Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом на 2/5 частини житлового будинку 21 по провулку Перший Бульварний в місті Миколаєві, після смерті її чоловіка [PERSON], який помер 05 листопада 2017 року, оскільки належним чином воно не оформлено. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Представником позивача подано заяву про слухання справи за її відсутністю, позов підтримує. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] надали заяви про слухання справи за їх відсутністю, позовні вимоги визнають в повному обсязі, проти позову не заперечують. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. 28 грудня 1998 року між [PERSON]. та [PERSON] укладено договір купівлі продажу № 2408-Л на 2/5 частини житлового будинку 21 по провулку Перший Бульварний в місті Миколаєві, даний договір посвідчувався на Миколаївській універсальній товарно сировинній біржі та зареєстрований в ММБТІ 14.01.1999 року за реєстровим № 11374. Претензій сторони один до одного не мали, всі умови договору купівлі-продажу нерухомого майна дотримані. Проте на даний час нотаріальне посвідчення договору неможливе. У звязку з тим, що позивачка має намір прийняти спадщину на 2/5 частини житлового будинку 21 по провулку Перший Бульварний в місті Миколаєві, позивач просить суд визнати договір купівлі продажу нерухомого майна № 2408-Л від 28.12.1998 року дійсним. Посвідчити цей договір нотаріально неможливо, оскільки покупець помер. На час укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна сторони цього договору ухилились від його\~нотаріального посвідчення, а на даний час визнання такого договору дійсним можливе лише в судовому порядку. В обґрунтування своїх вимог позивач посилаються на те, що її чоловік придбав квартиру на їх спільні кошти на біржі, однак через необізнаність сторін договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений, а лише зареєстрований на біржі. Позивач вказує, що після укладання договору сторонами були виконані умови договору. Відповідно\~\~до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відразу після укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами, позивачами було зареєстровано право власності в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, який на час виникнення спірних правовідносин мав повноваження реєстраційного органу. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли в лютому 1998 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. У відповідності з ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обовязковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обовязки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Позивач на теперішній час не має можливості реалізувати свої права щодо відчуження належної їй квартири, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений. З огляду на зазначене, суд вважає підтвердженим факт укладання договору купівлі-продажу спірної квартири, виконання усіх його істотних умов, відповідно договір є дійсним. 2/5 частини житлового будинку № 21 по провулку Першому Бульварному у місті Миколаєві належать [PERSON] на підставі договору купівлі продажу нерухомого майна № 2408-Л від 28.12.1998 року, посвідченого на Миколаївській універсальній товарно сировинній біржі та зареєстрованого в ММБТІ 14.01.1999 року за реєстровим № 11374. 20 січня 1968 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] свідченням чого є свідоцтво про одруження серії ІІ-ЯК № 0111084. Згідно свідоцтва про народження серії І-ФП № 479112, відповідач [PERSON] є рідним сином [PERSON] та [PERSON]. 05 листопада 2017 року, чоловік позивачки, [PERSON] помер, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії І-ФП № 273357. Після його смерті відкрилася спадщина на 2/5 частини житлового будинку № 21 по провулку Першому Бульварному у місті Миколаєві. Спадкоємцями його майна є [PERSON] як його дружина та [PERSON] як його син, який написав заяву про відмову у прийнятті спадщини. Відповідно до довідки комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 07.06.2018 року за вих.. № 1321 станом на 28.12.2012 року право власності за адресою: м. Миколаїв, пров. Перший Бульварний, 21, зареєстровано за : [PERSON] 2/5 частини на підставі договору купівлі продажу від 28.12.1998 року № 2408-Л, посвідченого на Миколаївській універсальній товарно сировинній біржі та зареєстрованого в ММБТІ 14.01.1999 року; [PERSON] 3/5 частини на підставі свідоцтва про право на спадщину від 14.12.2005 року № 2-905, посвідченого другою Миколаївської державною нотаріальною конторою та зареєстрованого в ММБТІ 10.04.2006 року. 20 лютого 2018 року позивач подала до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] Постановою приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] від 21.05.2018 року за вих. № 132/02-31 відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину, після смерті чоловіка [PERSON], який помер 05.11.2017 року, у звязку з тим, що правовстановлюючий документ на 2/5 частини житлового будинку № 21 по провулку Першому Бульварному у місті Миколаєві, а саме договір купівлі продажу, зареєстрований на Універсальній товарно-сировинній біржі у Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю за № 2408-Л від 28.12.1998 року є недійсним в силу ст. ст. 47, 227 ЦК України. Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи до майна померлого 05 листопада 2017 року [PERSON]. Відповідно до ч.1,2,3\~ст. 372 ЦК України\~майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. Положеннями статті 1216\~Цивільного кодексу\~України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За статтею 1217 цього Кодексу, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входить усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно із ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Позивач, подав до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] заяви про прийняття спадщини, свідченням чого є наявна в матеріалах справи фотокопія спадкової справи до майна померлого 05 листопада 2017 року [PERSON]. Таким чином, позивач є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] на 2/5 частини житлового будинку № 21 по провулку Першому Бульварному у місті Миколаєві, дійсність договору купівлі-продажу квартири встановлена в ході розгляду справи. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Outcome: approved