Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом, який мотивований тим, що 27 лютого 2011 року між сторонами було зареєстровано шлюб, від якого вони мають трьох дітей: [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Як зазначено у позовній заяві, за спільною згодою з відповідачем, малолітні діти проживають і проживатимуть з позивачем. Вказує також, що сімейне життя з відповідачем не склалося в силу різних причин, зокрема через розходження поглядів на шлюб та сімю, відсутність взаєморозуміння, що призвело до втрати почуття любові одне до одного та припинення ведення спільного господарства, сумісного проживання. Фактично сім'я розпалася та існує лише формально. На переконання позивача подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Представники відповідача у судовому засіданні зазначили, що відповідач заперечує факт наявності між сторонами згоди щодо визначення місця проживання дітей за місцем проживання позивача. Ним також заперечується факт свого батьківства щодо одного з дітей, ініційовано відповідний спір з цього приводу та про поділ спільного майна подружжя. З відзиву на позов випливає, що сімейне життя позивача та відповідача не склалося, зокрема, через протилежність характерів, різну систему цінностей щодо сімейного життя та виховання дітей. Зазначене призвело до виникнення проблем у стосунках подружжя, непорозумінь та стало причиною припинення спільного проживання. Спроби налагодити подружнє життя не дали бажаних результатів. За таких обставин, з урахуванням факту припинення подружніх стосунків, подальше збереження сімї неможливе, суперечить інтересам відповідача та його малолітніх дітей. Відповідач також заперечує щодо наявності згоди на визначення місця проживання дітей разом з позивачем, вказує, що таке не відповідає дійсності. Відповідач також зазначає, що має намір оспорити своє батьківство щодо малолітньої дитини [PERSON] (13.09.2016 р.н.), оскільки, зі слів позивача, він не є її батьком. Окрім того, відповідач відмічає, що позивач подала позов про розірвання шлюбу до досягнення дитиною - [PERSON] (13.09.2016 р.н.) одного року. Як встановлено судом, після відкриття провадження через канцелярію суду представником позивача подано копію свідоцтва про народження дитини - [PERSON], з якого випливає, що вона народилася 13.09.2016 року. На підставі наведеного, встановлено, що позов про розірвання шлюбу був поданий позивачем, всупереч ч. 2 ст. 110 Сімейного кодексу України, протягом одного року після народження дитини. [PERSON] з тим, на час встановлення даної обставини, [PERSON] досягла одного року, а відтак підстав для припинення провадження по справі не має. Окрім того, з аналізу ч. 2 ст. 110 СК України випливає, що дана вимога стосується випадку, коли дитина є спільною і батьківство щодо неї не оспорюється. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 09.11.2017 року задоволено клопотання представника відповідача та надано сторонам строк на примирення - 3 місяці. Після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і, оскільки, позивач наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, які є у справі в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України,кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом, 27.02.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Виконавчим комітетом Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що складено відповідний актовий запис № 05. Прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка [PERSON], дружини Гаврилко. Зазначене підтверджується Свідоцтвом про шлюб Серія І-ФМ № 144468 від 15.08.2016 року. У шлюбі у подружжя народилися діти: [PERSON] (21.05.2011 р.н.), [PERSON] (12.11.2012 р.н.), [PERSON] (13.09.2016 р.н.). Судом також встановлено, щоспільне життя між подружжям не склалося в силу різних причин, зокрема через розходження поглядів на шлюб та сімю, відсутність взаєморозуміння, що призвело до фактичного припинення спільного проживання та ведення спільного господарства. Шлюбні відносини між подружжям припинилися. На переконання позивача та відповідача подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов'язки у шлюбі та сім'ї. Згідно з ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Частинами 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно з ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання, у тому числі, за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 СК України. Частиною 3 ст. 109 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі чоловіка та дружини і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року №11, проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Враховуючи наведене та з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім'я розпалася остаточно, збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому суд приходить до висновку, що укладений між [PERSON] та [PERSON] шлюб підлягає розірванню. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на наведене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при поданні позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved