Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на житло та договору дарування. Відповідач [PERSON] зареєстрований у належному позивачу на праві власності будинку та є її колишнім чоловіком, з яким шлюб розірваний (рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2016); даним судовим рішенням встановлено, що стосунки між подружжям остаточно припинені з липня 2014 року, сторони спільне господарство не ведуть, бюджету не мають, проживають окремо. Як зазначається позивачем при зверненні до суду відповідач не проживає однією сімєю з позивачем з липня 2014 року, він проживає з іншою жінкою у орендованому житлі за адресою: [ADDRESS]. Позивачем також створена нова сімя з [PERSON] (07.07.2018 вони взяла шлюб). Комунальні послуги відповідач за проживання у спірній квартирі не платить, добровільно виписатися не хоче, чим на переконання позивача, порушує законні права та інтереси власника квартири. Предмет позову становить вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою №297 в будинку №53 по вул. Калиновій у м. Дніпро. Позивач не скористалася право брати участь у судових засіданнях; представник позивача в окремо поданій заяві просила розглядати справу у відсутність позивача та її представника, вимоги позову підтримала повністю та просила суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач не скористався правом брати участь у судовому засіданні, в якому ухвалено рішення; представник відповідача в окремо поданій заяві просила розглядати справу у її відсутність. У наданому відзиві на позовну заяву відповідач зазначив, що погоджується з доводами, викладеними у позові, та визнає позовні вимоги позивача у повному обсязі. Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України, суд дійшов до наступного висновку. Як встановлено судом, позивач є власником квартири №297 у будинку №53, розташованого по вул. Калиновій у м. Дніпро, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 28.01.1999, виданого згідно розпорядженням (наказом) від 28.01.1999 № 1043 на 1/4 частину квартири, договору дарування від 26.12.2008, посвідченого державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим №2-3191 на 2/3 частини квартири та на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 04.07.2008 державним нотаріусом Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 2-1734 (спадкова справа №875) на 1/12 частину квартири, що підтверджується відповідними правовстановлюючими документами. Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: [INFO] з 09.12.1999, що підтверджується відповідною інформацією на запит суду. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 14.09.2016 шлюб між подружжям (сторони в даній справі) було розірвано, що підтверджується копією відповідного судового рішення. За адресою реєстрації місця проживання відповідач не мешкає більше року; зазначена обставина визнана відповідачем. Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності. Розвязуючи позовні вимоги, суд керується наступним. У відповідності до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які \~мають у приватній власності\~ будинок\~ (частину будинку),\~ квартиру,\~ користуються\~ ним\~\~ (нею)\~\~ для\~\~ особистого проживання\~ і\~ проживання\~ членів\~\~ їх\~\~ сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~ постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~ будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~ цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як встановлено судом в цій справі, шлюб між позивачем та відповідачем припинений в результаті його розірвання на підставі судового рішення, учасники справи не є членами сімї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР (відповідач постійно не проживають разом із позивачем та не веде з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР), згідно із своїм волевиявленням відповідач мешкає окремо в орендованому житлі, тому суд погоджується із слушністю доводів позивача в тій частині, що реєстрацією права власності відповідача за адресою належної їй на праві приватної власності майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі прав, як власника, у звязку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем (ст. 16 ЦК України) та на підставі ст. 383, 391 ЦК України. Разом з тим, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про зняття відповідача з реєстраційного обліку, оскільки така вимога не є такою, що підлягає розгляду та вирішенню при розгляді справи у порядку цивільного судочинства. На виконання ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у тому числі, остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, у звязку з чим є правомірним застосування судом способу захисту порушеного права, зазначеного в даному рішенні. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: partial