Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.08.2019 року, вона являється власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . На момент придбання вказаної квартири в ній був зареєстрований відповідач по справі, який після укладання договору купівлі-продажу в добровільному порядку з реєстрації не знявся та виїхав з міста. На даний час реєстрація відповідача в квартирі позбавляє позивача, як власника майна, розпоряджатися своїм майном, отримувати субсидію. На підставі вищевикладеного, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, в наданій суду заяві представник позивача просила розгляд справи проводити за її відсутності та відсутності її довірителя, на задоволенні позовних вимог наполягли в повному обсязі, просили їх задовольнити, згодні на проведення заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, судовою повісткою про виклик, причину неявки суду не повідомив. Згідно до положення ч.3 ст.131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Виходячи з викладеного, зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд знаходить, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач набула право власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу квартири від 19.08.2019 року /а.с. 8-9/. На момент оформлення договору у квартирі був зареєстрований відповідачка [PERSON] . На момент набуття права власності позивачем на квартиру і на момент звернення до суду з цим позовом відповідач у спірній квартирі як члени сім`ї позивача не проживав, до кола членів сім`ї власника не входить. В договорі купівлі-продажу від 19.08.2019 року було передбачено обов`язок продавця забезпечити зняття інших зареєстрованих осіб з квартири до 02.09.2019 року, чого зроблено не було. Строк, передбачений договором, сплив. Згідно довідки Комунального підприємства «Житлова управляюча компанія», відповідач на час розгляду справи є зареєстрованою за вищевказаною адресою /а.с.11/. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Пунктом 3 частини 1 статті 346 ЦК України передбачено, що право власності припиняється у разі припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі. Як роз`яснено у пункті 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Відтак згідно вимог положень статей 383, 391 ЦК України вимога власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, підлягає задоволенню. Отже, заявлені позовні вимоги щодо визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими та такими, що відповідають вимогам закону, а тому суд доходить висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позовних вимог з цій частині.

Outcome: approved