Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позов мотивує тим, що є власником вказаної квартири. Відповідач, який є чоловіком позивача, у зазначеній квартирі зареєстрований, однак не проживає в ній тривалий час, участі в її утриманні не приймає, добровільно знятись з реєстрації місця проживання відмовляється. Як на підставу позову посилається на положення ст. 405 ЦК України, ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Ухвалою суду від 15 березня 2019 року прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено її до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач в судове засідання не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила. Від представника позивача адвоката Петельки О.О., яка діяла на підставі ордера серії ЛВ № 144042 від 22 січня 2019 року надійшло клопотання відповідно до якого позов підтримує в повному обсязі та розгляд справи просить проводити у відсутності сторони позивача. Відповідач в судові засідання 5 квітня 2019 року, 17 травня 2019 року, 9 і 29 липня 2019 року не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про час та місце їх проведення, про причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов або клопотання про відкладення розгляду справи не подав. За таких обставин суд вважає за можливе провести судове засідання у відсутності сторін у справі та ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які знаходяться в матеріалах справи. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких мотивів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною 1 ст. 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до частини 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно з ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що стверджується реєстраційним посвідченням від 8 лютого 1995 року. З довідки ЛКП «Дім» № 210 від 21 січня 2019 року вбачається, що відповідач зареєстрований у вказаній вище квартирі. З акту ЛКП «Дім» від 24 липня 2019 року вбачається, що [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] з 2017 року. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 21 травня 2019 року в справі № 463/525/19 шлюб між сторонами було розірвано. Таким чином, судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Відповідач зареєстрований у вказаній квартирі, проте не проживає в ній більше одного року та перестав бути членом сім`ї позивача, а тому його слід визнати втратившим право на користування вказаним житловим приміщенням. При цьому, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню в користь позивача понесені нею судові витрати в розмірі 768,4 гривень судового збору, оскільки суд прийшов до переконання, що позов слід задовольнити.

Outcome: approved