Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], від 02.06.2017 року. Попередній власник вказаної квартири [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою, в порушення умов договору купівлі-продажу квартири у вказаний у договорі строк з реєстраційного обліку не знявся, у вказаній квартирі його особисті речі не знаходяться. Посилаючись на те, що реєстрація відповідача у вказаній квартирі позбавляє позивача можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном, а також на ту обставину, що відповідач добровільно не знімається з реєстраційного обліку, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. В судове засідання Позивач не зявилася суду надала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність без проведення фіксування судового процесу, в якій вказала, що позовні вимоги підтримує, просить задовольнити їх в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. В судове засідання Відповідач не зявився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, відзив на позов суду не надав. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом прядку. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. У звязку з чим, на підставі ст.ст. 247, 280 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріалами справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, укладеним між [PERSON] та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], від 02.06.2017 року, зареєстрованим в реєстрі за № 586. Відповідно до п. 10 Договору купівлі-продажу від 02.06.2017 року Продавець зобовязався звільнити обєкт нерухомості від своїх особистих речей, вилучити ключі від Обєкта нерухомості в осіб, які їх мали, надати його для безперешкодного користування Покупцю, зняти з реєстраційного обліку всіх громадян, які мешкають у Обєкті нерухомості, не пізніше 12.06.2017 року. Судом встановлено, що відповідач [PERSON], [INFO], зареєстрований у [INFO] та на час розгляду справи з реєстраційного обліку не знявся, що підтверджується довідкою Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради від 21.01.2017 року № 04-07/3/15271. Відповідно до акту, посвідченого мешканцями будинку від 04.12.2017 року, гр. [PERSON] з 06.06.2017 року не проживає у [INFO]. Таким чином, Продавець вказаної квартири [PERSON] в порушення умов договору купівлі-продажу квартири від 02.06.2017 року не знявся з реєстрації за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У постанові Верховного суду України від 16.01.2012 р. зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. При цьому, у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», розяснено, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Згідно положень статті 1-ї Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав та основоположних свобод людини кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі «Ятрідіс проти Греції» зазначив, що володіння майном повинно бути законним. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, у звязку з чим підлягають задоволенню.

Outcome: approved