Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок в порядку набувальної давності. В позові зазначив, що він народився [INFO]. в с. Савинці Ярмолинецького району. 16.06.1998р. був призваний на строкову військову службу в Збройні сили України і звільнений в запас 22.11.1999р. Став проживати в сім»ї своїх батьків в с. Савинці і став підшукувати собі будинок, щоб придбати для свого проживання. Неподалік від них в будинку [ADDRESS] проживала жінка похилого віку, [PERSON], мати якої, - [PERSON], померла [INFO] року. [PERSON] збиралась переїхати на постійне місце проживання до своїх дітей в Цюрюпинський район Херсонської області і його мати, [PERSON], домовилась з нею про купівлю-продаж будинку. В грудні 1999 року [PERSON] виїхала в Херсонську область, а в жовтні 2000 року приїхала в с. Савинці, щоб продати будинок. Батьки дали йому гроші і він заплатив [PERSON] 2000 грн., вони пішли в сільську раду, де вона знялась з реєстрації, а він з її дозволу був зареєстрований в будинку. [PERSON] пообіцяла приїхати, оформити спадщину і договір купівлі-продажу, але цього не зробила. З того часу він постійно проживає в будинку без документального підтвердження оформлення права власності на нього. В червні 2005 року він зареєстрував шлюб, від якого має 3-є малолітніх дітей, і вданий час в будинку зареєстровані дружина і діти. Спочатку він намагався від [PERSON], щоб вона приїхала і він зміг оформити право власності на будинок, а згодом йому стало відомо, що вона померла і він припинив ці спроби, так як будь-яких перешкод у володінні та користуванні будинком у нього не існувало. У відповідності до ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років або рухомим майном - протягом 5 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Він заволодів будинком добросовісно, проживає в ньому безперешкодно більше 10 років і набув такого права, але для того, щоб це право оформити, він змушений звертатися в суд з позовом до сільської ради, так як після смерті власника будинку ніхто офіційно спадщину не прийняв. У відповідності із ст. 1277 ЦК України в такому випадку спадщина переходить у власність територіальної громади за місцем її відкриття. Позовні вимоги стверджуються довідкою сільської ради від 30.09.2013р. № 507 про те, що голова двору, якому належав будинок, [PERSON] померла [INFO] році, а останній член двору [PERSON] в тому ж році вибула на постійне проживання в іншу місцевість, а він зареєстрований і проживає в будинку з жовтня 2000 року; довідкою № 508 стверджується, що в будинку зареєстрована і проживає його багатодітна сім»я, як абонент постачальників електроенергії та природного газу він також зареєстрований в будинку [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, пояснив суду, що позивач з 2000 року зареєстрований та проживає в зазначеному будинку з дозволу [PERSON], яка виїхала в Цюрупинський район Херсонської області на постійне проживання. Житловий будинок належав [PERSON], яка померла [INFO] Після смерті спадкодавця [PERSON] спадщину прийняла її донька, [PERSON] Позивач протягом більше як 10 років безперешкодно володіє зазначеним будинком. Просив суд визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку набувальної давності. Представник відповідача не заперечив проти задоволення позову. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а ч. 2 ст. 10 ЦПК України передбачає, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, що беруть участь у справі. Судом встановлено, що позивач, [PERSON], з жовтня 2000 року разом з сім'єю проживає в житловому будинку [ADDRESS] з дозволу [PERSON] на підставі рішення № 53 від 26 жовтня 2000 року виконавчого комітету Савинецької сільської ради Ярмолинецького району (а.с. 44). Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок від 16 травня 1995 року, виданого виконкомом Ярмолинецької районної Ради народних депутатів, житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, які розташовані в [ADDRESS], дійсно належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON], на праві особистої власності (а.с. 58). Станом на 15 квітня 1991 року, тобто на день набрання чинності Законом України «Про власність», у житловому будинку [ADDRESS] були зареєстровані: [PERSON] (мати) та [PERSON] (донька). Зазначений будинок відноситься до суспільної групи «колгоспний двір». Ці обставини підтверджується довідкою КП «Ярмолинецьке БТІ» від 2 грудня 2013 року № 147 (а.с. 37), оглянутими в судовому засіданні погосподарськими книгами, які ніким не оспорені і відомості, що вони містять, не спростовані. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року (в редакції, що діяла до 1991 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Після 15 квітня 1991 року майно вказаного колгоспного двору не змінилося і не зменшилось, тому співвласниками двору в рівних частках є особи, які були членами колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року. Доказів того, що спірний житловий будинок було на 15.04.1991р. переведено до іншої соціальної групи сторони суду не надали, не встановлені такі і судом. 6 березня 1999 року померла голова двору, [PERSON]. [PERSON] 24 грудня 1999 року виїхала в Цюрупинський район Херсонської області. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10 років або рухомим майном - протягом 5 років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Так, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Володілець за давністю є незаконним володільцем, про це зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК (особа заволоділа чужим майном). Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець, тобто особа, яка володіє майном з волі власника і завжди знає, хто є його власником. Тобто, набуття права власності на майно, яке належить володільцю на підставі певного титулу - оренди, найму, зберігання, оперативного управління, застави тощо, є недопустимим. Такий володілець завжди має похідний та обмежений характер свого права на майно, знає, що його право має певну підставу - право власності чи речове право іншої особи. Давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність підстав для набуття нею права власності. В судовому засіданні встановлено, що позивач проживає у спірному будинку на законних підставах з дозволу співвласника будинку - [PERSON] (члена колгоспного двору). Тобто, [PERSON] є законним володільцем вказаного нерухомого майна, оскільки вселився в будинок на підставі заяви власника на умовах найму (а.с. 44). Позивачем та його представниками не надано суду жодних належних і допустимих доказів про те, що позивач є добросовісним володільцем, тобто, що він при заволодінні зазначеним житловим будинком не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності. Спірний житловий будинок зареєстрований згідно свідоцтва про право власності від 16.05.1995р. за колгоспним двором, головою якого була [PERSON], яка померла 06.03.1999р. (а.с. 37, 58). Водночас, жодних вимог до [PERSON] як до співвласника майна колгоспного двору - житлового будинку № 9 з надвірними будівлями, в тому числі про втрату (припинення) права на частку в майні колгоспного двору, позивач не пред'являв. Таким чином, у задоволенні позову [PERSON] про визнання за ним права власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку набувальної давності слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed