Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про захист права на земельну ділянку шляхом скасування державної реєстрації. Мотивує свій позов тим, що вона є власником земельної ділянки площею 2,02 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Лемешівської сільської ради Горохівського району Волинської області. Вказана земельна ділянка призначена для ведення особистого селянського господарства і посвідчена Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який виданий Горохівською районною державною адміністрацією 18 червня 2004 року. З метою реалізації свого законного права володіння та користування вищевказаною земельною ділянкою позивач має намір передати її в оренду. Так як для укладення договору оренди земельної ділянки необхідний витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (тобто, кадастровий номер земельної ділянки), то позивач звернувся до приватного підприємця [PERSON] з заявою про проведення комплексу робіт та виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), оскільки раніше кадастровий номер належної мені земельній ділянці не присвоювався. Після виготовлення вищевказаної технічної документації позивач 09 березня 2017 року звернулася до відділу у Горохівському районі Міжрайонного управління у Горохівському та Локачинському районах Головного управління Держгеокадастру у Волинській області з заявою про внесення відомостей до Державного земельного кадастру щодо належної їй земельної ділянки. Однак, 20 березня 2017 року вона отримала рішення державного кадастрового реєстратора за №РВ-0700090172017 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру. Підставою для винесення такого рішення стало невідповідності електронного документа установленим вимогам, а саме: XSD Схема наявні зауваження щодо валідності електронного документу. Перетин ділянок з ділянкою [NUMBER]. Площа співпадає на 100%. Як виявилось, в вересні 2013 року Головним управлінням Держземагенства у Волинській області на території Лемешівської сільської ради Горохівського району Волинської області було проведено інвентаризацію земель під час здійснення землеустрою. За результатами проведеної вищевказаної інвентаризації відділом Держземагенства у Горохівському районі 14 листопада 2013 року було зареєстровано земельну ділянку загальною площею 6,5546 гектарів та присвоєно вказаній ділянці кадастровий номер [NUMBER]. Тобто, як вбачається з рішення №РВ-0700090172017 про відмову позивачу у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру від 20 березня 2017 року, саме з вказаною ділянкою й перетинається належна позивачу на праві приватної власності земельна ділянка яка посвідчена Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого Горохівською районною державною адміністрацією 18 червня 2004 року. У зв'язку з цим, позивач просить визнати незаконною та скасувати державну реєстрацію земельної ділянки площею 6,5546 гектарів, кадастровий номер [NUMBER], яка була проведена 14 листопада 2013 року. Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 29 січня 2018 року в даній справі було замінено первісного відповідача - відділ у Горохівському районі Міжрайонного управління у Горохівському та Локачинському районах Головного управління Держгеокадастру у Волинській області на належного відповідача - Головне управління Держгеокадастру у Волинській області. Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 29 січня 2018 року було ухвалено розгляд вказаної справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Позивач, [PERSON], в судове засідання не з'явилася однак подала письмове клопотання в якому просила розгляд справи проводити у її відсутність, заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача - Головного управління Держгеокадастру у Волинській області- в судове засідання не з'явився, однак подав відзив на позовну заяву в якому позовні вимоги не визнав, вважає їх безпідставними, а дії кадастрового реєстратора правомірними, у зв'язку з чим просив в задоволенні позову відмовити. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення. Статтею 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об'єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Конфіскація майна може бути застосована виключно за рішенням суду у випадках, обсязі та порядку, встановлених законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Аналогічна норма міститься в ст.321 ЦК України. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Указана норма визначає об'єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права полягає у позбавленні його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Відповідно до ч.ч.2, 3 ст.152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. За змістом статті 391 ЦК України та статті 155 ЗК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно зі статтею 125 ЗК України (в редакції, чинній на момент набуття позивачем у власність земельних ділянок) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Положеннями статей 116, 118 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають права власності або права користування земельними ділянками на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України (правова позиція Верховного Суду України згідно з постановою №6-93цс13 від 23 жовтня 2013 року). В силу ч.5 ст.116 ЗК України надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні провадиться лише після вилучення даної ділянки в порядку, передбаченому статтями 149-151 цього Кодексу. Відповідно до підпунктів «а», «б» ч.1 ст.141 ЗК України підставами припинення права користування земельною ділянкою, зокрема, є добровільна відмова від права користування земельною ділянкою, вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно пункту 4 частини 6 статті 24 Закону України «Про державний земельний кадастр», знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини є підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки. Згідно ст.153 Земельного кодексу України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Згідно ст.158 Земельного кодексу України земельні спори вирішуються судами, органами місцевого самоврядування та центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. У контексті положень ст.182 Цивільного кодексу України та ст.2 вказаного Закону, державній реєстрації підлягають факти виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Серед документів, що можуть підтверджувати наявність таких фактів, у п.5 ч.1 ст.19 Закону передбачено і рішення судів, що набрали законної сили. Згідно до ст.1 Закону України «Про державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки - це внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Згідно ч.6 ст.16 цього Закону, кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. Пунктом 114 Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 р. №1051 визначено вичерпний перелік підстав для скасування державної реєстрації земельних ділянок. Державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію, у разі: 1) поділу чи об'єднання земельних ділянок - на підставі заяви про державну реєстрацію земельних ділянок, які утворилися в результаті такого поділу чи об'єднання; 2) коли протягом одного року з дня здійснення державної реєстрації земельної ділянки речове право на неї не зареєстроване з вини заявника, - на підставі даних про те, що протягом одного року Державному кадастровому реєстраторові органом державної реєстрації прав не надано відповідної інформації в порядку інформаційного обміну. Згідно ч.1 ст.24 цього ж Закону державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку Згідно з п.п.60, 61 Порядку ведення державного земельного кадастру, запис у Поземельній книзі скасовується (поновлюється) Державним кадастровим реєстратором на підставі рішення суду. Скасування (поновлення) запису в Поземельній книзі здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про його скасування (поновлення) із зазначенням дати та підстави для скасування (поновлення), посади, прізвища та ініціалів Державного кадастрового реєстратора, який скасував (поновив) запис, та формування з використанням програмного забезпечення Державного земельного кадастру нових аркушів Поземельної книги, які засвідчуються: в електронній (цифровій) формі - електронним цифровим підписом Державного кадастрового реєстратора; у паперовій формі - підписом Державного кадастрового реєстратора та скріплюються його печаткою. Згідно з ч.1 ст.25 Закону України «Про Державний земельний кадастр», поземельна книга є документом Державного земельного кадастру, який містить такі відомості про земельну ділянку: а) кадастровий номер; б) площа; в) місцезнаходження (адміністративно-територіальна одиниця); г) склад угідь; ґ) цільове призначення (категорія земель, вид використання земельної ділянки в межах певної категорії земель); д) нормативна грошова оцінка; е) відомості про обмеження у використанні земельної ділянки; є) відомості про межі частини земельної ділянки, на яку поширюється дія сервітуту, договору суборенди земельної ділянки; ж) кадастровий план земельної ділянки; з) дата державної реєстрації земельної ділянки; и) інформація про документацію із землеустрою, на підставі якої здійснена державна реєстрація земельної ділянки, а також внесені зміни до цих відомостей; і) інформація про власників (користувачів) земельної ділянки відповідно до даних про зареєстровані речові права у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно; ї) дані про бонітування ґрунтів. У зв'язку з набранням чинності Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та Постанови КМУ №703 від 22.06.2011 «Про затвердження порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень 01.01.2013 року функції по реєстрації прав на нерухоме майно покладено на Реєстраційну службу. Як вбачається з п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року №7, розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів, суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України). Згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], який виданий Горохівською районною державною адміністрацією 18 червня 2004 року, позивач [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,02 га у межах згідно з планом, яка розташована на території Лемешівської сільської ради Горохівського району Волинської області, і яка призначена для ведення особистого селянського господарства. З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку вбачається, що 09 вересня 2013 року головним управлінням Держземагенства у Волинській області на території Лемешівської сільської ради Горохівського району Волинської області було проведено інвентаризацію земель під час здійснення землеустрою. За результатами проведеної інвентаризації 14 листопада 2013 року відділом Держземагенства у Горохівському районі було зареєстровано земельну ділянку площею 15,0959 гектарів та присвоєно кадастровий номер [NUMBER]. Рішенням державного кадастрового реєстратора за №РВ-0700090172017 від 20 березня 2017 року позивачу [PERSON] було відмолено у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру у зв'язку з невідповідністю електронного документа установленим вимогам, а саме: XSD Схема наявні зауваження щодо валідності електронного документу. Перетин ділянок з ділянкою [NUMBER]. Площа співпадає на 100%. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006р. №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Статтею 1 Протоколу №1 до Європейської конвенції про захист прав і основних свобод людини гарантує право на вільне володіння своїм майном: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права». У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою № 48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Отже, враховуючи вищевикладене, те, що представлені позивачем докази на підтвердження факту порушення його права власності на земельну ділянку в контексті положень ст.ст.76-80 ЦПК України є належними та допустимими, а тому вказане право підлягає захисту, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є підставним та підлягає до задоволення.

Outcome: approved