Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом до відповідачів, третьої особи про визнання протиправним рішення 25 сесії Винниківської міської ради від 12 жовтня 2004 року №636 про передачу у приватну власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS], визнання нечинним державного акту про право приватної власності за [PERSON] на земельну ділянку по [ADDRESS], площею 0,0540 га від 07.02.2005 року. Свої вимоги мотивує тим, що вона являється власником будинку [ADDRESS], а відповідач [PERSON] належить на праві власності будинок [ADDRESS]. Дані будинки розташовані на земельних ділянках, що межують між собою. Зазначила, що починаючи з 1946 року в усіх планах земельних ділянок було встановлено, що межа земельних ділянок між їхніми будинками проходила по будинку [ADDRESS] на відстані 1,60 м від її будинку [ADDRESS]. На думку позивача законність такого розмежування підтверджується неодноразовими рішеннями суду, зокрема рішенням апеляційного суду Львівської області від 21.06.2004 року, яким скасовано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06.04.2004 року про задоволення позову [PERSON] про вилучення в [PERSON] частини земельної ділянки розмірами 0,8х12м площею 9,6м.кв., яка прилягає до стіни будинку [ADDRESS] та передачу її у постійне користування [PERSON], приєднавши до її земельної ділянки по [ADDRESS], та постановлено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] в цій частині. Однак зазначила, що не зважаючи на існування цього рішення, а також повороту виконання рішення суду на підставі рішення Личаківського районного суду м. Львова 04.11.2004 року, відповідачами незаконно було узгоджено межі земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] із встановленням межі на відстані 0,8 м між будинками. А тому просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач, її представник дали пояснення аналогічні вище наведеним, вважають, що оскаржуваними рішенням та державним актом порушуються права позивача на користування закріпленою за її будинком частиною земельної ділянки, створюються перешкоди для користування та обслуговування її будинком. Межі земельних ділянок було перенесено без згоди позивача та її відома, чим незаконно її позбавлено права користування частиною належної їй земельної ділянки, а тому просять визнати їх нечинними. Представник відповідача Винниківської міської ради Мартиневич Ю.О. в судовому засіданні 27.02.2014 року відносно позову заперечив, суду пояснив, що дійсно в 2004 році у Винниківську міську раду звернулася відповідач [PERSON] із заявою про приватизацію земельної ділянки по [ADDRESS]. Оскільки позивач відмовлялася погоджувати межу земельної ділянки, в межах своїх повноважень Винниківська міська рада, на підставі ст. 158 ЗК України, встановила безпідставність відмови [PERSON] у погодженні меж земельної ділянки і встановила межу між будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] на відстані 0,8 м між будинками, після чого земельну ділянку по [ADDRESS] було передано у приватну власність [PERSON] Вважає, що таким встановленням меж між будинками сторін не порушуються жодним чином права позивача, оскільки такий розподіл земельних ділянок убачався правильним виходячи із принципу добросусідства. При цьому зазначив, що до 2004 року жодній із сторін земельні ділянки у користування за їх будинками не закріплювалася, перебували у фактичному користуванні сторін, а тому просить у позові відмовити. Відповідач [PERSON], її представник в судовому засіданні позовні вимоги заперечили. Відповідач [PERSON] пояснила, що з 1978 р. вона проживає в [ADDRESS] та є його власником. Починаючи з 1990-их років між ними з позивачем стали виникати спори з приводу порядку землекористування, зокрема з приводу розташування межі між їхніми земельними ділянками в місці розташування їхніх будинків. Їхні спори неодноразово вирішувалися в суді, а тому з метою уникнення подальших непорозумінь в 2004 році вона звернулася у Винниківську міську раду з метою закріплення за нею земельної ділянки за будинком та передачу у власність. При цьому комісією міської ради було погоджено та встановлено межі земельних ділянок, позивач була присутня при роботі комісії, однак відмовилася погоджувати межі, а тому Винниківська рада погодила їх сама. Вважає рішення та державний акт про право власності на землю законними, такими що не порушують права позивача. Доповнила, що позивачу земельна ділянка у користування за її будинком не закріплювалася, крім цього вона здійснила самочинну добудову до належного їй будинку та не узаконила її, побудувала самочинно гараж без наявності необхідних дозволів, а тому просить у позові відмовити. Представник третьої особи управління Держкомзему у м. Львові в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, заслухавши висновок прокурора, оглянувши земельні ділянки позивачів у виїзному судовому засіданні, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд позов відхиляє з таких підстав. Як вбачається із витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно (а.с.13), [PERSON] являється власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 04.11.1987 року (а.с.16), виданого Винниківською міською радою на підставі рішення від 17.03.1987 року №66. Власником будинку [ADDRESS] являється [PERSON] на підставі договору дарування від 26.10.1978 року, що підтверджується реєстраційним посвідченням від 30.10.1978 року (а.с.120). Як вбачається із представленого рішення 25-ої сесії Винниківської міської ради від 12.10.2004 року №636 (а.с.170), розглянувши заяву [PERSON], міська рада вирішила передати [PERSON] у приватну власність земельну ділянку площею 0,0540 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд на [ADDRESS]. На підставі зазначеного рішення, 07.02.2005 року відповідачу [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку по [ADDRESS] загальною площею 0,540 га для обслуговування житлового будинку та господарських споруд. Позивач вважає зазначені рішення Винниківської міської ради та державний акт про право власності на земельну ділянку протиправними та такими, що порушують її права землекористування, оскільки на підставі них до відповідача відійшла частина земельної ділянки шириною 0,8 м по межі між їх будинками, що перебувала у її користуванні. У відповідності до вимог ч.1 ст.3 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ч.2 ст. 152 ЗК України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Дійсно як вбачається із наявних в матеріалах справи планів (а.с.15,18), станом на 1946 рік, межа між будинковолодіннями [ADDRESS] та [ADDRESS] проходила по зовнішній глухій стіні будинку [ADDRESS]. Відстань між зовнішніми стінами будинків [PERSON] та [PERSON] становила 1,60 м. Однак, як встановлено в судовому засіданні до 2004 року, жодній із сторін земельна ділянка для користування за будинками не закріплялася, їхні межі не погоджувалися, сторони здійснювали фактичне користування земельним ділянками по [ADDRESS] та [ADDRESS]. При цьому, що у відповідності до оглянутих в судовому засіданні інвентарних справ на обидва будинковолодіння, за кожним із ним у різні періоди перебували у фактичному користуванні земельні ділянки різного розміру. Відповідно до ч.3 ст. 158 ЗК України органи місцевого самоврядування вирішують земельні спори у межах населених пунктів щодо меж земельних ділянок, що перебувають у власності і користуванні громадян, та додержання громадянами правил добросусідства, а також спори щодо розмежування меж районів у містах. Як встановлено судом, в процесі розгляду у 2004 році заяви [PERSON] про передачу їй у власність земельної ділянки по [ADDRESS], Винниківською міською радою створювалася комісія, якою в свою чергу складався акт встановлення та узгодження меж земельної ділянки від 10.09.2004 року (а.с.176). Відповідно до цього акту, межу між будинками [ADDRESS] та [ADDRESS] було визначено по фактичному користуванню сторін на відстані 0,8 м від кожного із будинків. При цьому судом враховується факт, що [PERSON], як власник суміжного будинковолодіння своєї згоди на погодження межі земельних ділянок не давала, однак як вбачається з додатку до акту встановлення і узгодження меж (а.с.177) після проведення обстеження і встановлення межі між земельними ділянками по [ADDRESS] комісія дійшла висновку про безпідставність не підписання [PERSON] акту узгодження і встановлення меж та прийняла рішення узгодити межу між ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS] згідно опису в акті і позначення в абрисі. Доводи позивача та представника по фіктивність цього акту через наявність двох різниз за змістом актів не приймається судом, оскільки дійсно встановлено, що працівниками міської ради дійсно складалося два примірника акту узгодження меж, які різняться за змістом, однак вони обидва долучено до рішення органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність [PERSON],межі ділянок у обох актах описано однотипно, при цьому вони обидва не підписані позивачем, яка відмовилася його підписати. Крім цього, в судовому засіданні представник відповідача Винниківської міської ради пояснив, що таке узгодження меж відповідатиме умовам добросусідства, при якому кожному із власників будинковолодіння забезпечується в рівних умовах доступ до будинку з метою його обслуговування. Таке узгодження меж на час приватизації земельної ділянки [PERSON] повністю відповідало положенням ч.2 ст. 107 ЗК України, редакція якої діяла на той час. Як вбачається із протоколу огляду земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] (а.с.191-192) складеного судом у виїзному судовому засіданні за участю сторін та представника відділу земельних ресурсів Винниківської міської ради, станом на 27.05.2014 року між зазначеними земельними ділянками встановлені межеві знаки, зокрема земельна ділянка розділена металевою сіткою із стовпчиками. Межа між будинками проходить на відстані 0,8 м від будинку [ADDRESS] та на відстані 0,8 м від будинку [ADDRESS]. Біля кожного будинку до межевого знаку зроблена бетонована відмостка. Довжина межі між будинками становить 13,15 м, після чого зміщується в сторону земельної ділянки [ADDRESS] та в подальшому розділяється двома парканами. З огляду земельних ділянок на місці судом встановлено, що вказані земельні ділянки на даний час розмежовані межевими знаками на відстані на відстані 0,8 м від будинку [ADDRESS] та на відстані 0,8 м від будинку [ADDRESS] і кожною стороною влаштовано бетонну відмостку, що дає технічну можливість для обслуговування будинку. При цьому жодних межевих знаків вздовж будинків, які б вказували на розмежування земельних ділянок по стіні житлового будинку [ADDRESS] не виявлено. Таким чином, оскільки до 2004 році, сторони у справі користувалися земельними ділянками по [ADDRESS] та [ADDRESS] фактично без юридичного закріплення права на користування земельними ділянками та без визначення меж земельних ділянок і під час передачі у власність земельної ділянки [PERSON] виник спір з приводу розмежування ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] орган місцевого самоврядування Винниківська міська рада визначила межа між будинками відповідно до принципам добросусідства, в рівній можливості забезпечивши власникам обох будинків доступ для обслуговування своїх будинків, а відтак суд вважає, що права позивача оскаржуваними рішенням та державним актом про право власності на земельну ділянку не порушене. При цьому суд вважає безпідставним посилання позивача на рішення апеляційного суду Львівської області від 21.06.2004 року (а.с.100-102), яким скасовано рішення Личаківського районного суду м. Львова від 06.04.2004 року про задоволення позову [PERSON] про вилучення в [PERSON] частини земельної ділянки розмірами 0,8х12м площею 9,6м.кв., яка прилягає до стіни будинку [ADDRESS] та передачу її у постійне користування [PERSON], приєднавши до її земельної ділянки по [ADDRESS], та постановлено нове рішення, яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] в цій частині, оскільки вказаним рішенням визнано незаконним рішення суду першої інстанції з ти х підстав, що суд визначаючи межі земельних ділянок [ADDRESS] та [ADDRESS] вийшов за межі своєї компетенції, оскільки відповідно до положень земельного законодавства вказані повноваження належать органам місцевого самоврядування. У відповідності до вимог ст.12 ЗК України визначено, що до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; Відповідно до вимог ч.2,ч.3 ст. 116 ЗК України передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі: а) приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян; Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача є безпідставними, оскільки оспорюваним рішенням органу місцевого самоврядування та виданим державним актом на право приватної власності відповідача [PERSON] права землекористувача позивача [PERSON] не порушені, орган місцевого самоврядування у відповідності до вимог ЗК Укаїни прийняв рішення про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] у межах наданих повноважень, а на його підставі у встановлено законом порядку [PERSON] отримала державний акт на право приватної власності на земельну ділянку по [ADDRESS]. У зв'язку із наведеним суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають до задоволення. Одночасно, відмовляючи у задоволенні позову, суд не враховує посилання позивача та її представника на те, що згідно листа міського голови м. Винники С.Уварова від 20.01.2005 року (а.с.25) Винниківська міська рада повідомляла по те, що державний акт про право власності на земельну ділянку [PERSON] не видавався, оскільки як встановлено в судовому засіданні, такий видано лише 07.02.2005 року, він є в наявності і оригінал його оглянуто в судовому засіданні.

Outcome: dismissed