Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів , в якому просить: визнати за нею право власності на ? частину квартири [ADDRESS],частина якої належить [PERSON] та на ? частину квартири, частина якої належить [PERSON] В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що позивач станом на кінець вересня 2001 року була єдиним власником всієї однокімнатної (18,9 кв.м. - житлової площі, 31.4 кв.м. - загальної площі , корисної площі - 30,5 кв.м.) квартири № 17, що знаходиться в Харкові, на проспекті [PERSON], в будинку № 165-Б на підставі Довідки від 12.12.1994 року житлово- будівельного кооперативу «Новосел» м. Харкова, зареєстрованої в Харківському міському боро технічної інвентаризації 19.12.1994 року за № 56995, технічного паспорта на зазначену квартиру. У серпні 2001 року до позивача звернулися зять та донька позивача: [PERSON] і [PERSON] з проханням допомогти у вирішенні питання виїзду на роботу та проживання за кордон (Німеччина), а саме:переоформити на них - кожному відповідно по 1 \\ 4 квартири (однокімнатної) № 17, по пр. Героїв Сталінграда, №165-Б в м. Харкові , адже за умовами отримання візи до Німеччини необхідна була наявність у власності особи, що виїздить жилої площі (нерухомого майна приватного житлового фонду).26.09.2001 року позивач разом із відповідачами поїхали до Приватного нотаріуса [PERSON] , де позивач уклала із відповідачами договір дарування № 1-3746 , тобто «подарувала» кожному [PERSON] і [PERSON] по 1 \\ 4 квартири (однокімнатної) № 17 по пр. Героїв Сталінграда, 165-Б в м. Харкові . Як стало відомо позивачу відповідачі майже відразу зареєстрували своє право власності на зазначені частки в спірній квартирі і зареєструвались за данною адресою , однак фактично не проживали там . За якою адресою фактично проживали відповідачі позивачу достеменно не відомо. В кінці грудня 2001 року відповідачі повідомили позивача, що вони нарешті їдуть жити і працювати до Німеччина. Згодом позивачу стало відомо, що приблизно в період з 2003 по 2004 рік, в Німеччині відповідачі розлучилися і кожен поїхав з Німеччини , [PERSON] до Ізраїлю чи то Канади, а [PERSON] вийшла знову заміж і теж виїхала з Німеччини - куди саме позивачу не повідомила.26.07.2016 року позивач уклала договір довічного утримання із [PERSON] ,який посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] За р. №975, з метою забезпечення себе на останок років життя в необхідному обсязі належними умовами існування, матеріальною підтримкою, доглядом та можливістю сплати за комунальні послуги. Разом з тим право власності на належну позивачу 1\\2 частку в однокімнатній квартирі [ADDRESS] , перейшло до [PERSON] Так на день подання позову, право власності на 1 \\ 2 частину зазначеної квартири № 17, що знаходиться в Харкові, на проспекті [PERSON], будинку №165-Б належить [PERSON] ,як набувачу за Договором довічного утримання| №975, а по 1 \\ 4 частини відповідно «формально» належать відповідачам. Станом на сьогоднішній день, у зазначеній квартирі зареєстрована тільки позивач. Відповідачі у спірній квартирі були зареєстровані недовго, зареєструвались майже відразу після підписання договору дарування 26.09.2001 р. та знялись з реєстрації в кінці 2001 у зв'язку з від'їздом до Німеччини. З початку 2002 року по теперішній час відповідачі жодного разу не з'являлись квартирі № 17, що знаходиться в Харкові, на проспекті [PERSON], в будинку №165-Б та не здійснювали догляду за своєю власністю , не проводили поточного ремонту квартири, навіть не приймали фінансової участі у проведенні побутового ремонту, заміни сантехніки та ін. З початку 2002 року, як відповідачі поїхали до Німеччини, вони ніяких відносин з позивачем не підтримують. З 1994 року по липень 2016 року позивач сама і за свій рахунок несе повний тягар витрат з утримання та експлуатації всієї спірної квартири (оплачує всі комунальні витрати, підтримує нормальний технічний і споживчий стан квартири і інженерних мереж, що знаходяться в ній, сама прописана і постійно одна проживає в зазначеній квартирі, сама користуються всією зазначеною квартирою - як житлом, виконує поточні ремонти і т.п.). З липня 2016 року тягар сплати за зазначені вище комунальні послуги несе набувач за договором довічного утримання [PERSON] [PERSON] на даний час знаходяться відповідачі , позивачу не відомо. Так з початку 1994 року та станом по день подачі цього цивільного позову позивач продовжує проживати в однокімнатній квартирі № 17 по пр. Героїв Сталінграда. в будинку №165-Б в м. Харкові . Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується усією спірною квартирою, повністю сплачує усі комунальні послуги , доглядає за нею та утримує її, постійно робить поточний ремонт, оскільки завжди проживала в ній та створювала належні побутові умови. Відчуження позивачем шляхом дарування по 1\\4 частини квартири № 17 по пр. Героїв Сталінграда в будинку №165-Б в м. Харкові на користь відповідачів було суто формальним, з мотивів допомогти доньці та її чоловіку (зятю позивача) у реалізації можливості виїзду за кордон до Німеччини, сприянню реалізації їх прагнень на майбутнє подружнє життя у достатку за кордоном, адже за умовами отримання візи до Німеччини необхідна була наявність у власності у відповідачів нерухомого майна приватного житлового фонду. Самі відповідачі не проживали та взагалі не мали навіть намірів фактично проживати в спірній квартирі через наявність лише однієї кімнати в ній, проживання в якій молодого подружжя разом із позивачем було б дискомфортним та фактично фізично неможливим для них. 28 лютого 2018 року ухвалою судді позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та у справі призначено підготовче засідання. 25 квітня 2018 року ухвалою суду клопотання представника позивача про витребування інформації , заміни третьої особи задоволено. Підготовче провадження по справі закрито та справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 18 липня 2018 року клопотання представника позивача про виклик і допит свідків в режимі відеоконференції задоволено, забезпечення якої доручено Шевченківському районному суду м. Києва. Суд , вислухавши вступне слово учасників справи , допитавши свідків , вивчивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. За приписами ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, свобод чи інтересів фізичних осіб , прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що позивач на підставі довідки від 12.12.1994 року ЖБК «Новосел» в м. Харкові була єдиним власником квартири [ADDRESS] Б в м. Харкові. 26 вересня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладено договір дарування , відповідно до якого позивач подарувала , а відповідачі прийняли у дар в рівних частках кожний ? частку квартири [ADDRESS] Б в м. Харкові . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] ,право власності за яким 27.09.2001 року зареєстровано за відповідачами у КП « ХМ БТІ» за р. № 56995. Згідно технічного паспорту станом на 14 травня 2013 року квартира [ADDRESS] належить: [PERSON] -1/2 частина, [PERSON] -1/4 частина , [PERSON] -1/4 частина . Відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме мано , Державного реєстру Іпотек , Єдиного реєстру заборон відчуження об,єктів нерухомого майна від18.10.2016 року за №70770856, квартира №17 по пр. Г.,165 Б м. Харкові ? частина квартири на праві спільної часткової власності належить [PERSON] на підставі договору довічного утримання , посвідченого ПН ХМНО [PERSON] за р. №975. Відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] є чоловіком та дружиною, що підтверджується копією свідоцтва про одруження ,виданого Фрунзенським відділом реєстрації актів громадянського стану м. Харкова 15 березня 1997 року. Як вбачається з нотаріально посвідченої державним нотаріусом Сьомої ХДНК [PERSON] за р. №1-1146 заяви позивача , остання надала згоду на виїзд своєї доньки відповідача по справі [PERSON] за кордон. До суду представником позивача надані копії квитанцій ,з яких вбачається, що за житлово- комунальні послуги на квартиру [ADDRESS] Б в м. Харкові, сплачує позивач [PERSON] Відповідно до частини 2 статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. За змістом частини 1 статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до частини 4 статі 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. За змістом зазначеної норми для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю необхідне добросовісне заволодіння і наявність умов, які б свідчили про те, що встановити попереднього власника не має можливості, а майно, на яке претендує особа, надійшло до неї законно, як-то із правочину чи як безхазяйна річ. Набувальна давність не стосується випадків заволодіння чужим майном обманним або злочинним шляхом. Мова йде про ситуації, коли власник майна не заявляє про своє право уже тривалий час, тобто фактично відмовляється від цього майна. Набувальна давність поширюється на випадки фактичного володіння чужим майном. Наявність у володільця, наприклад, договору оренди, наймання,зберігання тощо виключає застосування інституту набувальної давності. З урахуванням зазначеного, для правильного вирішення спору, пов'язаного з правом власності в силу набувальної давності, слід належним чином встановлювати обставини, що мають значення для справи, та враховувати зокрема наступне: - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності. Ураховуючи положення статтей 335 і 344 ЦК України право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 264 ЦПК України). Відповідно до п. 13 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ» № 5 від 7 лютого 2014 року, можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статтей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. У п. 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є директором фонду [PERSON]. Позивача вона знає більше двох років , так як вона особисто зверталася до фонду з проханням допомогти їй з укладанням договору довічного утримання, так як у неї маленька пенсія ,їй не вистачає коштів на придбання продуктів харчування, ліків . [PERSON] подарувала своїй доньці половину своєї квартири , донька поїхала до Німеччини та не допомагає. На даний час за комунальні послуги за спірну квартиру сплачує [PERSON] та надає їй допомогу. В судовому засіданні допитаний свідок [PERSON] пояснив, що з 2015 року він є членом фонду [PERSON] . Позивач звернулася до фонду з проханням укладання договору довічного утримання , директор фонду у 2016 році звернулася до свідка з пропозицію укладання договору довічного утримання з [PERSON] , на що свідок погодився. [PERSON] вимушена була сплачувати за комунальні послуги самостійно, так як проживала одна . Відповідачі у спірній квартирі не мешкають, особисті речі в квартирі відсутні , свідок відповідачів ніколи не бачив. Крім цього, зв,язку з відповідачами зі слів [PERSON] не має. З 2001 року [PERSON] самотужки сплачувала за комунальні послуги ,так як відповідачі виїхали до Німеччини. Позивач [PERSON] користується всією спірною квартирою. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що у 2016 році до свідка звернувся [PERSON] з проханням відвідати [PERSON] та надати їй юридичну консультацію з приводу укладання договору довічного утримання. При відвідування її, позивач розповіла свідку, що у 2001 році її донька поїхала до Німеччини , перед від,їздом донька звернулася до позивача з проханням переоформити ? частину спірної квартири на доньку та її чоловіка , на що [PERSON] погодилася та зареєструвала доньку та її чоловіка у своїй квартирі . З того часу [PERSON] доньку та зятя не бачила .Позивачу важко себе утримувати , так як донька не піклується про неї , не надає допомоги. Позивач мешкає у своїй однокімнатній квартирі , речей відповідачів в квартирі свідок не бачила . Позивач особисто сплачує комунальні послуги за всю квартиру. Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] б в м. Харкові та користуючись частиною вказаної квартири та сплачуючи комунальні послуги, позивач утримувала в першу чергу ту частину майна, яка належить їй на праві власності. Слід зазначити, що позивач знала, що 1/2 частини спірної квартири , на яку просить визнати право власності за набувальною давністю, належить відповідачам [PERSON] та [PERSON] , тому в даному випадку не можна вважати володіння нерухомим майном, на яке позивач просить визнати право власності за набувальною давністю, добросовісним, а сплата комунальних послуг та здійснення поточного ремонту не є підставою для визнання права власності за набувальною давністю. Оскільки встановлені у справі обставини свідчать про те, що позивач обізнаний відносно того, що власником ? частини квартири [ADDRESS] Б в м. Харкові є відповідачі , не можна вважати володіння позивачем часткою відповідачів у праві власності на нерухомість добросовісним, у зв'язку з чим суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed