Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про стягнення невиплаченої заробітної плати, покликаючись на те, що вона працює на посаді медичної сестри зі стоматології у відповідача. З 01 серпня 2017 року заробітню плату їй не виплачується та не нараховується, що унеможливлює отримати довідку про нараховану, але невиплачену заробітну плату. Розмір заробітної плати, гарантований законом становить 3200,00 грн. на місяць, період заборгованості з серпня по грудень 2017 року, а тому сума заборгованості становить 16000,00 грн. Просить стягнути з відповідача на її користь 16000,00 грн. невиплаченої заробітної плати. Позивач в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суд не повідомила, хоча належно була повідомлена про час та місце слухання справи, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, просить позов задовольнити, а тому згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у її відсутності, на підставі наявних у ній даних та доказів. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлений про час та місце слухання справи, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, просить позов задовольнити, а тому згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у його відсутності, на підставі наявних у ній даних та доказів. У зв'язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебуває у трудових відносинах з Комунальною третьою стоматологічною поліклінікою м. Львова, працює на посаді медичної сестри зі стоматології. Згідно з виписки Пенсійного фонду з індивідуальних відомостей про застраховану особу вбачається, що за період з серпня по грудень 2017 року [PERSON] не нараховано заробітну плату. Згідно з ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. У відповідності до ст. 2 КЗпП України право громадян на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Відповідно до ст. 97 КЗпП України оплата праці працівників здійснюється за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Якщо колективний договір на підприємстві, в установі, організації не укладено, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний погодити ці питання з виборним органом первинної профспілкової організації (профспілковим представником), що представляє інтереси більшості працівників, а у разі його відсутності - з іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом. Конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. У відповідності до ч. 3 ст. 6 Закону України «Про оплату праці» тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі: тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати; міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів). Згідно ст. 115 Кодексу законів про працю України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про оплату праці» мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Згідно із ст. 8 Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік» у 2017 році установлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 01 січня - 3200,00 грн. На підставі наведеного, оскільки відповідачем не виплачувалась заробітня плата за період з серпня 2017 року по грудень 2017 року, крім того, представником відповідача не надано суду жодних заперечень чи розрахунків суми невиплаченої заробітної плати, суд вважає, що відповідачем Комунальною третьою стоматологічною поліклінікою м. Львова порушено трудові права позивача [PERSON], зокрема, на належний рівень оплати праці, передбачений чинним законодавством, а тому з відповідача слід стягнути на користь позивача 16000,00 грн. невиплаченої заробітної плати за період з 01 серпня 2017 року по 31 грудня 2017 року. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, суд вважає, що з відповідача слід також стягнути у дохід держави 704,80 грн. судового збору. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли ствердження у судовому засіданні, а тому позов слід задовольнити повністю.

Outcome: approved