Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-29 00:00:00

Позивачі 08.01.2014 року звернулись до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод користування власністю шляхом виселення з квартири. Позов обґрунтовано тим, що 24.04.2001 року за договором купівлі-продажу було придбано трикімнатну квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON]. 21.09.2001 року 1/3 частини квартири було подаровано [PERSON] донці [PERSON]. Позивачем-1 зазначено, що вона перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 20.04.1991 року. На даний час позивач-1 звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу. Позивачі та відповідач мешкають в квартирі [ADDRESS]. Позивачами зазначено, що на протязі останніх восьми років відповідач зловживає спиртними напоями, застосовує фізичне насилля до дружини - позивача-1, влаштовує сварки, свідком чого є спільна донька - позивач-2. Матеріально сім'ю відповідач не утримує, не сплачує за житлово-комунальні послуги, а спільне проживання позивачів з відповідачем є нестерпне. З приводу неналежної поведінки відповідача, позивач-1 неодноразово зверталась до дільничного інспектора Святошинського РУ ГУ МВС України, однак жодного результату це не дало. Позивачами зазначено, що відповідач систематично порушує правила співжиття, що змусило позивачів звернутись до суду з відповідним позовом. Таким чином, з посиланням на ст.ст. 316, 319, 391 ЦК України та ст.ст. 156, 157 ЖК Української РСР позивачі просили усунути перешкоди у користуванні позивачами квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідача - [PERSON] з квартири [ADDRESS]. У судовому засіданні 30.04.2014 року позивачі та представник позивача-1 [PERSON] позов підтримали у повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач в засідання суду 30.04.2014 року не з'явився, однак подав письмові заперечення, в яких зокрема зазначив, що обставини, на які посилаються позивачі є не правдивими. Відповідач зазначив, що ніколи не зловживав спиртними напоями, а після перенесеної травми, став інвалідом другої групи загального захворювання, що відобразилось на його можливості достатньо забезпечувати потреби позивачів. Таким чином, позивачі вирішили позбутися відповідача, оскільки останній став непотрібним позивачам. З приводу виселення відповідача з квартири [ADDRESS], останній зазначив, що згадана квартира була придбана ним та позивачем-1 під час їхнього шлюбу, а отже є спільною сумісною власністю. Намагання позивачів виселити відповідача зі згаданої квартири є на думку відповідача безпідставним, оскільки він постійно сплачує за житлово-комунальні послуги, несе витрати на ремонт приміщення (а.с. 34). Суд, розглядаючи справу в рамках заявлених вимог, на підставі представлених доказів, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 20.04.1991 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що зареєстрований в Відділі РАГС Залізничного РВК в м. Києві, актовий запис 362 (а.с. 8). Згідно до договору купівлі-продажу квартири від 24.04.2001 року, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано на [PERSON] (а.с. 5). Відповідно до договору дарування частини квартири від 29.09.2001 року, 1/3 квартири [ADDRESS] подаровано позивачем-1 [PERSON] (а.с. 6). Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч.1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п.1 ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу від 20.03.1952 року до Конвенції про захист прав і основних свобод людини, в ній закріплено принцип непорушності права приватної власності, який передбачає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 157 ЖК Української РСР членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до роз'яснень, викладених у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року №2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», під заходами впливу у розумінні ст. 116 ЖК Української РСР маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів. Таким чином, для застосування норм ч.1 ст. 116 ЖК Української РСР необхідна одночасна наявність двох умов: 1) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичне порушення правил співжиття; 2) вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Однак, жодних доказів порушення відповідачем правил проживання, чи застосування до нього заходів попередження або громадського впливу, позивачами суду не надано. З наданих суду позивачами висновків старшого дільничного інспектору Святошинського РУ ГУ МВС України в м. Києві від 18.03.2013 року, від 28.07.2013 року, від 12.10.2013 року щодо завершення проведення перевірки не вбачається жодних протиправних дій відповідача по справі по відношенню до позивачів та згаданими висновками не застосовано жодних заходів впливу до відповідача (а.с. 13-15). Судом встановлено, що позивачі неодноразово звертались до правоохоронних органів із заявами щодо протиправних дій відповідача для вжиття заходів щодо захисту порушених їх прав та законних інтересів. Аналізуючи зміст зазначених звернень, відповідей слідчих органів, пояснень сторін, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі існує тривалий конфлікт на побутовому ґрунті. Однак, самі по собі побутові непорозуміння, не підпадають під визначення «систематичне порушення правил співжиття», що є необхідною підставою для вирішення питання про виселення мешканця на підставі статті 116 ЖК Української РСР. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Зважаючи на те, що відповідач використовує спірну квартиру за призначенням (проживає в ній), утримує її в належному стані, правила співжиття не порушує, будь-які заходи попередження чи громадського впливу до нього не застосовувались, суд дійшов висновку про недоведеність позивачами чинення їм перешкод у користуванні житлом та систематичного порушення правил співжиття, яке б зумовлювало неможливість спільного проживання в одній квартирі, що свідчить про безпідставність даного позову і зумовлює необхідність відмови у його задоволенні. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed