Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись, що вона є власником будинку [ADDRESS] в якому є зареєстрованим з 28.11.2016 відповідач у справі. Зазначає, що останній не є та ніколи не був членом її сімї. Його реєстрація в житловому будинку викликана виключно його проханням, оскільки він переїхав з іншого місця проживання, яким є с. Журавка Чернігівської області, не мав іншого житла та можливості офіційно працевлаштуватися. На час вирішення відповідачем своїх особистих житлових питань вона погодилася його зареєструвати у своєму будинку, тому договору найму житла між собою вони не заключали. Однак на протязі вже тривалого періоду часу будь-яких дій щодо вирішення своїх житлових питань відповідач не вчиняє, проживає у її будинку, створюючи певні незручності у її сімї ( позивачу та її сину) у праві володіння, користування та розпорядження її майном. Будь-яких витрат щодо утримання будинку (комунальні платежі та утримання прибудинкової території) відповідач не несе, ремонт будинку та господарських споруд не здійснює. Просить позбавити відповідача права користування належним їй житловим будинком [ADDRESS], виселити його з будинку без надання іншого жилого приміщення та примусово зняти з реєстраційного обліку. Як на правову підставу позову посилається на ст. ст. 218, 317, 319, 346, 391, 405 ЦК України. Позивач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився та подав до суду письмову заяву, якою позов підтримує і просить розглянути справу за його відсутності, не заперечуючи проти заочного розгляду справи на разі неявки у судове засідання відповідача. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, повторно в судове засідання не з'явився, про причину своєї неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи у своїй відсутності та відзиву на позов до суду не подав. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився та подав до суду заяву, якою просить розглядати справу у його відсутності, покладаючись при вирішенні спору на розсуд суду. За викладеного суд ухвалює провести розгляд спору по суті у відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів у порядку заочного провадження, що узгоджується із положеннями ст.ст. 223, 280 ЦПК України. Фіксування судового засідання технічним засобом на разі неявки в судове засідання всіх учасників справи у відповідності до положень ст. 247 ЦПК України не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] що підтверджується договором міни, посвідченим 27.11.2015 приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Київської області за реєстровим № 1062 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 27.11.2015. Відповідно до довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку, осіб від 02.07.2018 № 02-50/1991, виданої на ім'я [PERSON] Миронівською міською радою Київської області про склад осіб, які проживають у житловому приміщенні по [ADDRESS] у будинку є зареєстрованими [PERSON] (власник), [PERSON] (син), та [PERSON]. Відповідач у справі був зареєстрований у належному на праві власності позивачу житловому будинку за її згодою тимчасово, на період вирішення останнім житлового питання та працевлаштування. Однак, протягом тривалого часу відповідач не вирішує свої житлові питання та не має наміру виселятися із житлового будинку. Членом сім'ї позивача [PERSON] ніколи не був і не являється на даний час, вони не пов'язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов'язків. Позивач не має можливості розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд, оскільки відповідач без правових підстав займає житлове приміщення будинку та чинить перешкоди власнику будинку у його праві користування майном, між позивачем та відповідачем договір найму жилого приміщення не укладався, будь які домовленості щодо проживання відповідача у спірному будинку між ними не досягнуто. Участі в утриманні будинку відповідач не приймає, комунальні платежі не сплачує. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, в тім, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. Відповідач своїм правом на подання відзиву не скористався. З огляду на вищенаведене суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду спору по суті. Судом встановлено, що між сторонами спору склалися житлові правовідносини, а саме з приводу користування чужим житлом. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відповідно до ст.ст. 401, 402 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлено щодо нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов'язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач був зареєстрованим у будинку з відома та волі його власника і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку. Відповідач, проживаючи у будинку позивача, спільним побутом із нею не пов'язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у постанові від 27 лютого 2019 року в справі № 357/7940/16-ц та Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року в справі № 734/387/15-ц. Таким чином цивільне законодавство не передбачає збереження права користування житлом за відповідачем, який хоча і правомірно вселився у будинок позивача, але на час розгляду справи не є членом його сім'ї. Тому в даному випадку власник звернувся до суду із позовом про усунення перешкод у користуванні правом власності, а не про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. Проте, суд, захищаючи права власності позивача, оцінючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS]. При цьому судом враховуються положення частини третьої статті 47 Конституції України в тім, що позбавити громадянина житла можна лише на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до §1 ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відображене право на повагу до житла. Воно охоплює право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення від 21.02.90 у справі «Powell and Rayner v. the U.K.»). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення від 24.11.86 у справі «Gillow v. the U.K.»), так і на наймача (рішення від 18.02.99 у справі «Larkos v. Cyprus»). У §2 ст.8 конвенції чітко визначено підстави, за яких утручання держави у використання особою прав, зазначених у §1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися «в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни», для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі для розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у §2 ст.8 конвенції. Таким чином, суд приходить до висновку про часткове задоволення та вважає, що таке втручання у житлові права відповідача є необхідним та виправданим з метою захисту прав власності позивача щодо вказаного житла. Позаяк, інші вимоги позивача не грунтуються на законі з огляду на встановлені обставини спору. Так, відповідно до ст. 109 Житлового кодексу УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Виселення особи із займаного жилого приміщення без надання іншого жилого приміщення, як про це просить позивач щодо відповідача, чітко регламентовано діючим житловим законодавством і встановлені обставини спору на переконання суду жодним чином не вказують на існування підстав для задоволення такої вимоги позивача. Необгрунтованою є також вимога позивача про зняття відповідача з реєстраціного обліку з огляду на наступне. Так, відповідно до ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Крім того, виходячи зі змісту ч.1 ст. 7 названого Закону, безпосередньо саме рішення суду є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку, отже заявлена, як окрема, вимога позивача щодо зняття відповідача з реєстрації не є передбаченим вказаним Законом способом захисту, а тому є безпідстаними. Суд вважає також безпідставним посилання позивача щодо застосування до даних правовідносин положень ст. 405 ЦК України, на які в обгрутування правових підстав своєї вимоги посилається позивач, оскільки останні регулюють правовідносини, що виникають між власником житла і членами його сім'ї. У даній справі встановлено, що відповідач не є теперішнім і не був колишніми членом сім'ї власника будинку. З приводу посилання за твердженням позивача відповідача у справі на ту обставину, що він з 13.10.2013 є цивільним чоловіком позивача, тобто є членом її сім'ї, суд вважає за необхідне зазначити наступне . Відповідно до ст. 3 Сімейного кодексу України сімю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК УКраїни до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. В судовому засіданні не знайшли свого належного підтвердження обставини того що сторони спору проживали спільно, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки та вели спільне господарство. Таким чином, визнана позивачем обставина посилання відповідача на те, що він є членом сімї позивача є безпідставною та такою, що не заслуговує на увагу суду. Понесені позивачем у справі судові витрати по оплаті судового збору в сумі 1409.60 грн. у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню на її користь за рахунок відповідача пропорціно розміру задоволеної позовної вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: partial