Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до комунального некомерційного підприємства «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Печерського району м. Києва про визнання наказу незаконним та його скасування, про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона була безпідставно та протиправно звільнена, у зв'язку з чим вона підлягає поновленню на роботі та на її користь підлягає стягненню з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. Подані заперечення представника відповідача, обґрунтовані тим, що звільнення відбулося з дотриманням положень чинного законодавства, тому відсутні підстави для задоволення позову. Ухвалою від 02.09.2016 було відкрито провадження за даним позовом та призначено справу до розгляду. Ухвалою від 14.02.2017, після проведення повторного автоматичного розподілу справи у зв'язку з закінченням терміну повноважень судді [PERSON]., цивільну справу прийнято до провадження. Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) не було проведено, оскільки зазначені клопотання заявлені не були. В судовому засіданні представник позивача, підтримав позовні вимоги, просив задовольнити позов з наведених у ньому підстав з урахуванням заяви по збільшення позовних вимог. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторін, суд приходить до наступного висновку. В ході розгляду справи встановлено, що 25.01.2016 позивача було зараховано на посаду лікаря загальної практики - сімейного лікаря амбулаторії загальної практики/сімейної медицини №3 на 0,5 ставки за зовнішнім сумісництвом, що підтверджується наказом від 18.01.2016 №4-к. На підставі ст. 10 Закону України «Про відпустки», відповідно до наказу відповідача від 13.07.2016 №44-к позивачу надана відпустка без збереження заробітної плати з 16.07.2016 по 31.07.2016. Згідно наказу від 01.08.2016 №51-к, позивача було звільнено 31.07.2016 згідно ст. 431 КЗпП України, у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 22.08.1996 №992 «Про Порядок працевлаштування випускників вищих навчальних закладів, підготовка яких здійснювалась за державним замовленням», до відповідача, згідно розподілу, Департаментом охорони здоров'я Київської міської державної адміністрації направлено 5 осіб лікарів- інтернів. Відповідно до зазначених вище наказів, відповідач має забезпечити переведення визначених лікарів-інтернів на посади лікарів загальної практики-сімейної медицини відповідача. На виконання положень вищевказаних наказів та з огляду на відсутність вакантних посад лікарів загальної практики - сімейної медицини, відповідно до штатного розкладу відповідача, працівників-зовнішніх сумісників, які мають основне місце роботи, було звільнено. Слід зазначити, що звільнення сумісників, у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, провадиться відповідно до ст. 7 КЗпП України, яка встановлює, що для деяких категорій працівників за певних умов можуть застосовуватися додаткові, крім передбачених у статтях 37 і 41 цього Кодексу, підстави для припинення трудового договору. Порядок роботи за сумісництвом регламентується постановою Кабінету Міністрів України від 03.04.1993 № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» та Положенням про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженим спільним наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України. Міністерства фінансів України від 28.06.1993 № 43, яким визначені додаткові підстави для звільнення з роботи за сумісництвом. Пунктом 8 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій, затвердженого спільним наказом Міністерства праці України. Міністерства юстиції України, Міністерства фінансів України від 28.06.1993 № 43, передбачено, що звільнення з роботи за сумісництвом проводиться, зокрема, з підстав, передбачених законодавством, а також у разі прийняття працівника, який не є сумісником. Вищезазначені нормативно-правові акти регулюють питання роботи на умовах сумісництва в установах, організаціях, що фінансуються з бюджетів усіх рівнів, отже, їх дія поширюється на комунальні заклади, утворені органом місцевого самоврядування, та комунальні установи, організації, що фінансуються з бюджету. Статтею 43-1 КЗпП України передбачено, що розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди органу первинної профспілкової організації допускається у випадку звільнення з суміщувальної роботи у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, а також у зв'язку з обмеженням на роботу за сумісництвом передбаченим законодавством. Поруч з наведеним, необхідно зазначити, що п. 1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.04.1993 № 245 «Про роботу за сумісництвом працівників державних підприємств, установ і організацій» встановлено обмеження сумісництва осіб, що не досягли вісімнадцятирічного віку, та вагітних жінок. Системний аналіз наведених положень закону дає підстави для висновку, що порядок звільнення з роботи за сумісництвом, у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, має свою специфіку та відрізняється від загального порядку розірвання трудового договору за ініціативою власника або уповноваженого їм органу. Таким чином, обмеження на сумісництво для неповнолітніх працівників, та вагітних жінок є прямою законодавчою забороною сумісництва. Крім того, слід зазначити, що в даному випадку при звільненні позивача, її права, у тому числі, пов'язані з вагітністю, не були порушені, оскільки вона продовжує працювати за основним місцем роботи і залишається у складі зайнятого населення (ст. 1 Закону «Про зайнятість населення»). Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що при звільненні позивача-сумісника, у зв'язку з прийняттям на роботу іншого працівника, який не є сумісником, відповідачем було дотримано порядок, встановлений нормами чинного законодавства, у зв'язку з чим, не вбачається підстав для задоволення позову. Поруч з наведеним слід зазначити, що в судовому засіданні не знайшла свого підтвердження позиція позивача та представника позивача щодо підстав відмови в задоволенні позову, дану позицію суд оцінює хибною з юридичної точки зору, та такою, що повністю та беззаперечно спростовується матеріалами справи. Окремо слід зазначити, суд погоджується з твердженням представника відповідача щодо того, що позивач та представник позивача, в обґрунтуванні своїх вимог помилково посилається на певні судові рішення, які нібито містить аналогічну правову позицію. Зазначені представником позивача судові рішення, були винесені за результатами розгляду спорів про звільнення працівників з основного місця роботи та не можуть вважатися аналогічними даній справі, натомість, ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №562/729/15-ц від 07.09.2016, №211/7445/14ц від 25.05.2016, №6-33507ск15 від 24.12.2015, підтверджують правову позицію відповідача. Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.

Outcome: dismissed