Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовною заявою і просить стягнути на її користь з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні в сумі 6292 грн. 50 коп., мотивуючи тим, що вона працювала у відповідача і при звільненні 12.10.2015 з нею не розрахувалися. Заборгованість їй було виплачено лише 25.01.2016, а тому вона має право на стягнення середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок. В судове засідання позивач не зявилася, але надала заяву, в якій просить справу слухати у її відсутність. Позовні вимоги підтримала. Представник відповідача в судове засідання не зявився, не повідомивши про причини неявки, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням, але надав лист-заперечення на позов. Дослідивши докази в справі, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Позивач працювала у відповідача і була звільнена 12.10.2015 за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. На час звільнення позивачу не було виплачено 7910 грн. 74 коп. заборгованості по заробітній платі, яку було виплачено в повному обсязі лише 25.01.2016. Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки позивача (а.с.2), довідкою ПАТ «Ігнатпільський карєр» №105 від 22.11.2016. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємтсва, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В п.6 Постанови від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» Пленум Верховного Суду України розяснив, що судам належить мати на увазі, що відповідно до загальних положень статей 1 і 2 Закону «Про оплату праці» розмір заробітної плати за працю на підставі трудового договору залежить від професійно-ділових якостей працівника, складності й умов виконуваної ним роботи, результатів останньої та господарської діяльності підприємства і що за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до ч.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» , установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Позивач в судовому засіданні 25.11.2016 пояснювала, що в день звільнення вона не працювала. Однак, в день звільнення просила виплатити їй заборгованість по заробітній платі. Представником відповідача не доведено, що позивачеві не виплачено належні від підприємства суми не з їх вини. Не виплачуючи заборговані позивачеві суми, відповідач порушив її право на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантоване Конституцією України (ст.43), Законом України «Про оплату праці» та обмеживши право на використання її власності для задоволення життєвих потреб грошових коштів протягом 72 робочих днів, а не 75, як наведено позивачем в розрахунку. В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ( 994-535 ). Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідачем заборгованість по заробітній платі погашено в повному обсязі 25.01.2016, тобто відповідно до ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а саме: з 13.10.2015 по 25.01.2016. Відповідно до ч.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» розмір середньої заробітної плати визначається згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (з наступними змінами та доповненнями.) Так, відповідно до ч.2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Оскільки, відповідачем надано довідку №100 від 22.11.2016, в якій визначено розмір середньомісячної заробітної плати позивача, а саме в сумі 2385 грн. 60 коп. та розмір середнього заробітку за 1 робочий день в сумі 113 грн. 60 коп., суд при розрахунку виходить з вказаних сум. Позивач звернулася за розрахунком 12.10.2015, а тому 13.10.2015 з нею мав бути проведений розрахунок. Відповідно з відповідача слід стягнути компенсацію за несвоєчасний розрахунок в розмірі середнього заробітку за весь час затримки по 25.01.2016, яка складає: 113 грн. 60 коп. (середньоденний заробіток (згідно довідки) х 72 (робочі дні з часу предявлення вимоги про розрахунок по день фактичного розрахунку)= 8179 грн. 20 коп.(середній заробіток за весь час затримки по 25.01.2016). Однак, оскільки позивач розмір позовних вимог не уточнювала, підлягає до стягнення сума в межах позовних вимог 6292 грн. 50 коп.. З відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути судовий збір в розмірі 551 грн.20 коп. в доход держави.

Outcome: approved