Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

Позивач звернулися в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 11.06.2001 року між ВАТ «Ощадбанк» в особі філії - Вінницького обласного управління ВАТ «Ощадбанк» (даті - Банк) та [PERSON] (далі - Позичальник ) було укладено кредитний договір №79 (далі - Кредитний договір). Частиною 1 ст. 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно пунктів 1.1. 1.2 Кредитного договору Позичальнику Банком було надано кредит в сумі 30 000 грн. на 12 місяців, під 31% річних за користування кредитом, на придбання трактора Т-150, з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 11.06.2002 р. Згідно пункту 2.3 Кредитного договору, Банк зобов'язується проводити нарахування процентів за користування кредитом щомісячно, за поточний календарний місяць. Згідно пункту 3.2 Кредитного договору, Позичальник зобов'язується забезпечити своєчасне та повне погашення кредиту та сплату процентів за користування ним у строки, передбачені Кредитним договором (пункти 3.4. 3.5 Кредитного договору). Згідно пункту 3.4 Кредитного договору та доповнення № 1 до строкового зобов'язання, яке є додатком до Кредитного договору. Позичальник зобов'язується повернути Банку кредит в сумі 30 000 грн. 11.06.2002 р. Згідно пункту 3.5 Кредитного договору, Позичальник зобов'язується щомісячно, не пізніше 16 числа сплачувати Банку за користування кредитом проценти згідно з пунктом 1.2 Кредитного договору. Сплату процентів за користування кредитом здійснювати готівкою. Станом на 24.05.2013 р. Позичальник сплати Банку 600 грн. процентів за користування кредитними коштами. Разом з тим. Позичальник, отримавши кредитні кошти на умовах повернення, строковості та платності систематично порушував свої договірні зобов'язання (пункти 3.2, 3.4. 3.5 Кредитною договору), щодо строків повернення кредиту, процентів за його користування, що призвело до виникнення простроченої заборгованості. Станом на 24.05.2013 р. заборгованість Позичальника перед Банком за Кредитним договором становить: - основний борг 30 000 грн. з них прострочена заборгованість за основним боргом 30 000 грн. Позичальник прострочив платежі на 144 місяці: - проценти за користування кредитними коштами 8 343,25 грн. Загальна сума заборгованості складає 38 343 грн. 25 коп., що додатково підтверджується розрахунками заборгованості за договором, які додаються до позовної заяви. Останнє погашення заборгованості по кредиту здійснено Позичальником 25.05.2011 року в сумі 100 грн., яка не покрила прострочену заборгованість, що виникла. На адресу Позичальника Банком неодноразово направлялись вимоги про усунення порушень за кредитним договором, щодо погашення кредитної заборгованості (№ 19/926 від 29.1 1.2010 р.. № 19/1099 від 07.05.2013) копії яких додаються до позовної заяви. Дані вимоги залишились без належного реагування та задоволення. Згідно пункту 3.10 Кредитного договору Позичальник зобов'язався відповідати власними коштами і майном по своїх зобов'язаннях, що випливають з умов цього договору. Згідно пункту 6.3 Кредитного договору, строк дії договору встановлюється з дня- його укладання і до повного повернення кредиту, а також одержання Банком всіх належних йому процентів та комісій. В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову наполіг, з обставин викладених в позовній заяві. Разом з тим, заперечив щодо задоволення заяви відповідача про застосування строків позовної давності, в зв'язку з тим, що відповідачем було сплачено кошти в сумі 500 та 100 грн., відповідно до оригіналів квитанцій, які банком наданні на експертизи. При цьому вказав, що касир не зобов'язаний перевіряти, хто здійснив вказані платежі. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав частково, не заперечуючи факту та суми заборгованості. При цьому, також подав заяву про застосування строків позовної давності. В свої поясненнях послався на те, що він не здійснював жодних платежів в листопаді 2010 року та травні 2011 року, а також не уповноважував на це будь-кого. На представлених банком платіжних документах підпис виконаний не ним. Вважає, що підписи були підробленні. Такі платежі він також не міг здійснювати в м. Вінниця, так як проживає в Тульчинському районні, і якби він мав сплачувати кошти, то робив би це через Тульчинське відділення. Заслухавши представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, суд встановив: 11.06.2001 року між ВАТ «Ощадбанк» в особі філії - Вінницького обласного управління ВАТ «Ощадбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №79 (а.с. 5-6). Згідно пунктів 1.1. та 1.2 кредитного договору позичальнику банком було надано кредит в сумі 30000 грн. на 12 місяців, під 31% річних за користування кредитом, на придбання трактора Т-150, з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 11.06.2002 року. Пунктом 2.3 Договору передбачено, що банк зобов'язується проводити нарахування процентів за користування кредитом щомісячно, за поточний календарний місяць, а позичальник в свою чергу, на підставі п. 3.2 зобов'язується забезпечити своєчасне та повне погашення кредиту та сплату процентів за користування ним у строки, передбачені кредитним договором (пункти 3.4. 3.5 кредитного договору). Згідно пункту 3.4 Договору та доповнення № 1 до строкового зобов'язання, яке є додатком до нього, позичальник зобов'язується повернути банку кредит в сумі 30 000 грн. 11.06.2002 року, а також на підставі пункту 3.5, не пізніше 16 числа сплачувати банку за користування кредитом проценти згідно з пунктом 1.2 Договору. Сплату процентів за користування кредитом здійснювати готівкою. Станом на 24.05.2013 року заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором становить 38343 грн. 25 коп., що підтверджується розрахунками заборгованості за договором (а.с. 11-12). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 1054 ЦК України, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених кредитним договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтями ст. ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового оборогу або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 61 ЦК України, якою визначено підстави звільнення від доказування, обставини визнанні сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Сторонами визнанні обставини, щодо кредитних правовідносин між позивачем та відповідачем визнано. Останнім також визнано фактично всі обставини викладенні в позовній заяві, в тому числі і суми заборгованості, а тому додатковому доказуванню вони не підлягають. Вирішуючи вимоги відповідача щодо застосування строків позовної давності, суд враховує вимоги ст. 256 ЦК України, якою визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Ст. 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору № 79 від 11.06.2001 року, кредит було надано строком на 12 місяців, до 11.06.2002 року. Як випливає із представленої позивачем розрахунку заборгованості, відповідачем в період з 25.06.2001 року по 1.11.2011 року, будь-які платежі щодо виконання своїх обов'язків за договором не здійснювались. Тому, позивач мав право звернутись до суду з вимогами протягом 3 років, починаючи від дня, коли банк дізнався про порушення свого права. Початком перебігу такого строку є 12.06.2002 року, і який закінчився 12.06.2005 року. Оцінюючи докази представленні позивачем, заяву на переказ готівки № 8316246 від 1 листопада 2010 року в сумі 500 грн. та заяву на переказ готівки № 14534123 від 25 травня 2011 року в сумі 100 грн., а також доводи відповідача, що вказаних коштів він не сплачував, судом було призначено судову почеркознавчу експертизу підпису виконаному на даних фінансових документах. Відповідно до висновків вказаної експертизи (а.с. 87-90) від 14.04.2014 року, підпис від імені [PERSON] в графі «Підпис платника» в заяві на переказ готівки № 8316246 від 1 листопада 2010 року про сплату 500 грн., - виконаний не самим [PERSON], а іншою особою. Підпис від імені [PERSON] в графі «Підпис платника» в заяві на переказ готівки № 14534123 від 25 травня 2011 року про сплату 100 грн., при порівнянні досліджуваного підпису із зразками підпису [PERSON] не було виявлено суттєвого комплексу як збіжних, так і розбіжних ознак почерку, достатніх не тільки для позитивного або негативного категоричного висновку про тотожність, але навіть ймовірного (п.3 описової частини висновку експерта). Відповідно до вимог ст. 58, 59, 212 ЦПК України, якими регламентуються питання щодо належності та допустимості доказів, суд вважає, що платіжні документи, представленні позивачем, не можуть бути доказами, так як містять ознаки підробки. Разом з тим, доводи відповідача щодо не можливості сплатити вказані кошти є переконливими, в частині того, що останній після спливу дев'яти років, з часу отримання кредиту, з власної ініціативи почав сплачувати заборгованість. За таких обставин суд приходить до висновку, що заява відповідача про застосування строків позовної давності є обґрунтованою та підлягає задоволенню в повному обсязі, а відтак у відмові в позові. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, в зв'язку із відмовою в позовних вимогах, судові витрати з оплати судового збору мають бути залишення за позивачем. Разом з тим, витрати понесенні відповідачем на оплату за проведення експертизи мають бути стягнуті з позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved