Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивачка є власником квартири № 93 в будинку №133 по пр.. Соборному в м. Запоріжжя, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 16.07.1994 року, що підтверджується технічним паспортом на квартиру та реєстраційним посвідченням ЗМБТІ від 21.07.1994. У вказаному помешканні зареєстрований син позивачки [PERSON] Однак з листопада 2016 року відповідач виїхав до Іспанії на постійне місце приживання. Позивачка посилається на те, що вана є пенсіонеркою та бажає отримувати житлову субсидію на оплату житло-комунальних послуг, оскільки оплата за ці послуги, яка нараховується позивачці наразі з урахуванням кількості зареєстрованих у квартирі осіб, є вельми значною для її бюджету. Однак, реєстрація місця проживання відповідача у належній позивачці квартирі перешкоджає їй у реалізації цього права на підставі чого звернулася до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді від 26.09.2018 р. відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з'явився, відзивів на позов не надав, з заявою про розгляд справи за його відсутності до суду не звертався, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Третя особа: Департамент реєстраційних послуг Запорізької міської ради в судове засідання не зявився, надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати за їх відсутності, проти позовної заяви не заперечує, просить її задовольнити. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням положень ст.ст. 223 ч. 4, 280\~ЦПК України та думки позивача щодо заочного розгляду справи, викладеної в його заяві, який не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 16.07.1994 року, посвідченим Генеральним директором Запорізької товарної біржі «Торг-Інвест», реєстраційний № Н-149, право власності зареєстроване Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі №271, р№38007 позивач [PERSON], є власниками квартири № 93, розташованої за адресою: м. Запоріжжя, пр. Соборний (Леніна) будинок 133. Встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO] зареєстрований за адресою: [INFO], б. 133 кв. 93 з 01.09.1994 року по теперішній час, що підтверджено інформацією Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 25.08.2018 року, проте не проживають за вказаною адресою з листопада 2016 року, що підтверджується актом про не проживання особи за місцем реєстрації від 11.09.2018. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено ч. 1ст. 316 ЦК України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - ч. 1ст. 317 ЦК України. Статтею 319ЦК\~України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У постанові Верховного суду України від 16.01.2012 р. зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. При цьому, у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», розяснено, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Ятрідіс проти Греції» зазначив, що володіння майном повинно бути законним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності (ч. 2 ст. 321 ЦК України). Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). У відповідності з приписами частини 2 статті 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідач у добровільному порядку не знявся з реєстрації місця проживання, що визначено ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», квартирою не користується без поважних причин протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, чим порушується право власності позивача. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, доведені та підлягають задоволенню.

Outcome: approved