Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], щомісячно у розмірі 800,00 грн. та [PERSON], [INFO], щомісячно у розмірі 800,00 грн. до досягнення ними повноліття, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що з 12 листопада 1994 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Шлюб між сторонами розірвано 23 березня 2006 року. Після розірвання шлюбу діти мешкають разом із матір'ю. Останній рік, відповідач не надає належної матеріальної допомоги, в зв'язку з чим позивач була вимушена звернутися до суду. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 03 квітня 2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей - задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], у розмірі 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 15.11.2013 року щомісячно до досягнення [PERSON] повноліття; [PERSON], [INFO], у розмірі 30% відсотків прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з 15.11.2013 року щомісячно до досягнення [PERSON] повноліття. З вказаним рішенням суду не погодився [PERSON] та подав апеляційну скаргу, в якій посилається на порушення норм процесуального права та недоведеність обставин по справі. Просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове по суті позовних вимог та у відповідності з матеріальним становищем відповідача. В обґрунтування скарги зазначає, що судом не було враховано приписи ст.ст. 182, 183, 184 Сімейного кодексу України, в яких зазначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище доньки, сина, платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Також апелянт вказує, що заява платника або отримувача на призначення аліментів у відсотковому вираженні до суду сторонами по подавалася, а тому суд при винесенні рішення вийшов за межі розгляду позовних вимог. В судове засідання апеляційного суду сторони не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать отримані ними телефонограми. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим слухати справу за відсутністю сторін. Заслухавши суддю - доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із роз'ясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Судом першої інстанції встановлено та це вбачається з матеріалів справи, що сторони знаходились у зареєстрованому шлюбі з 12 листопада 1994 року, від шлюбу вони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с. 4-6). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, шлюб між сторонами розірвано 23.03.2006 року (а.с. 7). Згідно довідки про склад сім'ї №294 від 21.10.2013 року неповнолітні діти [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], мешкають разом із матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Задовольняючи частково позовні вимоги, та стягуючи з [PERSON] аліменти на дітей у розмірі 30% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку до досягнення ними повноліття, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач є приватним підприємцем та має змогу виплачувати аліменти на дітей, оскільки доказів на підтвердження свого тяжкого матеріального становища він не надав. Такий висновок суду першої інстанції не відповідає фактичним обставинам справи та вимогам закону. Правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються ст.ст. 180, 182, 184 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Тому відповідач зобов'язаний утримувати своїх дітей [PERSON] та [PERSON], оскільки в свідоцтвах про їх народження він зазначений батьком (а.с. 5,6). Зараз діти проживають з матір'ю та знаходяться на її утриманні. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставин, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених ст. 184 цього Кодексу. Відповідно до частини 1 ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Матеріалами справи встановлено, що відповідач згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців є фізичною особою-підприємцем (а.с. 26), згідно відомостей з центральної бази даних Державного реєстру фізичних осіб ДПА України відповідач є фізичною особою - підприємцем, відомості про його доходи відсутні, що свідчить про те, що доходи відповідача є мінливими, а тому суд першої інстанції дійшов не обґрунтованого висновку про стягнення аліментів на утримання дітей у відсотковому вираженні, а не в твердій грошовій сумі та визначив розмір аліментів в розмірі 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Згідно частини 1 ст. 184 СК України та з урахуванням положень частини 2 ст. 182 СК України суд визначає аліменти у твердій грошовій сумі в чітко визначеному розмірі, який не залежить від розміру прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку чи відсотків від нього, тим більше такий розмір аліментів не може варіюватися в залежності від зміни розміру прожиткового мінімуму кожного року, оскільки це суперечить самому змісту статті 184 СК України та принципам такого способу визначення розміру аліментів. Визначений судом першої інстанції розмір аліментів в 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку виходить за межі позовних вимог та суперечить вимогам ч. 1 ст. 11 ЦПК України. Позивач [PERSON] просила суд стягнути з відповідача на її користь на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], щомісяця з дня пред'явлення позову у розмірі 800,00 грн. до досягнення нею повноліття та на [PERSON], [INFO], щомісяця з дня пред'явлення нею позову у розмірі 800,00 грн. до досягнення нею повноліття. На це суд уваги не звернув та помилково постановив відповідне вішення. Однак, оскільки відповідач не надає позивачу [PERSON] щомісячно матеріальної допомоги на утримання неповнолітніх дітей, апеляційний суд відповідно до ст.ст. 182-184 Сімейного кодексу України, з урахуванням матеріального стану відповідача та інших обставин справи, вважає необхідним присудити аліменти на користь [PERSON] на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], у розмірі 800,00 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття, починаючи з 15.11.2013 року; [PERSON], [INFO], у розмірі 800,00 грн. щомісячно, до досягнення нею повноліття, починаючи з 15.11.2013 року. За таких обставин, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 213 ЦПК України, а зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст. 309 ЦПК України є підставою для його скасування з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України з відповідача в дохід держави стягується судовий збір враховуючи положення ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», у розмірі не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати (1218,00 грн.) - 243,60 грн.

Outcome: partial