Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] , що підтвердила свідоцтвом про право власності на нерухоме майно та витягом про державну реєстрацію прав Знам`янського міжміського комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації». У вказаному будинку були зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та її син [PERSON] , [INFO] . Останній не проживав в будинку з дня реєстрації, про що свідчить довідка квартального комітету № 533 від 01.03.2019, так як виїхав на постійне місце проживання до АР Крим. Відповідач не сплачує комунальні послуги. Позивач є пенсіонером за віком, та їй важко самостійно сплачувати комунальні послуги з мінімальною пенсією. Згідно чинного законодавства вона має право на отримання субсидії на сплату комунальних послуг, але реєстрація відповідача в її будинку не дає їй змоги це зробити. Позивач в судове засідання не з`явилася, але надала заяву відповідно до якої підтримала позовні вимоги, просить суд їх задовольнити, розглядати справу без її участі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки невідомі. Розгляд справи проводиться заочно. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в справі є достатньо матеріалів, які вказують на права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи суд встановив, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.11.2010 [NUMBER] [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Знам`янської міської ради від 18.02.1988 № 82 та рішення виконавчого комітету міської ради від 14.09.2010 № 365. Домова книга будинку [ADDRESS] підтверджує реєстрацію відповідача за вказаною адресою. Відповідно до довідки квартального комітету № 10 м. Знам`янка № 476, [PERSON] , [INFO] , та її син [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за вказаною вище адресою з 13.03.2013, але ніколи не проживали. Також, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою [ADDRESS] а з 13.03.2013, у графу «відомості про дітей» внесено відомості про реєстрацію дитини [PERSON] , [INFO] , з 24.05.2013. Знята з реєстраційного обліку за вказаною адресою 13.03.2014 для подальшої реєстрації в м. Феодосія АР Крим разом з сином (довідка Знам`янського РВ УДМС України в Кіровоградській області). Зі змісту позову вбачається, що реєстрація місця проживання відповідача чинить перешкоди позивачу володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, звернутися до компетентних органів із заявою про надання субсидії на оплату комунальних послуг. Будь-яких суперечок щодо створення перешкод відповідачеві у користуванні спірним будинком зі сторони позивача, не виявлено. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За правилом ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника жилого будинку, квартири, належать особи, зазначені в частині другій ст.64 цього Кодексу, за змістом якої членами сім`ї є подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарства. Відповідно до ст.72 ЖК України, особа втрачає право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад строки, встановлені ст.71 ЖК України, тобто за нею зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 ЦК України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку: відповідно до частини 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Ця норма є імперативною, тобто дитина, яка не досягла 10 років може бути зареєстрована лише з батьками, або з одним із батьків. Зняття з реєстрації не порушує прав малолітньої дитини, так як вона фактично проживає за іншою адресою. Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це лише фіксація фактичного місця проживання особи і вона не пов`язана з будь-якими іншими правами особи. Будучи зареєстрованим в будинку позивача [PERSON] не набуває за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно домоволодіння і, відповідно, будучи знятим з реєстрації в спірному домоволодінні, ніяких майнових прав не втрачає. Натомість, подальша формальна реєстрація відповідача в будинку позивача є порушенням прав власника, а також Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». В судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає в будинку позивача з березня 2014 року, не є членом сім`ї позивача, і дана обставина підтверджена матеріалами справи, відповідач разом із матір`ю, яка знята з реєстраційного обліку за адресою проживання позивача, вибув для подальшої реєстрації в м. Феодосія АР Крим. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в силу ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 20, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання. На підставі викладеного та

Outcome: approved