Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-12 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, зняття з реєстраційного обліку та виселення без надання іншого жилого приміщення, посилаючись на те, що згідно Свідоцтва про право власності на житло від 21 лютого 2000 року їй та члену її сімї [PERSON], належить на праві приватної спільної сумісної власності квартира [ADDRESS]. Разом з власниками в даній квартирі з березня 2014 року зареєстрований відповідач [PERSON] та дочка позивача [PERSON] Відповідач утриманням в належному стані квартири не займається, за комунальні послуги не сплачує, регулярно та навмисно псує житлове приміщення, побутові речі, систематично порушує правила спільного проживання, постійно погрожує життю та здоровю позивача. Вважає, що така поведінка відповідача робить не можливим проживання її в даній квартирі, а також те, що він проживає в ній без взаємної згоди, тому підлягає виселенню. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала та просила їх задоволити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Представник третьої особи до судового засідання не зявився, причини неявки суду не відомі, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 21 лютого 2000 року позивачу та члену її сімї [PERSON], належить на праві приватної спільної сумісної власності квартира [ADDRESS]. Як вбачається з Довідки Комунального підприємства «Соснівська служба утримання будинків» № 1390 від 14 березня 2015 року в даній квартирі з 14 березня 2015 року зареєстровано три особи: [PERSON], [INFO], зять [PERSON], [INFO], та дочка [PERSON], [INFO]. Між сторонами склався порядок користування даною квартирою, в одній кімнаті проживає позивач, в іншій відповідач разом з дочкою позивача. З матеріалів справи вбачається, що позивач не одноразово зверталась до органів внутрішніх справ, щодо неправомірних дій на її думку відповідача, проте, за результатом перевірки складений висновок Соснівського РВ УМВС України від 01 липня 2015 року про те, що в діях [PERSON] відсутні будь-які ознаки кримінального та адміністративного правопорушення. Згідно висновку Соснівського РВ УМВС України від 14 червня 2015 року вбачається, що між сторонами виникло непорозуміння, але воно було залагоджене до прибуття працівників міліції. Частина 1 статті 116 Житлового кодексу встановлює, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 2 від 12 квітня 1985 року, при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Суд розцінює критично посилання позивача на те, що відповідач утриманням в належному стані квартири не займається, за комунальні послуги не сплачує, регулярно навмисно псує житлове приміщення та побутові речі, систематично порушує правила спільного проживання, оскільки нічим обєктивно не підтверджені. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що між сторонами склалися неприязні відносини з-приводу спільного проживання, жодного псування житлового приміщення чи побутових речей не вчиняє, участь в оплаті за комунальні послуги приймає, крім останніх місяців проживання в квартирі, відповідача характеризує з позитивного боку. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що від позивача отримав інформацію про не пристойну поведінку відповідача, сам особисто цього не бачив. З характеристики ТОВ «Завод «Буддеталь» вбачається, що [PERSON], який працює в даному товаристві, характеризується з позитивного боку, в порушенні трудової дисципліни не помічений, за складом характеру скромний, стриманий, урівноважений, ввічливий, спокійний, сторониться конфліктних ситуацій. Відповідно до положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи виключно в межах заявлених вимог. Крім того, виходячи з позицій ст. 3 ЦПК України позивач має довести порушення відповідачем своїх прав, що обґрунтовує можливість його звернення до суду. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести в суді ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. За таких умов суд розглядав справу в межах перевірки обґрунтованості та доведення таких тверджень позивача. Статтею 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Частиною 3 статті 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного житлового приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Суд вважає, що позивач не навела переконливих доводів на обґрунтування обставин, які б стали підставою для виселення відповідача зі спірної квартири, оскільки в судовому засіданні не встановлено фактів порушення правил співжиття, а встановлено, що між сторонами по справі виникли неприязні взаємини, які самі по собі не можуть бути підставою для виселення відповідача. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги є необґрунтовані та не підтверджені належними доказами, в звязку з чим - задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed