Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що його батькові - [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно належала квартира [ADDRESS]; право власності на квартиру було зареєстровано в КП «ДМБТІ». [PERSON] помер [INFO]; після його смерті спадкоємцями першої черги за законом є позивач, його син, дружина померлого (відповідач) [PERSON] та син від другого шлюбу - відповідач [PERSON]. Всі спадкоємці в передбачений ст. 1270 ЦК України шестимісячний строк прийняли спадщину. Позивач право власності на належну йому 1/3 частку квартири набув на підставі рішення Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2014 р. у цивільній справі №2-3883/11, яким за [PERSON] визнано в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO], право власності на 1/3 частку квартири [ADDRESS] та на підставі ухвали цього ж суду від 16.05.2014 р. про виправлення описки. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, запис № 5898438 від 28.05.2014 р. про державну реєстрацію за позивачем права власності на 1/3 частку вказаної квартири внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за реєстраційним номером 377086712101 державним реєстратором реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, та позивач постійно проживаю в Росії, але під час приїздів до м. Дніпропетровська у нього виникає потреба у користуванні спірною квартирою, яка належить позивачу та відповідачам на праві спільної часткової власності, тому й він надав довіреність своїй матері, щоб вона виконала всі необхідні дії, пов'язані з реалізацією позивачем свого права власності. У вказаній квартирі зареєстровані та проживають відповідачі у справі, вони ж мають ключі від вхідних дверей квартири, у позивача ключів немає. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Представник позивача намагалася домовитися з відповідачами про порядок користування квартирою, але відповідачі двері в квартиру не відкривають, на телефонні дзвінки не відповідають. Після декількох невдалих спроб представника позивача домовитися з відповідачами, вона звернулася за допомогою до Амур-Нижньодніпровського PB ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, за результатами розгляду її заяви отримана відповідь від 11.08.2014 року про проведення профілактичної бесіди з [PERSON] щодо недопущення нею протиправних дій, але і після цього двері в квартиру відповідачі не відкрили. При випадковій зустрічі у дворі будинку, де знаходиться квартира, відповідач [PERSON] відмовився від добровільного вирішення про порядок користування спадковим майном, погрожував спалити його та заявив, що всі питання повинен вирішувати суд. Предмет позову становить вимога про усунення позивачу перешкод в користуванні квартирою [ADDRESS], вселивши позивача у вказану квартиру та зобов'язавши відповідачів надати мені комплект ключів від всіх замків вхідних дверей спірної квартири, не чинити позивачу перешкоди у користуванні виділеним майном - особисто житловою кімнатою № 6 з кладовою №5 та виділеними в спільне користування коридором № 1, ванною №2, туалетом № 3, кухнею №4 у вказаній квартирі, визначити порядок користування приміщеннями квартири [ADDRESS], а саме: виділити позивачу в користування окрему ізольовану житлову кімнату № 6 площею 12,3 кв.м та кладову № 5 площею 0,6 кв.м; виділити [PERSON] та [PERSON] житлову кімнату № 7 площею 16,9 кв.м з балконом II площею 0,7 кв.м та житлову кімнату № 8 площею 13,0 кв.м з лоджією І площею 2,0 кв.м; залишити у спільному користуванні [PERSON], [PERSON] та [PERSON] інші приміщення квартири - коридор № 1 площею 5,8 кв.м, ванну № 2 площею 2,1 кв.м, туалет № 3 площею 1,1 кв.м, кухню № 4 площею 7,6 кв.м. Підставу позову становлять приписи ст.ст. 150, 155 ЖК, ст.ст. 16, 317, 321, 358, 391 ЦК України. У судовому засіданні представник позивача вимоги позову підтримав повністю, надав пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просив суд повністю задовольнити поданий позов. Разом з тим, відповідно до пояснень представника позивача її син постійно мешкає та працює у РФ, є громадянином цієї країни, раніше за радянські часи проходив строкову військову службу, служив на підводному човні, залишився у Росії, та на даний час він мешкає у м. Смоленську. Разом з тим, представник позивача висловилася щодо того, щоб відповідачі сплатили їй вартість частки (1/3). Представник відповідача позов не визнав та просив суд відмовити його задоволенні повністю. Відповідно до пояснень представника відповідача - 1 між сторонами в даній справі відсутній спір з приводу нерухомого спадкового майна, позивач не виконав обов'язку доведення тих обставин, наякі він посилається як на підставу свої вимог, не надав докази тощо (ст.ст. 10, 60 ЦПК України). Відповідно до пояснень представника відповідача - 1 позивач особисто має в будь-який час приїжджати до м. Дніпропетровська та мешкати в цій квартирі. Утім, на переконання представника відповідача, представник позивача не має повноважень на вселення заміст позивача у спірну квартиру, її повноваження визначені у відповідній довіреності. Разом з тим, представник відповідача - 1 просила суд врахувати неналежність наданих позивачем доказів: співробітниками АНД РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області жодна профілактична бесіда із [PERSON] не проводилася, а дана відповідь є формально відпискою на звернення [PERSON] до АНД РВ, разом з тим, наявний у матеріалах справи акт датований 12.08.2014 р., утім, в останньому зафіксовані нібито події, які мали нібито місце також й 20.08.2014 р. Представник відповідача - 1 вважала можливим виплату позивачеві грошової компенсації позивачу за належну йому частку у квартирі за наявності в нього такого бажання. Відповідач - 2 не скористався правом брати участь у судових засіданнях. Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідив доказ и в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України; відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За розгляду справи позивач, на переконання суду, не довів ті обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, не наддав докази відповідно до вимог ст.ст. 57-59 ЦПК України, через що суд мав би змогу дійти до іншого висновку у справі, яка розглядалася. Судом встановлено, що позивач на підставі рішення Амур- Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2014 р. у цивільній справі за його позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом (а.с. 8-10) власником 1/3 частки квартири [ADDRESS] (а.с. 12). Позивач постійно мешкає у РФ, у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України доказів щодо його перетинання кордону та тимчасового перебування у м. Дніпропетровську не надано. За ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд погоджується із слушністю доводів представника відповідача - 1 щодо того, що наданий позивачем в якості акт від 12.08.2014 р. (а.с. 18) не містить інформації щодо предмета доказування, оскільки він містить відомості про події, які зафіксовані через 8 днів після його складання. Разом з тим, особи, які підписали цей акт (гр.гр. [PERSON] та [PERSON]) не були допитані судом, клопотань про їх допит не надходило, таким чином, оскільки безпосередньо дані свічення цими особами не були надані, для суду відсутні підстави для встановлення на його підставі тих обставин, що обґрунтовують вимоги позивача та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Щодо іншого доказу, наданого позивачем (а.с. 17) - відповіді з АНД РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській, то дана відповідь не містить інформації щодо предмета доказування та є суперечливою: відповідь має посилання про нібито перебування [PERSON] поза межами м. Дніпропетровська, в той же час відповідно до цієї відповіді із нею проведена профілактична бесіда. Водночас, залишається незрозумілим за якою заявою [PERSON] проводилася перевірка, оскільки самої заяви до АНД РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області позивачем надано не було. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК). Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб'єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Офіційне тлумачення поняття інтересу, який підлягає захисту, надано в Рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №1-10/2004, яким визначено, що охоронюваний законом інтерес треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони для задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності та іншим загально-правовим засадам. Таким чином, оскільки позивач не довів порушення з боку відповідачів цивільних прав позивача, а суд захищає порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси (ст. 3 ЦПК України), підстави для задоволення позову відсутні. Судові витрати віднести на рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено (ст.ст. 88 та 215 ЦПК України).

Outcome: dismissed