Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

позивач звернулася до суду позовом про стягнення заборгованості по аліментах, покликаючись на те, що у шлюбі у сторін народився син [PERSON], [INFO]. 23 липня 2015 року між нею та відповідачем укладено договір про визначення місця проживання та сплату аліментів, згідно якого відповідач зобов'язався сплачувати щомісячно аліменти у розмірі 3000,00 грн. до 09 вересня 2025 року. Однак відповідач не сплачує аліменти на утримання сина, внаслідок чого за період з травня 2018 року по вересень 2018 року у відповідача виникла заборгованість у розмірі 15000,00 грн. Просить стягнути з відповідача 15000,00 грн. заборгованості по аліментах, 6690,00 грн. - неустойки, 2829,00 грн. - інфляційних втрат, 1895,38 грн. - 3% річних. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому позов заперечує у повному обсязі, покликається на те, що ним належно сплачувались аліменти за період з травня 2018 року по вересень 2018 року на утримання сина шляхом перерахування коштів на його розрахунковий рахунок. Однак позивачем не надано жодних доказів, що аліменти не були перераховані ним на рахунок дитини. Просить у задоволенні позову відмовити. У зв'язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що під час фактичних шлюбних відносин у сторін народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] Як встановлено судом, що також підтвердив відповідач у своєму відзиві на позовну заяву, між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір про визначення місця проживання та сплату аліментів, згідно якого відповідач зобов'язався сплачувати щомісячно аліменти у розмірі 3000,00 грн. до 09 вересня 2025 року. Відповідно до чч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ч. 1 ст. 189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Також, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, проте, позивачем не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, що відповідач [PERSON] не сплачував аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO] згідно договору про визначення місця проживання та сплату аліментів від 23 липня 2015 року за період з травня 2018 року по вересень 2018 року, оскільки згідно виписки по витратам по картці [PERSON], відповідач щомісячно перераховував аліменти у розмірі 3000,00 грн. за оспорюваний період на рахунок [PERSON] Крім того, позивачем не надано жодних заперечень сплати відповідачем аліментів на утримання сина згідно виписки по витратам по картці [PERSON] Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого ствердження в судовому засіданні, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження, а тому у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed