Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-08 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом, вимоги за яким не одноразово уточняла. Згідно з останніми редакціями позовних вимог від 18.05.2017 та 09.06.2017 просить встановити факт родинних відносин між нею та її рідною сестрою [PERSON], яка померла [INFO], визнати за нею право власності на спадкове майно після смерті [PERSON]: житловий будинок та земельну ділянку, що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] помер чоловік її сестри [PERSON], внаслідок чого відкрилася спадщина на усе його майно. Спадщину після його смерті прийняла сестра [PERSON], як його дружина, яка мала право на обов'язкову частку. Однак, [INFO] [PERSON] померла, після чого відкрилася спадщина на майно подружжя, а саме житловий будинок [ADDRESS], а також земельна ділянка під будинком площею 0.1954 га. Хоча вказані об'єкти і були оформлені за [PERSON], однак вважає, що таке було спільною сумісною власністю подружжя і належало подружжю в рівних частках, так як набуте у власність за час їхнього шлюбу. З посиланням на норми ст.ст.61,63 Сімейного кодексу України вважає, що [PERSON] на праві спільної сумісної власності після смерті чоловіка належали повністю будинок та земельна ділянка. Крім цього, на час смерті чоловіка була непрацездатною вдовою, а тому мала право на обов'язкову частку у спадщині. В частині прийняття спадщини [PERSON] за заповітом, складеним [PERSON], переконана, що спадкування не відбулося, оскільки за життя [PERSON] такий заповіт не визнавала, оспорювала його в судовому порядку, заповіт укладений [PERSON] за тиждень до смерті на користь чужої людини під час перебування у хворобливому стані. А сама [PERSON] протягом 10 років не зверталася до суду про визнання права власності на спадкове майно. Спадкоємцями після смерті [PERSON] були її рідні брати та сестри: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які своєчасно звернулися у нотаріальну контору про прийняття спадщини. В подальшому, інші спадкоємці відмовилися від прийняття спадщини на її користь, оскільки у свої 76 років вона не має іншого придатного для постійного проживання будинку. А тому переконана, що вона являючись єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] в порядку спадкування набула право власності на усе подружнє майно сім'ї [PERSON]. Крім цього, оскільки при видачі паспорта громадянина України її ім'я записано, як [PERSON], а в свідоцтвах про народження та одруження вона зазначена, як [PERSON], тому виникла необхідність на даний час встановити факт родинних відносин із сестрою. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні 09.06.2017 представники позивача [PERSON], [PERSON] уточнили підстави позову про визнання права власності на спадкове майно. Зазначили, що спадкування [PERSON] на підставі заповіту, складеного [PERSON] не відбулося, оскільки на час відкриття спадщини не було майна яке підлягало спадкуванню. При цьому переконані, що житловий будинок і земельна ділянка, хоч і були оформлені на [PERSON], однак це було спільне сумісне майно подружжя, яке на час смерті одного із подружжя не було розділене, а тому в порядку ст. 60 СК України перейшло у власність до іншого з подружжя, хто його пережив. За таких обставин вважають, що на час смерті [PERSON] їй належали на праві власності в цілому житловий будинок та земельна ділянка, право на спадкування яких набула лише позивач, оскільки своєчасно звернулася в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, а інші спадкоємці відмовилися від прийняття спадщини. В іншій частині позовні вимоги підтримали з наведених підстав, просять позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідач [PERSON], її представник [PERSON] позовні вимоги в частині визнання права власності на спадкове майно заперечили. Представник відповідача суду пояснив, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем за чинним заповітом після смерті [PERSON] Дійсно позивач його оскаржувала в судовому порядку, однак рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 25.02.2014, залишеного без змін судами апеляційної та касаційної інстанції, в задоволенні її позову було відмовлено. А тому, оскільки його довіритель своєчасно звернулася у нотаріальну контору про прийняття спадщини, твердження позивача про те, що після смерті [PERSON] єдиним спадкоємцем являлася [PERSON] є безпідставними. Крім цього вважає, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому на праві власності майно, а саме ? частину житлового будинку та земельну ділянку в цілому. В обґрунтування такої позиції посилається на обставини, що дійсно житловий будинок був набутий у власність спадкодавцем в період перебування у шлюбі із [PERSON] А тому будинок являвся спільним майном подружжя, і на час смерті [PERSON] належала його половина виходячи із рівності часток майна подружжя. В той же час земельна ділянка була приватизована спадкодавцем в період перебування у шлюбі, а тому у відповідності до чинного на той час законодавства не являлася спільним майном подружжя, і була його особистою власністю. За таких обставин переконаний, що твердження позивача про те, що після смерті [PERSON] спадкування не відбувалося внаслідок відсутності спадкового майна не відповідають фактичним обставинам. При цьому вважає доводи представників позивача про те, що після смерті [PERSON] усе його майно перейшло до іншого з подружжя, який його пережив внаслідок нерозділених часток є такими, що не ґрунтуються на жодних нормах права та не випливають із положень Сімейного кодексу України. Одночасно переконаний, що позивач, як спадкоємець після смерті [PERSON] може претендувати виключно на прийняття спадщини - ? частини житлового будинку, що належала [PERSON], як частина у спільному майні подружжя. Іншого майна у власності [PERSON] на час її смерті не перебувало, оскільки [PERSON] не оформила спадщину після смерті свого чоловіка. А її обов'язкова частка у спадковому майні після смерті чоловіка не може спадкуватися, оскільки відповідно до ст.1241 ЦК України така не може передаватися в порядку спадкової трансмісії. У зв'язку із наведеним вважає заявлені позовні вимоги про визнання права власності в порядку спадкування на увесь будинок та земельну ділянку безпідставними. Щодо встановлення факту родинних відносин між покійною [PERSON] та позивачем, відповідач та її представник не заперечили. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнала, суду пояснила, що дійсно її довіритель є спадкоємцем другої черги за законом після смерті [PERSON] У шестимісячний строк після смерті спадкодавця він звернувся у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини. Однак, на даний час він відмовляється від своєї частки у спадковому майні на користь позивача, а тому не заперечує щодо задоволення позовних вимог в повному об'ємі. Представник третьої особи Білоберізької сільської ради Пилипюк В.В. в судовому засіданні пояснив, що згідно записів погосподарської книги, [PERSON] та [PERSON] в період перебування у шлюбі було побудовано житловий будинок [ADDRESS]. Не зважаючи на той факт, що оформлення права власності на будинок не було завершене внаслідок смерті [PERSON], переконаний, що такий належав на праві власності подружжю, оскільки завершений будівництвом на 100% та експлуатувався ними з 1985 року. Крім цього зазначив, що одним із подружжя було приватизовано земельну ділянку під будинком площею 0.1954 га у 1996 році, а тому у вирішенні спору покладається на розсуд суду. Представник третьої особи Верховинської районної державної нотаріальної контори Івано-Франківської області Павлюк І.І. в судовому засіданні пояснив, що після смерті [PERSON] [INFO], у визначений законодавством шестимісячний строк, 13.08.2007, у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON], як спадкоємець за заповітом, складеним [PERSON] Цього ж дня також звернулася з аналогічною заявою його дружина [PERSON], як спадкоємець першої черги за законом, яка будучи непрацездатною особою мала право на обов'язкову частку у спадщині після смерті чоловіка. Після заведення спадкової справи ним було з'ясовано, що право власності на спадкове майно - житловий будинок [ADDRESS] спадкодавцем не було оформлене (не відбулася державна реєстрація свідоцтва про право власності). Оскільки на той час між спадкоємцями не було спорів з приводу спадкування, ним було запропоновано спадкоємцям в адміністративному порядку зареєструвати право власності спадкодавця, а також здійснити грошову оцінку земельної ділянки. Однак, в процесі виготовлення документації між спадкоємцями виник конфлікт, почалися судові спори у зв'язку із чим право власності на спадкове майно за ними оформлено не було. В подальшому, [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті, в шестимісячний строк в нотаріальну контору звернулося четверо спадкоємців другої черги за законом із заявами про прийняття спадщини та про відмову від прийняття спадщини. Оскільки спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON] не було, ним було прийнято відповідні заяви від [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Оскільки, в межах шестимісячного строку двоє із спадкоємців [PERSON] та [PERSON] подали заяви про відмову від спадщини на користь [PERSON], а тому на даний час спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] При цьому ствердив, що [PERSON] заяви про відмову від прийняття спадщини ні в шестимісячний строк з моменту смерті спадкодавця, ні в подальшому до нотаріальної контори не подавав. Також зазначив, що відмова від спадщини після спливу шестимісячного строку не допускається згідно з вимогами закону. А тому у вирішенні спору покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, а також представників третіх осіб, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд ухвалює судове рішення про наступне. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частинами 1 та 2 ст.1220 ЦК України визначено, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи. У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як вбачається із свідоцтва про смерть від 15.10.2010 (а.с.13) [PERSON] померла [INFO] в смт Верховина Верховинського району Івано-Франківської області, про що вчинено актовий запис від 15.10.2010 №18 відділом реєстрації актів цивільного стану Верховинського райуправління юстиції Івано-Франківської області. Згідно з заявами від 15.02.2011 (а.с.122) та від 22.03.2011 (а.с.125), до Верховинської районної державної нотаріальної контори звернулися [PERSON] та [PERSON] про прийняття спадщини після смерті їх сестри [PERSON], як спадкоємцями другої черги за законом. При цьому, інші спадкоємці другої черги за законом [PERSON] та [PERSON] подали нотаріусу заяви від 22.03.2011 (а.с.126,127) про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] У другу чергу право на спадкування на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері (ст.1262 ЦК України). У відповідності до положень ст.1258 ЦК України, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги. За таких обставин, оскільки з матеріалів спадкової справи встановлено факт відсутності спадкоємців першої черги за законом після смерті [PERSON], а двоє із чотирьох спадкоємців відмовилися від прийняття спадщини на користь [PERSON], тому є обґрунтованим висновок про те, що спадкоємцями, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] А оскільки відповідно до ч.1 ст.1267 ЦК України розмір часток у спадщині кожного із спадкоємців є рівними, враховуючи, що двоє інших спадкоємців відмовилися від своїх часток на користь [PERSON], тому суд вважає, що цими спадкоємцями прийнято спадщину після смерті [PERSON] у наступних частках: [PERSON] - ? частини спадкового майна, а [PERSON] - ? частину. При цьому суд враховує, що не зважаючи на розбіжність у написанні імені в документах, що встановлюють особу позивача, позивач є рідною сестрою покійної [PERSON], виходячи з наступного. Зокрема, у свідоцтві про народження [PERSON] (а.с.16) зазначено, що її батьками являються [PERSON] та [PERSON]. Дошлюбне прізвище [PERSON] змінила на [PERSON] внаслідок укладення шлюбу із [PERSON] 24.11.1973. Згідно з свідоцтвом про народження (а.с.17) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] являлися також батьками [PERSON], [INFO]. Із свідоцтва про одруження (а.с.15) вбачається, що внаслідок укладення шлюбу 26.05.1963 із [PERSON], [PERSON], 1939 року народження, змінила прізвище на [PERSON]. Однак, з оглянутого паспорту громадянина України, виданого Верховинським РВ УМВС України в Івано-Франківській області 31.01.2000 (а.с.32), вбачається, що такий виданий на ім'я [PERSON], [INFO]. При цьому в графі «сімейний стан» міститься відмітка про укладення шлюбу із [PERSON] 26.05.1963. За таких обставин суд приходить до висновку про те, що не зважаючи на розбіжність у зазначених документах у написанні імені позивача, мова в них йде про одну і ту ж особу. А враховуючи той факт, що внаслідок допущених розбіжностей на даний час існують перешкоди позивачу у прийнятті спадщини після смерті [PERSON], тому суд вважає за необхідне задовольнити в цій частині позовні вимоги та встановити факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та її рідною сестрою [PERSON]. Крім цього, при визначенні кола спадкоємців, якими прийнято спадщину після смерті [PERSON] судом не приймаються до уваги посилання позивача, її представників, а також представника відповідача [PERSON] на ті обставини, що [PERSON] відмовився від прийняття спадщини, оскільки як вбачається з матеріалів спадкової справи відповідачем у нотаріальну контору не подавалося ні заяви про відмову від спадщини, ні про відмову від спадщини на користь когось із спадкоємців. При цьому, оскільки обов'язковою умовою відмови від спадщини є подання заяви до нотаріальної контори, тому судом з підстав ч.4 ст.174 ЦПК України не може бути прийнято до уваги факт визнання позову представником [PERSON] через його відмову від прийняття спадщини, як такий, що суперечить вимогам закону. Вирішуючи спір щодо складу спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON] суд виходить з наступного. Як уже встановлено судом, починаючи з 1973 року [PERSON] перебувала у шлюбі з [PERSON] Шлюб між ними не розривався, а тому був припинений [INFO] внаслідок смерті [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.12). З оглянутих в судовому засіданні матеріалів погосподарської книги (а.с.168-181) вбачається, що в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] побудували житловий будинок [ADDRESS] та проживали у ньому. Будівництвом будинок разом з господарськими спорудами повністю завершений у 1985 році та з цього часу у ньому жодні перебудови не здійснювалися. Згідно з технічним паспортом (а.с.22-27), житловий будинок [ADDRESS] складається з веранди площею 5,4 м.кв., кімнати площею 18,5 м.кв., кухні площею 11,0 м.кв., загальною площею 34,9 м.кв., до якого відносяться господарські споруди - комора під літ. Б, сарай під літ. В, погріб під літ. В1, оборіг під літ. Г. Відповідно до п.1 ст. 328 чинного ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності в Україні до моменту набрання чинності ЦК України з 01.01.2004 року регулювалися положеннями ЦК України 1963 року та Законом України «Про власність», який введено в дію з 15.04.1991 року. Відповідно до положень ст.12 цього Закону було визначено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Об'єктами права індивідуальної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення (ст. 13 Закону). За таких обставин, оскільки [PERSON] та [PERSON] було збудовано спірний будинок з господарськими будівлями до 1985 року, і на час введення в дію Закону України «Про власність» вони проживали та користувалися будинком на законних підставах, тому суд не зважаючи на відсутність на даний час правовстановлюючих документів вважає, що такий ними був набутий належним чином у власність. Крім цього, оскільки відповідно до чинних на той час положень ст.22 Кодексу України про шлюб та сім'ю, майно, нажите подружжям за час шлюбу, вважалося його спільною сумісною власністю, тому суд приходить до переконливого висновку, що спірний житловий будинок станом на 1991 рік належав [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя. При цьому суд переконаний, що відсутність реєстрації права власності на нерухоме майно не може бути перешкодою для набуття ними права власності на майно, так як відповідно до ч.4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Одночасно суд не приймає до уваги наявне в матеріалах цивільної справи свідоцтво про право власності [PERSON] на цей же житловий будинок, видане 19.02.2007 виконавчим комітетом Білоберізької сільської ради на підставі рішення від 15.12.2004 року №31 (а.с.91), оскільки судом встановлено, що за час свого життя [PERSON] не здійснив державну реєстрацію права власності за цим свідоцтвом. А відтак, в силу вимог ст.331 ЦК України, право власності на будинок на підставі зазначеного свідоцтва ним не набуто. А наявний у матеріалах справи витяг про реєстрацію права власності (а.с.92) не може підтверджувати факту наявності у спадкодавця майна на момент відкриття спадщини, оскільки містить інформацію про здійснення державної реєстрації права власності на нерухоме майно за цією особою лише через два роки після її смерті. Крім цього, згідно з державним актом серії [NUMBER] від 25.05.1999 (а.с.82) вбачається, що [PERSON] належала на праві власності земельна ділянка площею 0.1954 га на території Білоберізької сільської ради. При цьому, судом безспірно встановлено, що дана ділянка знаходиться під житловим будинком [ADDRESS], і була передана [PERSON] в порядку приватизації для обслуговування будівель та ведення підсобного господарства на підставі рішення Білоберізької сільської ради від 08.11.1996. Дійсно, відповідно до положень статей 6, 17 Земельного кодексу України 1992 року, Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15 «Про приватизацію земельних ділянок», Порядку передачі земельних ділянок у приватну власність громадян (затверджений наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 лютого 1993 року № 10) і ст. 22 КпШС України, які були чинними на час приватизації [PERSON] спірної земельної ділянки, земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, садівництва, дачного і гаражного будівництва, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку у земельному фонді. Разом з тим, виходячи зі ст. 30 Земельного кодексу України 1992 року, згідно з якою при переході права власності на будівлю і споруди разом з цими об'єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення, у разі будівництва подружжям на земельній ділянці будівель і споруд право власності на земельну ділянку відповідно виникає й в учасників спільної власності на ці будівлі та споруди. Аналогічне право в учасників спільної власності на будівлі і споруди виникає при приватизації земельних ділянок, на яких останні знаходяться. Така позиція суду повністю кореспондується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеного у його постанові від 16 грудня 2015 року у справі №6-2710цс15, який у відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. За таких обставин встановивши, що [PERSON] набуто право власності шляхом приватизації на земельну ділянку, на якій розміщувався житловий будинок, що перебував у спільній сумісній власності подружжя, суд приходить до переконливого висновку про те, що іншим з подружжя [PERSON] також набуто право власності на цю ділянку в частці, що відповідала її частці у власності на будинок. З цих же підстав судом не приймаються заперечення в цій частині відповідача [PERSON] Підсумовуючи наведене, слід зазначити, що як житловий будинок [ADDRESS], так і земельна ділянка під ним площею 0.1954 га, перебували у спільній сумісній власності подружжя [PERSON] та [PERSON] А тому, виходячи із рівності часток подружжя у спільному сумісному майні передбаченому положеннями ст.ст. 63, 70 СК України суд приходить до переконання, що на момент смерті [PERSON], його дружині [PERSON] належало на праві власності ? частина житлового будинку та земельної ділянки, а інша частина увійшла до складу спадкового майна [PERSON] При цьому судом не береться до уваги позиція представників позивача про те, що після смерті [PERSON] усе майно перейшло у власність [PERSON], як не розділене майно подружжя, внаслідок чого не відбувалося спадкування, оскільки така позиція не ґрунтується на жодній нормі права. Як встановлено судом, і вказані обставини підтверджуються матеріалами спадкової справи, після смерті [PERSON] [INFO], [PERSON] подала заяву про прийняття спадщини (а.с.113) та про видачу свідоцтва про право на спадщину (а.с.114), як спадкоємець першої черги за законом. В цей же день у нотаріальну контору подала заяву про прийняття спадщини [PERSON] (а.с.115), як спадкоємець за заповітом від 12.03.2007, складеного [PERSON] (а.с.117). Зазначений заповіт оскаржувався позивачем [PERSON], однак рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 25.02.2014, залишеного без змін ухвалами апеляційного суду Івано-Франківської області від 07.05.2014 та Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.06.2014, в задоволенні позову [PERSON] про визнання недійсним заповіту [PERSON], складеного 12.03.2007 на користь [PERSON] відмовлено. В судовому засіданні державний нотаріус ствердив, що оскільки [PERSON] була непрацездатною особою, а відтак мала право на обов'язкову частку у спадщині, у зв'язку із чим слід вважати такими, які прийняли спадщину після смерті [PERSON] - спадкоємця за заповітом [PERSON] та спадкоємця обов'язкової частки першої черги за законом [PERSON] Дійсно, у відповідності до положень ч.1 ст.1241 ЦК України непрацездатна вдова спадкує незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б їй у разі спадкування за законом. Оскільки встановлено, що після смерті [PERSON] - [PERSON] була єдиним спадкоємцем першої черги за законом, а тому суд вважає, що спадщина підлягала поділу між спадкоємцями [PERSON] шляхом передачі у власність [PERSON] в порядку спадкування половини від усього об'єму спадкового майна [PERSON], що становить ? частину житлового будинку та земельної ділянки. Інша ? частина житлового будинку та земельної ділянки підлягала спадкуванню за заповітом [PERSON] Таким чином, на момент смерті [PERSON] їй належало на праві власності ? частин житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1954 га, з яких 2/4 або ? спільне майно подружжя, а ? - спадкове майно після смерті [PERSON] При цьому судом не приймаються до уваги заперечення відповідача [PERSON] з посиланням на положення ст.1276 ЦК України, оскільки спадковою трансмісією є перехід права на спадкування внаслідок смерті попереднього спадкоємця, який не встиг прийняти спадщину. В даному випадку встановлено, що [PERSON] своєчасно подала заяву про прийняття спадщини, таку прийняла маючи право на обов'язкову частку у спадщині, а тому твердження відповідача про те, що [PERSON] не прийняла спадщину після смерті [PERSON] є необґрунтованими. Таким чином, суд враховуючи, що спадкоємцями після смерті [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] у частках ? та ? спадкового майна кожен, що становить 9/16 та 3/16 відповідних частин житлового будинку та земельної ділянки (разом ? частин належних на час смерті [PERSON]), і спадщину позивач прийняла своєчасно звернувшись із заявою у нотаріальну контору, однак у встановленому законом порядку оформити свої спадкові права не має можливості з підстав, що не залежать від її волі, а тому приходить до висновку про підставність позовних вимог в цій частині. У зв'язку із наведеним позовні вимоги слід задовольнити частково визнавши за позивачем право власності на 9/16 частин житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1954 га. В решті, в задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю. Ухвалюючи рішення про часткове задоволення позову, одночасно суд не вбачає підстав для стягнення з позивача витрат, понесених представником відповідача [PERSON] на паливо (а.с.192-195), як судових витрат пов'язаних з явкою до суду, оскільки відповідно до положень ст. 85 ЦПК України витрати пов'язані з переїздом до суду несуть самостійно сторони. В той же час, право на сплату добових (у разі переїзду до іншого населеного пункту) та компенсацію за втрачений заробіток чи відрив від звичайних занять має виключно сторона, на користь якої ухвалено судове рішення.

Outcome: partial