Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом і просить визнати за нею право власності на 52/100 частин земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої по [ADDRESS], виділивши їй 0,1300 га із земельної ділянки, площею 0,2500 га, яка перебуває в спільній частковій власності; просить залишити у користуванні відповідача 0,1200 га вищезазначеної земельної ділянки; судові витрати просить покласти на відповідача. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представник позивача зазначив, що підставою позовних вимог є набуття позивачем права власності на частину житлового будинку за рішенням суду та у зв'язку з цим з огляду на положення статті 377 ЦК України до позивача має перейти право власності на частину земельної ділянки, на якій розташований цей будинок, відповідно до її частки у праві власності на цей будинок. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали. Представник відповідача зазначила, що позов не може бути задоволений через те, що частина будинку позивача не зареєстрована належним чином, а також через те, що відповідач набув цю ділянку в порядку безоплатної приватизації. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 29.05.2013 за [PERSON] визнано право власності на 48/100 частини будинку [ADDRESS], за [PERSON] - на 52/100 частини цього будинку. Відповідно до акту депутата Гайшинської сільської ради від 24.06.2014 [PERSON] проживає в [ADDRESS]. Квартира №1, що знаходиться за тією ж адресою належить [PERSON], вона в даній квартирі не проживає, земельною ділянкою не користується. Згідно з копією державного акту на право приватної власності на землю від 28.08.2002 серії [NUMBER] [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,671 га, що складається з двох ділянок площею 0,250 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд та площею 0,421 га для ведення особистого підсобного господарства. Передача права власності на зазначену земельну ділянку відбулась на підставі рішення 2 сесії 24 скликання Гайшинської сільської ради від 30.04.2002 № 8. Земельна ділянка розташована на території [ADDRESS]. Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.10.2013 [PERSON] належить квартира №2, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Доказів перебування земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованої по [ADDRESS], у спільній частковій власності сторін суду не надано. Стаття 377 ЦК України передбачає, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Положення статті 377 ЦК України кореспондуються із положеннями ст.120 ЗК України. При цьому, ч.6 ст.120 ЗК України визначає істотні умови договору, який передбачає набуття права на жилий будинок, у частині зазначення даних земельної ділянки. У контексті позовних вимог ці норми Цивільного та Земельного кодексів України вказують на примусове, тобто без згоди власника, позбавлення його частки у власності. Відповідно до положень статті 13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб'єкти права власності рівні перед законом. Стаття 14 Конституції України закріплює, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об'єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції Ради Європи про захист прав людини і основоположних свобод передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зазначені норми Конституції України та Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини закріплюють основні права осіб на власність, зокрема на землю. Ці положення передбачають заборону на позбавлення права власності інакше як в інтересах суспільства та виключно на підставі закону. Також, конституційні приписи передбачають можливість примусового відчуження об'єктів права приватної власності за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Відповідно до пояснень представника відповідача земельна ділянка, що належить відповідачеві, була набута ним у власність у порядку безоплатної приватизації. Положення статей 118 та 121 ЗК України вказують на те, що реалізація особою права на безоплатну приватизацію земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд у селі у розмірі 0,25 га позбавляє цю особу права на повторну приватизацію подібної ділянки. Незважаючи на те, що позивач безоплатно набув право власності на земельну ділянку, це право є непорушним. У своєму рішенні у справі «Андрій Руденко проти України» Європейський суд з прав людини (п.36) зауважив, що умови щодо компенсації є суттєвими для оцінки того, чи дотримав оскаржуваний захід справедливий баланс відповідно до ст. 1 Першого протоколу (див., наприклад, рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України», № 22603/02, п. 57 від 22 листопада 2007 року). У пункті 43 цього рішення також зазначається про те, що вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. Верховний Суд України у своїй постанові від 18.09.2013 у справі № 6-92цс13, зазначив про необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Там же зазначено як правовий висновок, що особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. У рішенні по справі «Христов проти України» (Заява № 24465/04) (п.46) Європейський суд з прав людини наголосив на необхідності підтримання «справедливої рівноваги» між загальним інтересом суспільства та захистом основних прав конкретної особи. Необхідну рівновагу не буде забезпечено, якщо відповідна особа несе «особистий і надмірний тягар». Разом з тим, не вбачається у спірних правовідносинах будь-якого суспільного інтересу як підстави для позбавлення відповідача частки у його власності. Більше того, позовна заява обґрунтована лише приватним інтересом позивача на земельну ділянку для обслуговування належної їй частини будинку. При цьому, обсяг прав, що передбачає право власності, значно більший за той обсяг, який необхідний для належного обслуговування відповідачем будинку, й може бути реалізований в іншому, ніж позбавлення відповідача права власності на земельну ділянку порядку. Позбавлення відповідача права власності на частину належної йому земельної ділянки без відповідної компенсації суттєво порушить справедливу рівновагу між його правом володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та правом відповідача на належну експлуатацію її частини будинку. У пункті 52 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Андрій Руденко проти України» суд визнав, що тлумачення та застосування національного законодавства є прерогативою національних органів. Суд, однак, зобов'язаний переконатися в тому, що спосіб, в який тлумачиться і застосовується національне законодавство, призводить до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики Суду. Положення ст. 377 ЦК України та ст.120 ЗК України передбачають перехід права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю, споруду. Разом з тим, аналіз цих статей сукупно (не відокремлюючи частини одну від одної) у контексті вказаних вище конституційних приписів, а також принципів міжнародного права, дає підстави стверджувати, що вони не можуть бути застосовані до спірних правовідносин. Зокрема, через те, що за цими нормами перехід права власності від відповідача позивачу має здійснюватись примусово - без згоди власника, без відповідної компенсації вартості майна, яке він втрачає, а інтерес, який переслідується цим, не має суспільний характер. Таким чином, суд не знайшов обґрунтованими та такими, що відповідають конституційним приписам й принципам міжнародного права підстави для визнання за позивачем права власності на частину земельної ділянки, яка належить відповідачу й на якій розташовано їх спільний будинок. Крім того, у висновках експерта за результатами проведення судової земельно-технічної експертизи від 12.01.2015 №19-14 (роз'ясненого у судовому засіданні експертом) та від 06.04.2015 №8-15 встановлюється, що будинок із господарськими будівлями по [ADDRESS], розташований на земельній ділянці, належній відповідачу на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 28.08.2002 серії [NUMBER], й сторони це не оспорюють. Однак, зазначений державний акт підтверджує право власності на земельну ділянку, яка розташована на території [ADDRESS]. Доказів того, що відбувалась зміна нумерації будинків по [ADDRESS], або інших обставин, які б вказували, що відповідачу належіть на праві власності земельна ділянка по [ADDRESS], суду не надано. Також, позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що нею було зареєстровано у визначеному законодавством порядку її право власності на частину будинку по [ADDRESS]. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed