Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом у якому просить розірвати шлюб з відповідачем та визначити місце проживання дитини разом з нею. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що вона зареєструвала шлюб з [PERSON] 18 серпня 2007 року. Від шлюбу мають дитину [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося, між ними постійно виникають сварки. З березня 2019 р. вони з відповідачем почали проживати окремо один від одного, внаслідок чого їхнє спільне життя і збереження шлюбу стало неможливим. З [PERSON] вона припинила шлюбні стосунки та перестала вести спільне господарство; шлюб носить формальний характер, а тому збереження шлюбу буде суперечити їхнім спільним інтересам. Позивач вказує, що згода щодо місця проживання дитини з відповідачем не досягнута. Вважає, що місце проживання сина [PERSON] має бути визначено з нею, оскільки вона має необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, може задовольнити гармонійний розвиток особистості дитини в атмосфері любові і маральної та матеріальної забезпеченості. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 05.02.2020 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с. 20). Ухвалою суду від 17.06.2020 року задоволено клопотання позивача про витребування від Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації висновку щодо розв`язання спору про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] (а.с. 46, 47). 06.08.2020 року до суду надійшов висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини (а.с. 57-59). Ухвалою суду від 09.10.2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 78, 79). В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відзив на позов відповідач не подав. Від позивача до суду надійшла заява з проханням розглянути справу без її участі, у заяві зазначила, що позовні вимоги підтримує, просить задовольнити позов, не заперечує проти постановлення заочного рішення. Представник третьої особи суду подав заяву з проханням розглянути справу без присутності представника Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації та прийняти рішення в найкращих інтересах дитини, у заяві зазначено, що висновок органу опіки та піклування підтримують в повному обсязі (а.с. 57). Частиною 1 ст. 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного та заяви позивача судом 03.11.2020 року постановлена ухвала про заочний розгляд справи без участі відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши надані суду докази, приходить до наступного висновку. Як убачається із матеріалів справи, сторони уклали шлюб 18.08.2007 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів Виконкомом Шенборнської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області зроблено актовий запис № 02 (а.с. 11). Від шлюбу позивач та відповідач мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ст. ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на задоволенні позову є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї стали неможливими, взаєморозуміння між сторонами відсутнє, шлюб існує формально, позивач та відповідач проживають за різними адресами, спільного господарства не ведуть, позивач наполягає на розлученні, оскільки поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має і вважає, що збереження шлюбу бути не може, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення, або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому суд вважає, що подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, у зв`язку з чим позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Також позивач просить визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом із нею, посилаючись на те, що згода щодо місця проживання дитини з відповідачем не досягнута. Згідно ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно положень ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Тлумачення норми вищенаведеної ст. 161 СК України свідчить, що до інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. За вимогами ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини (протокол засідання комісії № 13 від 22.07.2020 р.), на час розгляду зазначеного питання встановлено, що батьки дитини [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, хоча стосунки між ними припинилися ще в березні 2019 року. З того часу малолітній [PERSON] постійно проживає з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Спеціалістами служби у справах дітей та сім`ї було проведено обстеження за вказаною адрсою, в ході якого встановлено, що в квартирі створено належні умови для проживання та виховання дитини. Дитина має окреме ліжко, стіл для навчання, шафу для одягу, книжки, іграшки, особисті речі. [PERSON] створила всі умови для повноцінного розвитку дитини. Малолітній [PERSON] навчається в середній загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 66 Дніпровського району м. Києва з першого класу. Мати [PERSON] приділяє належну увагу навчанню та вихованню дитини, що підтверджуєжться характеристикою наданою директором шкоди [PERSON] . Громадянка [PERSON] працює в компанії ТОВ «Мілкіленд», має стабільний дохід, за місцем роботи характеризується позитивно. Батько дитини [PERSON] з 2019 року з сином не проживає, на даний час мешкає за адрсеою: [ADDRESS] . Орган опіки та піклування вважає за можливе визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] (а.с. 58, 59). Суд приймає до уваги зазначений висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини від 22.07.2020 р. та враховує наступне. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Тобто, при вирішені справ про визначення місця проживання дитини, суд не може будувати логіку свого рішення за принципом: визначити місце проживання дитини із мамою, якщо не встановлено виняткових обставин. Такого висновку також дійшов Верховний Суд у постанові від 17.07.2019 року у справі № 185/6994/15-ц. З матеріалів справи убачається, що позивач проживає за адресою: [ADDRESS] . За цією ж адресою зареєстрована малолітня дитина сторін по справі [PERSON] (довідка про реєстрацію місця проживання особи від 21.05.2019 р. - а.с. 13). Відповідач мешкає окремо. Згідно довідки від 20.07.2020 року виданої КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 Дніпровського району м. Києва, [PERSON] , [INFO] , мешкає за адресою: [ADDRESS] , перебуває під наглядом у цьому медичному закладі, мати сумлінно доглядає за здоров`ям сина (а.с. 63). Згідно характеристики від 17.07.2020 р. та довідки від 16.07.2020 р. № 155, позивач [PERSON] з 26.01.2015 р. працює в ТОВ «Мілкіленд Н.В.», щомісячно отримує заробітну плату, за місцем роботи характеризується позитивно (а.с. 65, 66). За викладених обставин, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та оцінюючи їх у сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині визначення місця проживання дитини. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачений останньою судовий збір в дохід держави в сумі 1 681 грн. 60 коп. (а.с. 1, 2).

Outcome: approved