Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, яким з урахуванням уточнень просить визнати за нею право власності на самочинно реконструйоване нерухоме майно, а саме: нежитлову будівлю літ. «А-1» площею 685,50 кв.м., прибудову літ. «А1-1» площею 325,40 кв.м., прибудову літ. «А2-1» площею 341,40 кв.м., надбудову літ. «А3-1» площею 150,60 кв.м., виробничо-складське приміщення літ. «Б-1» площею 160,70 кв.м., прибудову літ. «Б-1» площею 80,60 кв.м., прибудову літ. «Б2-1» площею 99,20 кв.м., навіс літ. «В» площею 52,90 кв.м., оглядовий колодязь літ. «Г», вигрібну яму літ. «Д», огорожі № 1-5, вимощення літ. «І», які знаходяться за адресою: вул.. Червоноармійська, 21, у с. Хролі Харківського району Харківської області. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що 31 січня 2014 року нею було придбано 51/100 часток нерухомого майна за вищевказаною адресою, інші 49/100 часток позивач отримала у власність за договором дарування від 23 грудня 2015 року. Після набуття права власності позивач власними силами здійснила реконструкцію (перебудову) будівлі літ. «А-1» шляхом розширення її нежитлової площі, укріплення фундаменту та стін, а також будівництво прибудови літ. «А1-1», літ. «А2-1», літ. «Б1-1» та літ. «Б2-1» та літ. «Б2-1», надбудови літ. «А3-1», виробничо-складського приміщення літ. «Б-1», навісу літ. «В», оглядового колодязя літ. «Г», вигрібної ями літ. «Д». Позивач зазначає, що реконструкція була здійснена без розробки проектної документації на будівництво, без предявлення до інспекції архітектурно-будівельного контролю декларації про початок виконання будівельних робіт та декларації про готовність обєкта до експлуатації. Позивач посилається на те, що будівельна готовність обєкта складає 100%, технічний стан його не загрожує безпечній експлуатації, а тому за нею може бути визнано право власності на самочинно реконструйовані приміщення. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не зявився, надав суду заяву, якою підтримує позовні вимоги, просить розглянути справу у відсутність представника позивача. Представник відповідача [PERSON] у судове засідання не зявилася, надала суду заяву, якою просить розглянути справу за її відсутність, ухвалити законне та обґрунтоване рішення на підставі наявних справі доказів. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Нежитлова будівля механічна майстерня літ. «А-1» загальною площею 1391,90 кв.м., що розташована за адресою: Харківська область, Харківський район, с. Хролі, вул.. Червоноармійська, 21 належить позивачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу 51/100 часток цього майна, що укладений 31 січня 2013 року, та на підставі договору дарування 49/100 часток цього майна, що був укладений 23.12.2015 року. Право власності на спірне нерухоме майно зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за №№ 4514855; 12697695. Судом встановлено, що протягом 2014 року без розробки та погодження проектної документації, дозволу на початок будівельних робіт, за вищевказаною адресою було проведено реконструкцію виробничо-складської будівлі літ. «А-1» при перепрофілюванні, шляхом будівництва прибудови літ. «А1-1» площею 325,40 кв.м., прибудови літ. «А2-1» площею 341,40 кв.м., надбудови літ. «А3-1» площею 150,60 кв.м, добудови виробничо-складського приміщення літ. «Б-1» площею 160,70 кв.м., прибудови літ. «Б-1» площею 80,60 кв.м., прибудови літ. «Б2-1» площею 99,20 кв.м., збудовано навіс літ. «В» площею 52,90 кв.м., оглядовий колодязь літ. «Г», вигрібну яму літ. «Д», огорожі № 1-5, вимощення літ. «І». Після закінчення будівництва Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» проведено інвентаризацію обєктів, розташованих за адресою: вул. Червоноармійська, 21, у с. Хролі Харківського району Харківської області, з виготовленням технічних паспортів станом на 06 листопада 2014 року окремо на кожний виробничо-складський будинок літ. «А-1» та «Б-1», де відображені всі обєкти, що розташовані за цією адресою. Як вбачається з висновків звіту ФОП [PERSON] про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж виробничого будинку виробничо-складського призначення за адресою: с. Хролі, вул. Червоноармійська, 21, обєкт відповідає надійсності та безпечної експлуатації, встановлено можливість його безпечної експлуатації. Для забезпечення надійної та безпечної експлуатації обєкта необхідно усунути виявлені під час технічного обстеження недоліки. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходить з наступного. Відповідно до частин другої та третьої статті 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до частини другої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію обєкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий обєкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. За змістом статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки відповідно до вимог містобудівної документації. Проектування та будівництво обєктів здійснюється власниками або користувачами земельних ділянок у такому порядку: 1) отримання замовником або проектувальником вихідних даних; 2) розроблення проектної документації та проведення у випадках, передбачених статтею 31 цього Закону, її експертизи; 3) затвердження проектної документації; 4) виконання підготовчих та будівельних робіт; 5) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом обєктів; 6) реєстрація права власності на обєкт містобудування. Отже, до початку реалізації права на забудову конкретної земельної ділянки особа зобовязана у встановленому порядку набути право власності або користування на цю земельну ділянку. Особа, яка здійснила самочинне будівництво обєкта на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, не може набути право власності на нього в порядку статті 331 ЦК України. Суду не надано доказів на підтвердження набуття позивачем права власності або права користування земельною ділянкою за адресою: харківська область, харківський район, с. Хролі, вул. Червоноармійська, 21. Згідно із частиною першою статті 376 ЦК України самочинне будівництво визначається через сукупність ознак, що виступають умовами або підставами, за наявності яких обєкт нерухомості вважається самочинним, а саме, якщо: 1) він збудований або будується на земельній ділянці, що не була відведена в установленому порядку для цієї мети; 2) обєкт нерухомості збудовано без належного дозволу чи належно затвердженого проекту; 3) обєкт нерухомості збудований з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Отже, наявність хоча б однієї із трьох зазначених у частині першій статті 376 ЦК України ознак свідчить про те, що обєкт нерухомості є самочинним. Водночас згідно із частиною третьою статті 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки в установленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок (частина четверта статті 376 ЦК України). З контексту частин третьої та четвертої статті 376 ЦК України випливає, що частина третя цієї статті застосовується не лише до випадків порушення вимог законодавства щодо цільового призначення земель, а й до випадків, коли такого порушення немає, але особа здійснює будівництво на земельній ділянці, яка їй не належить. Аналіз норм частини третьої статті 376 ЦК України дає підстави для висновку про те, що право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки забудовнику власником та користувачем, якщо такий є та не являється забудовником. Ця умова є єдиною для визнання права власності на самочинно збудований обєкт нерухомості за такою особою на підставі рішення суду. При цьому слід ураховувати положення частини першої статті 376 ЦК України, а саме: наявність в особи, що здійснила будівництво, належного дозволу та належно затвердженого проекту, а також відсутність істотних порушень будівельних норм і правил у збудованому обєкті нерухомості. Отже, у позивача відсутні будь-які правові підстави для визнання права власності на самовільно збудовані обєкти нерухомості. Як розяснено п. 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що відповідно до статті 26 Закону України «Про основи містобудування», спори з питань містобудування вирішуються радами, інспекціями державного будівельного архітектурного контролю у межах їх повноважень, а також судом відповідно до законодавства. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина перша статті 15 ЦК, частина перша статті 3 ЦПК України). У звязку із цим звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Якщо позивач не звертався до компетентного державного органу із заявою про прийняття обєкта до експлуатації, суд вирішує спір по суті з урахуванням наведених обставин та вимог закону. При таких обставинах, оскільки позивачем не надано даних про таке звернення до компетентного органу, суд вважає позовну заяву необґрунтованою, а позовні вимоги такими, що протиречать чинному законодавству. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду з первісними позовними вимогами було сплачено судовий збір відповідно до вартості спірного майна у сумі 816,00 гривень, що підтверджується квитанціями на суму 243,60 гривень та 572,40 гривень. При зверненні до суду з уточненим позовом, позивачем було збільшено розмір позовних вимог, вартість спірного майна, на яке позивач просив визнати право власності складала 1055300,00 гривень, як вбачається з договору дарування від 23 грудня 2015 року, доданого до матеріалів справи, при цьому позивачем не сплачено судовий збір за збільшення позовних вимог. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 80 ЦПК України, ціна позову про визнання права власності на майно визначається вартістю цього майна. Згідно ч. 3 ст. 80 ЦПК України, у разі збільшення розміру позовних вимог або пред'явлення нових вимог несплачену суму судового збору належить сплатити до звернення в суд з відповідною заявою. Згідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, що станом на час звернення до суду уз уточненою позовною заявою становить 6890,00 гривень. Таким чином, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з позивача у дохід держави підлягає стягненню судовий збір у максимальному розмірі з урахуванням сплаченої суми судового збору за первісні позовні вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: approved