Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом про визнання недійсним договору, укладеного 11 лютого 2014 року між [PERSON], [PERSON] і [PERSON] про встановлення особистого сервітуту і визнання відсутнім права користування особисто [PERSON] особисто та як законним представником її малолітньої дитини на користування квартирою [ADDRESS] мотивуючи позов тим, що вказаний договір є фіктивним, з огляду на приховування сторонами їх справжніх намірів, направлених на свідоме невиконання покладених відповідно до вказаного договору на них зобов'язань, а також наявністю умислу і розуміння настання правових наслідків. Ухвалою суду від 28 березня 2018 року у справі відкрито провадження та у відповідності до положень ст.ст. 19, 274 ЦПК України, з огляду на те, що спір підлягає розгляду у загальному порядку позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, а ухвалою суду від 08 червня 2018 року визнавши підготовку справи до судового розгляду завершеною його закрито на підставі ст.ст. 197, 200 ЦПК України та призначено справу до розгляду по суті. Вислухавши представника позивача, який в судовому засіданні позов підтримав, просив задовольнити та визнати недійсним договір про встановлення особистого сервітуту і визнання відсутнім права користування квартирою, а також визнати відсутнім право на користування відповідача на користування спірною квартирою, а представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив у його задоволенні відмовити, третя особа в судове засідання уповноваженого представника не направила, будучи повідомленою про день, час та місце розгляду справи належним чином, суд, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 12 серпня 2013 року, яке набрало законної сили 23 серпня 2013 року визнано квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], а також визначено, що частка кожного із них в спільній сумісній власності подружжя у майні становить 1/2. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно частини 1 статті 317 ЦК України власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями частини 1 статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва у спірній квартирі зареєстровані [PERSON], [PERSON]. [PERSON] та її малолітній син [PERSON]. [INFO]. [PERSON] та її малолітній син [PERSON], [INFO] зареєстровані в спірній квартирі з 11 лютого 2014 року за згодою [PERSON] та [PERSON], як донька одного з власників спільної сумісної власності та його онук. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Однією з умов реєстрації місця проживання, відповідно до частини 4 пункту 18 постанови Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» - є згода власника/співвласників житла, наймача та членів його сім'ї (зазначені документи або згода не вимагаються при реєстрації місця проживання неповнолітніх дітей за адресою реєстрації місця проживання батьків одного з батьків або законного представника/представників). Поряд із цим, однією з умов зняття з реєстрації місця проживання, відповідно до частини 1 пункту 26 постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 року Ай 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» - рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи. У своєму позові [PERSON] просить суд визнати недійсним договір, укладений 11 лютого 2014 року між [PERSON] і [PERSON] про встановлення особистого сервітуту на право користування з [PERSON] та її малолітньої дитини [PERSON], [INFO], квартирою [ADDRESS] Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частини п'ятої статті 203 ЦК України правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною першою статті 216 ЦК України передбачено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. А, відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Проте, відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини 2 статті 406 СК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Як встановлено судом, і не заперечувалось сторонамипозивач [PERSON] не є власником спірного майна, а лише кредитором за борговим зобов'язанням відповідача [PERSON], що не може бути основою визнання відсутнім права користування відповідачів квартирою [ADDRESS] Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. У відповідності до частини 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ч. 2 вказаної статті Кодексу). Положеннями статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків передбачених статтею 82 ЦПК України. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, судом не встановлено підстав недійсності правочину, укладеному між сторонами під час його вчинення, а відтак і не вбачає підстав для визнання відсутнім права відповідача на користування квартирою [ADDRESS] В силу вимог статей 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визнання недійсним договору про встановлення особистого сервітуту і визнання відсутнім права відповідача особисто та як законного представника її малолітньої дитини на користування спірною квартирою,не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, адже є не доведеним існування обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочину, а відтак, суд не знаходить підстав для задоволення позову.

Outcome: dismissed