Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, мотивуючи свої вимоги тим, що 27.04.2001 року вона уклала шлюб з відповідачем. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Причиною розпаду родини стали відсутність взаєморозуміння, втрата почуття лобові одне до одного, відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги. Сторони не мешкають однією сімєю з травня 2016 року. Спору щодо сумісно нажитого майна не існує. Діти перебувають на утриманні позивачки, відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги на їх утримання. Вказує, що на примирення вона не згода, просила шлюб розірвати та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини заробітку та інших доходів, стягнути на її користь з відповідача сплачену нею при поданні позву суму судового збору в розмірі 704.80 грн. Позивач у судове засідання не зявилася, у позові зазначила про розгляд справи за її відсутності, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення у разі неявки в судове засідання відповідача. Відповідач у судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений відповідно до вимог чинного законодавства, про причину неявки суд не інформував, тому суд визнає причину його неявки неповажною і вважає можливим розгляд справи за його відсутності, з постановленням заочного рішення, що відповідає положенням статті 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, подані у даній цивільній справі, суд вважає, що позові вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст.81 ЦПК України кожна із сторін зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст. 263 ч.5 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Як роз'яснено у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно зясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що 27.04.2001 року між сторонами був укладений шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Червоногвардійського райуправління юстиції м. Макіївки Донецької області, актовий запис № 27. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]., які мешкають з відповідачкою. Спір про поділ майна відсутній. Сторони тривалий час не мешкають однією родиною, примирення між ними не відбулося. Відповідно до ч.3 ст. 105 Сімейного Кодексу України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно, відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Відповідно до ст. 112 ч.2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред'явлення вимоги про розірвання шлюбу - потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Приймаючи до уваги, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, тому позов в цій частині позовних вимог підлягає задоволенню. Стосовно позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей суд зазначає наступне. Статтею 141 СК України, що встановлює рівність прав та обов'язків батьків щодо дитини, визначено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положень ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Зі свідоцтва про народження серії 1-НО № 243351, виданого 08.11.2001 року відділом реєстрації актів цивільного стану Червоногвардійського райуправління юстиції м. Макіївки Донецької області та свідоцтва про народження серії І-ФП № 041612, виданого 22.11.2006 року виконкомом Донської селищної ради Волноваського району Донецької області встановлено, що відповідач є батьком [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Діти мешкають з позивачкою, що підтверджується довідкою № 2594 від 27.11.2018 року, виданою Донською селищною радою Волноваського району Донецької області. Враховуючи, що відповідач є батьком неповнолітніх дітей, [PERSON] та [PERSON], тому він зобовязаний приймати участь в утриманні дітей до їх повноліття, тому суд вважає позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі ст.141\~ЦПК України судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача; На підставі ст. ст. 105, 110, 112, 114, 115, 180-183 СК України,

Outcome: approved