Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, якою просить визнати за нею право власності на земельну ділянку, закріплену за домоволодінням № 32, що по вул. Польова в с. Барашівка Житомирського району Житомирської області. В обґрунтування заявлених вимог послалася на такі обставини. 15 червня 2005 року сторонами було укладено попередній договір про купівлю-продаж, згідно з яким відповідач зобов'язався продати житловий будинок № 32, що знаходиться у с. Барашівка Житомирського району Житомирської області по вул. Польовій та 0,1769 га земельної ділянки, а позивач зобов'язалася зазначені об'єкти купити. 20 вересня 2005 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку, що знаходиться в с. Барашівка, вул. Польова, 32, Житомирський район, Житомирська область. Згідно п. 7.3. даного договору відповідач зобовязався отримати державний акт про право власності на земельну ділянку за вищевказаною адресою та укласти з позивачем договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки. Оскільки відповідач ухилявся від виконання обовязку позивач була змушена звернутися з офіційною заявою для передачі відповідачу з попередженням про можливий судовий захист свого права на землю; строки попередження закінчились, проте відповідач не виконав свого обовязку, чим порушено, на її думку, право власності позивача. До моменту подачі позову відповідач не виконав своє зобовязання. У судове засідання зявилися позивач та її представник. Позовні вимоги підтримали. Відповідач у судове засідання повторно не зявився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином (а.с. 26-27, 32-33, 39-40). Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі обставини справи і відповідно ним правовідносини. 15 червня 2005 року сторони уклали попередній договір про купівлю-продаж, відповідно до якого відповідач зобовязався продати позивачу житловий будинок №32 з відповідними господарськими та побутовими спорудами, що знаходиться у с. Барашівка Житомирського району Житомирської області по вул. Польовій та 0,1769 га земельної ділянки, а позивач зобовязалася купити згадані об'єкти нерухомості (а.с. 8-9). З п. 1.1. даного договору вбачається, що житловий будинок та земельна ділянка належали відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 22 вересня 2004 року, посвідченого Третьою Житомирською держнотконторою за реєстром № 2-4171 (а.с. 4) та зареєстрованого Житомирським обласним державним комунальним підприємством по технічній інвентаризації 28 жовтня 2004 року за реєстраційним номером № 7403426. Сторони взяли на себе зобов'язання укласти договір купівлі-продажу до 30 червня 2005 року з моменту підписання цього попереднього договору. 20 вересня 2005 року сторони уклали договір купівлі-продажу жилого будинку, згідно з яким відповідач передав у власність (продав), а позивач прийняла у власність (купила) жилий будинок, який знаходиться за адресою: с. Барашівка Житомирського району Житомирської області, вул. Польова, 32 (а.с. 10), що також підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №8781239 від 28.10.2005 р. (а.с. 12). З даного договору також вбачається, що відповідач також зобовязався до 01 лютого 2006 року отримати державний акт про право приватної власності на земельну ділянку, на якій знаходиться житловий будинок, що є предметом цього договору, та укласти з позивачем договір купівлі-продажу цієї земельної ділянки (пункт 7.3. договору, а.с. 10 звор. стор.). На момент розгляду справи відповідачем вказаний обов'язок виконаний не був. Встановлено, що 26 червня 2015 року приватним нотаріусом [PERSON] відповідачу було передано заяву позивача, що містила вимоги про укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки, що знаходиться за адресою: с. Барашівка Житомирського району Житомирської області, вул. Польова, 32, та про надання всіх необхідних документів для нотаріального посвідчення договору, а також повідомлення про те, що у випадку невиконання відповідачем вищезазначеного, протягом тридцяти днів із моменту отримання заяви, позивач має право звернутися до суду (а.с. 6-7). За ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання права. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). Статтею 657 ЦК України установлено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки укладається в письмовій формі й підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає в набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають із дня такої реєстрації відповідно до закону (ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що сторони уклали попередній договір купівлі-продажу, відповідно до якого відповідач зобовязався продати позивачу земельну ділянку, однак основний договір купівлі-продажу спірної земельної ділянки між сторонами укладений не був. За ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються в порядку, встановленому сторонами в попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Частиною 2 ст. 635 ЦК України передбачено, що сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства (ч. 2 ст. 635 ЦК України). Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Отже, ні умовами попереднього договору, ні нормами закону, а саме положеннями ст.ст. 611, 635 ЦК України не передбачено такого правового наслідку порушення взятого на себе зобовязання в попередньому договорі щодо укладення основного договору, як визнання права власності на майно, визначене в попередньому договорі, у судовому порядку. За правилами ст. 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути пред'явлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. З огляду на те, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України. Такий правовий висновок викладено в Постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року в справі № 6-318цс15, приписи якої, відповідно до частини 1 статті 360-7 ЦПК України, мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси в спосіб, визначений законами України. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що спору між сторонами щодо права власності немає, у звязку з тим, що в позивача не виникло підстав для набуття права власності на спірне майно, оскільки відповідно до вимог ч.ч. 3, 4 ст. 334 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки укладений не був, нотаріальне посвідчення його не відбувалося та не здійснювалася державна реєстрація права власності, як передбачено положеннями ст. 657 ЦК України, а тому, на переконання суду, у задоволенні позовних вимог має бути відмовлено.

Outcome: dismissed