви від 20.02.2019. У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала повністю, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просила суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач в судовому засіданні позов визнав повністю, не скористався правом надання відзиву на позовну та пояснив, що спадкове майно, яке залишилося після смерті матері повинно бути успадковане позивачем та він на нього в жодному разі не претендує. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, [PERSON] не скористався правом брати участь в судових засіданнях; надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу у його відсутність та задовольнити позовні вимоги; державний нотаріус Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєва Н.С. не скористалася правом брати участь в судових засіданнях, в окремо наданій суду заяві просила розглядати справу без представника нотаріальної контори та ухвалити рішення на розсуд суду. Процесуальні дії у справі: судом було задоволено клопотання позивача про витребування доказів - з Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори витребувана спадкова справа (у копіях) після померлої [PERSON], також судом задоволено клопотання позивача про виклик та допит свідків [PERSON] та [PERSON] Допитана в судовому засіданні в якості свідка гр. [PERSON] свідчила, що вона мешкає по [ADDRESS] з 1959 року, позивача знає давно, разом зростали. Коли мати позивача захворіла, то їй (тобто позивачу) було дуже тяжко і до матері навідуватися, і за донькою доглядати. Мати [PERSON] хворіла з 1996 року, її чоловік постійно був у відрядженнях, а вона мешкала разом із матір'ю, на час смерті матері мешкала разом з нею і зараз мешкає за цією ж адресою. Допитана в судовому засіданні в якості свідка гр. [PERSON] пояснила, що вона мешкає за адресою: [ADDRESS]. Позивач народилася у будинку [ADDRESS] та мешкала за вказаною адресою до одруження. Коли її мати захворіла, [PERSON] переїхала до неї та доглядала її, постійно з нею мешкала, в будинку поставила вікна, зробила дах, провела газ, воду, поклеїла шпалери, поставила огорожу. Як встановлено судом на підставі відповідного свідоцтва про народження (а.с.18), позивач [PERSON] народилася [INFO], батьками позивача є [PERSON] та [PERSON]. Місце проживання позивача відповідно до даних паспорта зареєстровано за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], яке видане 16.10.1998 Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради м. Дніпропетровська під актовим записом №1689. Заповіту померла [PERSON] не залишила. За життя померла не перебувала у шлюбі: відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого 24.01.1984 Амур-Нижньодніпровським ЗАГМ під актовим записом №7, копія якого долучена до матеріалів справи., шлюб між нею та [PERSON] (третя особа у справі) - батьком позивача та відповідача, було розірвано; померла [PERSON] мала двох дітей - доньку [PERSON] (позивач) та сина [PERSON] (відповідач). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на: 1/2 частину домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], яке складається з : А-1 житловий будинок, А1-1 житлова прибудова, А2-1 - прибудова, загальною площею 43,2 кв.м, житловою площею 22,3 кв.м, а- ганок, піж А2-1 погріб, Б - літня кухня, В - сарай, Г - убиральня, Д - душ, №1,2,3,4 огорожа, №5,1 - споруди, що підтверджується відповідним свідоцтвом про право особистої власності на житловий будинок від 25.11.1992, копія якого долучена до матеріалів справи. Право власності в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №557 за реєстровим №34 (а.с.13, 12, 14-16). Домоволодіння розташоване на земельній ділянці, право власності не яку на зареєстроване (а.с.12 звор.). [PERSON] є спадкоємцем померлої за законом першої черги. Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С. від 20.11.2018 [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом (а.с. 23), що підтверджується відповідною долученою до матеріалів справи копією. Згідно з постановою державного нотаріуса [PERSON] пропущено строк звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а також, відмовляючи у видачі свідоцтва про право на спадщину, нотаріус зазначив, що спадкоємець [PERSON] не була зареєстрована разом з померлою на момент її смерті, крім того, [PERSON] не подано правовстановлюючі документи на спадкове майно. Інший спадкоємець - [PERSON], рідний брат позивача, спадщину не прийняв: із заявою до нотаріальної контори не звертався; разом із спадкодавцем на час смерті не проживав, що підтвердив в судовому засіданні. Зазначене підтверджується також матеріалами спадкової справи, наданої державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С. [PERSON] мешкала у будинку [ADDRESS], хворіла на цироз печінки, в результаті якого настала її смерть. Протягом 1996 - 1997 р.р. (за життя [PERSON] та на час настання її смерті) позивач [PERSON] постійно проживала разом із матір'ю та здійснювала за нею догляд, а також проживає після настання смерті [PERSON] в належному їй будинку до теперішнього часу. До зазначеного висновку суд дійшов на підставі пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] Спірні правовідносини виникли із захисту права на спадкове майно, як спадкоємця першої черги. Дослідив докази, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. До виниклих правовідносин суд застосовує Цивільний кодекс Української РСР в редакції 1963 року. За ст. 525 ЦК УРСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ст. 527 ЦК УРСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. За ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщ ини. Особи, для яких право спадкоємства виникає лише у випадку неприйняття спадщини іншими спадкоємцями, можуть заявити про свою згоду прийняти спадщину протягом строку, що залишився для прийняття спадщини. Якщо строк, що залишився, менше трьох місяців, він продовжується до трьох місяців. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Так, статтею 33 Конституції України гарантується кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. Згідно ч. 1 ст. 17 ЦК УРСР місцем проживання визнається те місце, де громадянин постійно або переважно проживає. У відповідній постанові нотаріус посилається на те, що фактом прийняття спадщини є також спільне проживання спадкоємця з померлим безпосередньо перед його смертю, що встановлюється за допомогою штампа в паспорті про його прописку, втім, зазначені доводи не є слушними, оскільки спадщина відкрилася до 01.01.2004 р. та про прийняття спадщини спадкоємцем свідчили інші дії, вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ст. 549 ЦК Української РСР): якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, а не факт постійного проживання спадкоємця зі спадкодавцем безпосередньо перед його смертю. Щодо штампу у паспорті, то відсутність реєстрації місця проживання позивача за останнім місцем проживання спадкодавця не є доказом того, що він не проживав із спадкодавцем, оскільки сама по собі відсутність такої реєстрації не є абсолютним підтвердженням обставин про те, що спадкоємець не проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, якщо передбачені ст. 549 ЦК Української РСР обставини підтверджуються іншими належними і допустимими доказами. Таким чином, позивач фактично вступила в управління та володіння спадковим майном у строк, встановлений ч. 2 ст. 549 ЦК УРСР, тобто прийняла спадщину у розумінні п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК Української РСР, яка відкрилася до 01 січня 2004 р. Іншого суду не доведено. Спадкові права є майновим об'єктом цивільного права, адже вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. З огляду на вищезазначене для суду з метою захисту порушених прав позивача вбачаються підстави для задоволення позову в обраний позивачем спосіб (ст. 16 ЦК).

Outcome: approved