Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду із указаним позовом в якому вказала, що рішенням Житомирської міської ради за № 193 від 28 травня 2003 року їй та членам її сімї надано земельну ділянку в спільну сумісну власність площею 0,0680 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель по провулку Північному, 3-Б в м. Житомирі, а 09.10.2003 року Виконавчим комітетом Житомирської міської ради видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЖТ № 034446, де в списку співвласників вказаної земельної ділянки зазначені позивач [PERSON], а також [PERSON] та відповідач [PERSON]. Частка земельної ділянки кожного із співвласників у спільній власності не виділена. Згідно змісту позову, 24.05.2009 року помер син позивача [PERSON] та після його смерті відкрилася спадщина, що складається із земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності.Позивач зазначає, що у встановлений законом строк звернулась до Другої Житомирської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Однак державним нотаріусом [PERSON] винесена постанова про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, в якій розяснено, що нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після виділення (визначення) частки померлого. Зважаючи на викладене позивач просить суд визнати за нею право власності в порядку спадкування на земельну ділянку, яка належала сину [PERSON] у спільній власності за адресою: м. Житомир, провулок Північний, 3-Б (кадастровий номер земельної ділянки 1810136300:08:007:0004). Позивач в судовому засіданні 09.11.2015 позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі, а відповідачі не заперечували щодо задоволення позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін по справі, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оглянувши спадкову справу №301/2010, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи із наступного. Судом встановлено, що громадяни [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є співвласниками земельної ділянки по провулку Північному, 3-Б в м. Житомирі, площею 0,0680 га (кадастровий номер земельної ділянки 1810136300:08:007:0004), що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку від 09.10.2003 (а.с. 23). Судом також встановлено, що 24 травня 2009 року помер [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина, яка складалася зокрема із частини земельної ділянки, яка перебуває у спільній сумісній власності(а.с. 24). Як вбачається із копії спадкової справи №301/2010, що була заведена Другою Житомирською державною нотаріальною конторою, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], яка згідно даних свідоцтва про народження серії ІІІ-ТП №331476 від 22.08.1989 року приходяться батьками померлого [PERSON], звернулися 02.06.2010 року із відповідною заявою про прийняття спадщини у вигляді частини земельної ділянки після померлого сина (а.с. 58, 82). Постановою від 02.06.2010 року державний нотаріус [PERSON] відмовила позивачу та відповідачу [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом в 1/2 частці на вищезазначену земельну ділянку у зв'язку із тим, що не було надано документів, які підтверджували право власності на зазначену земельну ділянку із встановленими межами. Окрім цього, державний нотаріус вказала, що частки у спільній власності на ділянку не виділені та межі земельної ділянки, яка належить померлому, не встановлені (а.с. 84). Інших спадкоємців майна померлого [PERSON] із матеріалів спадкової справи №301/2010 не вбачається. Судом встановлено, що на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] належить 1/2, [PERSON] 1/3 та [PERSON] 1/6 ідеальних частин житлового будинку, розташованого в м. Житомирі по провулку Північному, 3-Б, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями свідоцтв про право власності на житловий будинок. Згідно із положеннями статей 182 та 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статей 1297, 1278 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Відповідно до ст. 16 ЦК Україна кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із таких способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Як роз'яснено у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно положень статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. За змістом статті 1226 ЦК України частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. У п. 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року судам розяснено, що для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Згідно частин 1, 5 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Особа, яка подала заяву про прийняття спадщини, може відкликати її протягом строку, встановленого для прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (ч. 1 ст. 1270 ЦК України). Зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини справи, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову частково та визнання за позивачем в порядку спадкування за законом права власності на 1/2 частину земельної ділянки, яка належала померлому [PERSON] у спільній сумісній власності за адресою: м. Житомир, провулок Північний, 3-Б, що становить 1/6 частину вказаної земельної ділянки. Суд не задовольняє позов повністю, так як із матеріалів спадкової справи вбачається та судом враховується, що окрім позивача, заяву про прийняття спадщини після померлого сина подавав також і відповідач [PERSON], який у встановлений для прийняття спадщини строк свою заяву про прийняття спадщини не відкликав. Таким чином, [PERSON] набув право успадкувати у рівних частках із позивачем частину земельної ділянки, яка належала померлому [PERSON] у спільній сумісній власності, у звязку із чим суд не може визнати за [PERSON] право власності на всю частину земельну ділянку, яка належала її сину [PERSON] На підставі викладеного вище,

Outcome: partial