Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що їй на праві власності на підставі свідоцтв про право на спадщину належить житловий будинок [ADDRESS] . Як зазначається позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом, колишні власники житлового будинку за життя зареєстрували її батька (відповідача) у вказаному житловому будинку, втім, понад 17 років без поважних причин відповідач в ньому не проживає. Позивач вказує, що протягом вказаного періоду (з 2002 року) відповідач не проживає у належному їй будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла та прибудинкової території участі не приймає, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться та з нею родинних відносин не підтримує. Також позивач зазначає, що перешкод в користуванні житловим приміщенням ні я, ні інші члени сім`ї відповідачу не чинили, крім того, відповідач тривалий час фактично мешкає у власному будинку за адресою: [ADDRESS] та на неодноразові прохання позивача щодо виписки з її будинку відповідач реагує агресивно, бо постійно знаходиться у стані алкогольного запою. Предмет позову становить вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS] . Позивач в окремо наданій суду заяві просила розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач не скористався правом брати участь у судових засіданнях та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Як встановлено судом, позивач є власником житлового приміщення - житлового будинку [ADDRESS] : 1/3 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 11.10.2017 державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С. за реєстровим №3-2350 та 2/3 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 23.05.2018 державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С. за реєстровим №3-1039 (а.с.7-10). Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] з 08.12.1987, що підтверджується відповідною інформацією на запит суду (а.с.33), тобто з часу попереднього власника. Відповідач не є членом сім`ї позивача. За зазначеною адресою відповідач не мешкає. Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності. Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 - 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як встановлено судом в цій справі, відповідач не є членом сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР (відповідач не проживає в житловому будинку, який належить позивачу на праві приватної власності та відповідач набув права користування вказаним житловим будинком за часів перебування вказаного нерухомого майна у власності інших осіб: 1/3 частина [PERSON] , померлій [INFO] та 2/3 частини [PERSON] , померлій [INFO] ) та за зазначеною адресою відповідач не мешкає з 2002 року. Таким чином, вочевидь, що відповідач не є членом сім`ї позивача, та наявність волевиявлення відповідача на окреме від житла позивача проживання. У зв`язку із зазначеним не підлягають застосуванню до правовідносин приписи ст.ст. 71,72 ЖК УРСР, на які позивач також посилалася, оскільки учасники справи не є членами сім`ї. Задовольняючи позов, суд керується тим, що аналіз положень гл. 32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником спірного житлового будинку. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК. Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 в справі №243/7004/17-ц. Суд виходить з того, що реєстрацією місця проживання відповідача за адресою належного позивачу на праві приватної власності майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі прав позивача, як власника, у зв`язку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем (ст. 16 ЦК України), та на підставі ст.ст. 383, 391, ч. 2 ст. 406 ЦК України. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: approved