Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачки про позбавлення батьківських прав. На обґрунтування своїх вимог посилається на те, що [PERSON] є матір'ю неповнолітнього [PERSON], проте не виконує обов'язків, передбачених ст.150 Сімейного Кодексу, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.51 Конституції України. У 2008 році [PERSON] був оформлений на тимчасове проживання до інтернатної групи Василівської ЗСШ, де пішов у перший клас, навчався та постійно проживав до 2017 року, коли інтернат перестав існувати. За весь цей час мати дитини навідувалася до сина лише один раз - взимку 2010 року, забрала його на зимові канікули додому. Відповідно до пояснення, наданого [PERSON], яка на той час займала посаду вихователя в інтернаті, [PERSON] повернувся до школи взагалі без зимового одягу, застуджений і в розпачі. Після цього відповідачка більше не з'являлася дог інтернату, на телефонні дзвінки сина не відповідала. На запитання вихователя чи планує вона забирати сина на канікули відповідала, що не має змоги та бажання. Матеріально [PERSON] сина не підтримувала, дитина перебувала на повному шкільному забезпеченні. [PERSON] почувався непотрібним найріднішій людині, особливо коли інших дітей відвідували або забирали додому. За весь час навчання [PERSON] у школі ним цікавилися лише волонтери та небайдужі люди з педагогічного колективу. Мати про свою дитину не згадувала. Родинних стосунків не підтримувала, не приїздила на свята, навіть не відвідала випускний вечір. Після закриття інтернатської групи дитину додому не забрала, до навчального закладу не влаштувала. Позивачка зазначає, що саме тоді, щоб неповнолітня дитина не залишилася на вулиці, вона забрала [PERSON] до себе додому, а його мати без вагань дала розписку про те, що вона не заперечує проти перебування сина у неї. На даний час [PERSON] навчається в професійно-технічному училищі №6 м.Дніпра за спеціальністю «Електрозварювальник. Електрозварник на автоматичних та напівавтоматичних машинах». Відповідачка вихованням сина не займається, успіхами в навчанні не цікавиться, батьківські збори не відвідує, зв'язок з адміністрацією училища, майстром виховного навчання, класним керівником - не підтримує. За місцем свого проживання відповідачка, як мати по відношенню до свого сина [PERSON] також характеризується негативно: із сином стосунків не підтримує, вихованням не займається, здоров'ям не цікавиться, батьківських обов'язків не виконує. Факт того, що вона взагалі відмовилася від сина підтверджується актом обстеження матеріально - побутових умов, у якому зазначено, що в її хаті відсутня жодна річ, яка б могла належати [PERSON]. Позивачка вважає, що зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності можна розцінювати як ухилення матері від виховання дитини, свідомого нехтування нею своїми обов'язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення [PERSON] до своїх батьківських обов'язків. Такі дії у відповідності до ст.164 Сімейного кодексу України є підставою для позбавлення відповідачки батьківських прав щодо її сина [PERSON] У 2015 році було направлено звернення до губернатора Дніпропетровської області Резниченка В.М., у якому піднімалося питання щодо надання відповідного статусу вихованцям Василівського інтернату, до яких по кілька років не навідуються батьки. У вказаному списку був і [PERSON]. Наступний раз до Служби у справах дітей Солонянської РДА звернувся сам [PERSON] та повідомив, що після закриття інтернату мати за ним не приїхала, надав адресу свого перебування, номер телефону для зв'язку та попросив допомоги стосовно позбавлення своєї матері батьківських прав по відношенню до нього, але відповіді не отримав. Отримання [PERSON] статусу дитини, позбавленої батьківського піклування, надало б йому змогу зростати та виховуватися у прийомній родині та отримувати відповідні пільги від держави. Позивачка також зазначає, що вона змушена самостійно звернутися до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON], оскільки дійти згоди з приводу цього питання зі Службою у справах дітей Солонянської РДА не бачить можливості. У зв'язку з зазначеним, позивач вважає за необхідне вирішити питання про позбавлення відповідачки батьківських прав. Позивачка в судовому засіданні позов підтримала та пояснила суду, що займається допомогою дітям, які опинилися в складних життєвих обставинах. [PERSON] знає з 2008 року, а оскільки в 2017 році інтернат, де виховувалась дитина закрився, то вимушена була забрати його до себе додому, у зв'язку тим, що мати хлопця не приїхала за ним. На даний час дитина проживає в сім'ї позивачки, яка виховує 8 прийомних дітей. [PERSON] переніс два хірургічних втручання, на даний час навчається в ПТУ №6 м. Дніпра, проте його мати жодного разу не відвідувала дитину, не проявляє до нього інтерес. Відповідачка в судовому засіданні позов не визнала, просила не позбавляти її батьківських прав, пояснивши, що має молодшу дитину - [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею. Стосовно [PERSON] надала пояснення, згідно яких не має змоги матеріально утримувати сина, а тому не з'являлася до нього під час його виховання в інтернаті та під час проживання у позивачки. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову. Зазначила, що не можна позбавляти мати батьківських прав лише через те, що вона не має коштів для утримання дитини. Відповідачка веде нормальний спосіб життя, після її відвідування представниками органів опіки та піклування виконує всі поради. Можливо, на думку представника третьої особи, відповідачка не має активної позиції щодо повернення старшого сина додому у зв'язку з відсутністю коштів на його утримання. Проте наявність фінансових ускладнень не може слугував тип підставою для позбавлення батьківських прав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з 2011 по 2017 роки працювала вихователем у Василівському інтернаті та їй відомо, що [PERSON] проживав в інтернаті з 2008 року, однак його мати жодного разу свідок не бачила. Після того, як дитина відвідала маму на зимових канікулах в 2010 році, то просився більше не віддавати його мамі, оскільки йому не сподобалося жити у неї. Неповнолітній [PERSON] надав суду пояснення, згідно яких категорично не бажає проживати разом з матір'ю, оскільки він запам'ятав, як мати просила купувати його алкоголь та цигарки для неї, які вживала при ньому. Вказане дуже негативно відобразилося в його пам'яті. Жодного разу мати не провідувала його в інтернаті, і зараз, коли він мешкає у позивачки. Вважає, що краще йому буде проживати в сім?ї позивачки, аніж з матір'ю. Суд, заслухавши позивача, відповідачку, представника органу опіки та піклування, а також з'ясувавши думку дитини, дослідивши надані докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Спірні правовідносини сторін регулюються положеннями СК України, Законом України «Про охорону дитинства». Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язанні виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати до самостійного життя. Згідно положень ч.2 ст.157, ст.180-182 цього Кодексу той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні та утриманні. Статтею 165 цього Кодексу передбачено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. У судовому засіданні було встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір'ю неповнолітнього [PERSON], [INFO] (а.с.8), а відомості про батька дитини записані згідно ст. 135 СК України (а.с.51). Згідно довідки Василівської філії І-ІІ ступенів КЗО «Солонянська СЗШ № 1 І-ІІІ ступенів» (опорний заклад) від 04 грудня 2017 року [PERSON] з 25 вересня 2008 року по 12 червня 2017 року навчався і проживав у Василівській середній загальноосвітній школі-інтернаті і закінчив 9 класів (а.с.7,16). Згідно довідки №1098 від 30 жовтня 2017 року неповнолітній [PERSON] мешкає в [ADDRESS] в сім'ї [PERSON] (а.с.6). Характеристиками, наданими навчальним закладом (а.с.11) підтверджується факт самоусунення матері дитини від його виховання, оскільки підтверджено, що мати жодного разу не з'явилася до дитини, не цікавилася його навчанням, здоров'ям, успіхами, що також було підтверджено і показаннями свідка [PERSON] та поясненнями неповнолітньої дитини. Згідно характеристик Іверської сільської ради Солонянського району (а.с.49,50), листа Солонянського районного центру соціальних служб (а.с.53), актів обстеження матеріально-побутових умов (а.с.54-57), відповідачка характеризується позитивно, має належні умови для виховання дитини. Проте вказані обставини на думку суду не свідчать про належне виконання відповідачкою своїх батьківських обов'язків відносно неповнолітнього [PERSON], оскільки свідчать лише про нормальну поведінку в побуті відповідачки. Докази щодо належного виконання батьківських обов'язків відносно [PERSON] вказані матеріали не містять. Дослідивши Висновок органу опіки та піклування «Про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON]» від 20 лютого 2018 року, суд вважає, що він не є достатньо обґрунтованим, оскільки з нього убачається, що відповідачка не була присутня на засіданні комісії, де розглядалося лише її письмове пояснення, з якого слідує, що вона бажає матеріально допомогти сину після отримання грошових коштів за оренду паю. Також з письмових пояснень відповідачки випливає, що їй відомо про те, що її син проживає у [PERSON] (а.с.57). Таким чином, під час прийняття рішення про недоцільність позбавлення батьківських прав особиста думка [PERSON] з'ясована не була, комісією не були вислухані її пояснення, не з'ясовані причини та підстави такої поведінки матері відносно [PERSON]. Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (редакція зі змінами,схваленими резолюцією від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою ВР № 789-XII від 27.02.91 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Частиною 1 ст. 7 Конвенції передбачено, що дитина має право знати своїх батьків і має право на їх піклування. Згідно з ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 20 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» (далі - Постанова) позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Згідно з абз. 2 п. 18 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Позбавлення батьківський прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Суд вважає, що під час розгляду справи знайшли своє підтвердження факти ухилення від виконання батьківських обов'язків з боку відповідачки відносно свого сина [PERSON]. Судом враховано бажання матері займатися вихованням дитини, проте встановлення судом фактів тривалого часу ухилення її від виконання батьківських обов'язків, а також категоричне не бажання дитини, яка досягла 14-річного віку та має право самостійно визначати місце свого проживання, проживати разом з матір'ю, не дають підстави для висновку про не доцільність позбавлення відповідачки батьківських прав. В судовому засіданні було встановлено, що відповідачка тривалий час ухиляється від виховання свого старшого сина, в той час як молодший син відповідачки проживає разом з нею, отримує належний догляд та піклування, про що свідчать матеріали справи. На думку суду вказане свідчить про різне ставлення відповідачкою до своїх дітей та байдужість до життя [PERSON], оскільки [PERSON] втратила інтерес до дитини, не цікавиться станом його здоров'я, місцем його перебування навіть після того, як їй було роз'яснено де перебуває дитина. Перешкоди у спілкуванні матері з сином не чиняться. Тому суд вважає, що відповідачка ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню дитини, не приймає жодної участі у його вихованні, не спілкується з ним, не проявляє заінтересованості в його подальшій долі, не цікавиться його успіхами, навчанням, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, стану здоров'я, не створює умови для отримання ним освіти, у зв'язку з чим є підстави для позбавлення її батьківських прав відносно [PERSON]. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Суд вважає, що в даному випадку попередження матері про необхідність зміни ставлення до дитини не буде ефективним засобом захисту прав неповнолітньої дитини з огляду на поведінку матері, яка після закриття інтернату, в якому проживала дитина не вчинила дій щодо самостійного виховання сина, а будучі обізнаною про місце його проживання не відвідала жодного разу. Позбавлення батьківських прав у даному випадку є доцільним з огляду на охорону та забезпечення інтересів дитини. На підставі викладеного, суд оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, з точки зору їх достатності і взаємного зв'язку у їх сукупності, вважає, що існують правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тому, у зв'язку із задоволенням позову судовий збір підлягає стягненню з відповідачки на користь позивачки. На підставі викладеного,

Outcome: approved