Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-12 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом про визнання за нею право власності на спадкове нерухоме майно, після смерті батька [PERSON], який помер [INFO], а саме садибу, що складається із: житлового будинку, позначеного на плані під літерою «А», загальною площею 54,3 м.кв., що розташований за адресою: [ADDRESS], та складається із: веранди, площею 7,1 м.кв., кухні, площею 19,0 м.кв., комори, площею 8,7 м.кв., житлової кімнати, площею 19,5 м.кв., а також належних до нього господарських будівель: комори під літерою «а», літньої кухні під літерою «Б», стайні під літерою «В», комори під літерою «Г», навісу під літерою «Д», навісу під літерою «Е», оборогу, підвалу під літерою «Ж-Ж1», вбиральні під літерою «З», а також колодязя, воріт, огорожі №1-№3. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що являється єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO]. Спадщину після його смерті прийняла належним чином, оформила право власності на частину спадкового майна, а саме земельну ділянку по [ADDRESS]. Однак, у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно - будинок, розташований на земельній ділянці їй було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів про його належність спадкодавцю на праві власності. Однак вважає, що вказане нерухоме майно належало її батьку на праві власності на момент смерті, оскільки такий побудований у 1959 році, на той час чинне законодавство не встановлювало обов'язку щодо реєстрації права власності на домоволодіння, розташоване у сільській місцевості. У зв'язку із цим переконана, що вказане будівництво не є самочинним. А враховуючи, що відповідно до ДБН А.3.1-3-94 на об'єкти, що збудовані до 05.08.1992 можуть прийматися в експлуатацію за умови наявності висновку про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ, просить позов задовольнити. Відповідач заперечень щодо заявленого позову не подав. Ухвалою суду від 12.04.2018 відкрито провадження у справі та призначено до розгляду у підготовчому засіданні. Ухвалою суду від 04.05.2018 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання сторони не з'явилися, подали до суду заяви про розгляд цивільної справи у їх відсутності. Позивач підтримала заявлені позовні вимоги, представник відповідача не заперечив щодо задоволення позовних вимог. А тому, оскільки у відповідності до положень ст.223 ЦПК України у суду відсутні перешкоди для розгляду справи у відсутності учасників справи, суд прийшов до переконання про можливість завершення розгляду справи та ухвалення судового рішення за правилами ч.4 ст.268 ЦПК України. Крім цього, згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України, оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Встановивши фактичні обставини та зміст спірних правовідносин на підставі поданих сторонами доказів, суд зазначає наступне. Згідно із свідоцтвом про смерть (а.с.6), [PERSON] помер [INFO] в с Устеріки, Верховинського району, Івано-Франківської області. Як вбачається із заповіту від 26.04.2001 (а.с.8), [PERSON] на випадок своєї смерті заповів своїй дочці [PERSON], [INFO], все його майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося і взагалі все те, що йому буде належати в день смерті і на що він за законом матиме право. Спадкова справа після смерті [PERSON], заведена Верховинською районною державною нотаріальною конторою 02.03.2011, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі (а.с.9). При цьому, як вбачається із листа Верховинської районної державної нотаріальної контори від 23.03.2016 (а.с.14) спадкова справа заведена на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини після смерті [PERSON] Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 17.06.2015 (а.с.10), [PERSON] передано у власність спадкове майно - земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,2186 га, яка знаходиться в с Устеріки, присілок Верхній Кут, Верховинського району, Івано-Франківської області, кадастровий номер [NUMBER], що належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, серії [NUMBER], виданого Устеріківською сільською радою, Верховинського району, Івано-Франківської області та Управління держкомзему у Верховинському районі 04.11.2010 (а.с.11). Державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку позивачем здійснено 17.06.2015, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. В той же час, згідно із листом-роз'ясненням Верховинської районної державної нотаріальної контори від 23.03.2016 (а.с.14) позивачу роз'яснено про неможливість видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно, щодо якого відсутні правовстановлюючі документи. Однак, позивач переконана, що окрім земельної ділянки, вона прийняла у спадщину житловий будинок [ADDRESS], оскільки такий побудований її батьком у 1959 році, в період відсутності законодавства, що передбачало обов'язковість державної реєстрації, його технічна експлуатація є можливою, а тому на час смерті входив в об'єм спадкового майна спадкодавця. В підтвердження своєї позиції представила суду: довідку від 11.04.2016 №2-11/238, видану виконкомом Устеріківської сільської ради (а.с.22), з якої вбачається, що в 1959 році [PERSON] по [ADDRESS] було збудовано житловий будинок, в якому на даний час проживає його дочка [PERSON], спадкоємець за заповітом. Рішення виконавчого комітету Устеріківської сільської ради від 09.02.2016 «Про присвоєння поштової адреси на житловий будинок, господарські споруди і споруди в [ADDRESS]» (а.с.21), яким спірному будинку присвоєно поштову адресу та зазначено рік його побудови - 1959. Технічний паспорт (а.с.15-19), з якого вбачається, що житловий будинок [ADDRESS], 1959 року побудови, складається із: веранди, площею 7,1 м.кв., кухні, площею 19,0 м.кв., комори, площею 8,7 м.кв., житлової кімнати, площею 19,5 м.кв., а також належних до нього господарських будівель: комори під літерою «а», літньої кухні під літерою «Б», стайні під літерою «В», комори під літерою «Г», навісу під літерою «Д», навісу під літерою «Е», оборогу, підвалу під літерою «Ж-Ж1», вбиральні під літерою «З», а також колодязя, воріт, огорожі №1-№3. При цьому, представлене позивачем рішення виконавчого комітету Устеріківської сільської ради від 12.07.2011 №26 (а.с.20), суд до уваги не бере, як неналежний доказ, оскільки такий не містить жодної інформації щодо предмета доказування. Містить посилання про передачу у власність спірного будинку позивачу, однак не є правовстановлюючим документом та без представлення документів про здійснення державної реєстрації власності на нерухоме майно, не може підтверджувати чи спростовувати будь які посилання позивача. Суд вважає, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню наступні правові норми. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ч.1 ст. 1223 ЦК України). За змістом положень ст.1269 ЦК України, право на спадкування реалізується шляхом подання заяви про прийняття спадщини у строки визначені ч.1 ст.1270 ЦК України, або у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України у випадку проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не подання відмови від прийняття спадщини у строк визначений ст.1270 ЦК України. Згідно із ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до п.1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності в Україні до моменту набрання чинності ЦК України з 01.01.2004 року регулювалися положеннями ЦК України 1963 року та Законом України «Про власність», який введено в дію з 15.04.1991. Відповідно до положень ст.12 цього Закону було визначено, що громадянин набуває права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Об'єктами права індивідуальної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, предмети домашнього господарства, продуктивна і робоча худоба, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення (ст. 13 Закону). Надаючи оцінку наведеним сторонами аргументам на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин представленими доказами, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, суд зазначає наступне: Дійсно, позивач [PERSON], будучи єдиним спадкоємцем за заповітом від 26.04.2001 (а.с.8), спадщину після смерті батька [PERSON] прийняла, оскільки у встановлений законом шестимісячний строк з моменту відкриття спадщини звернулася у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини та в частині оформила спадкові права, отримавши свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом від 17.06.2015 (а.с.10). Крім цього, суд приходить до переконання про те, що спірний житловий будинок на час відкриття спадщини входив в об'єм спадкового майна покійного [PERSON], оскільки побудований ним до 1991 року на земельній ділянці, яка йому згодом була передана у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, та перебував у його володінні на час введення в дію Закону України «Про власність». При цьому суд переконаний, що відсутність реєстрації права власності на нерухоме майно не може бути перешкодою для прийняття спадщини позивачем, так як відповідно до ч.4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Крім цього, у інший спосіб позивач позбавлений можливості захисту свого майнового права на прийняття спадщини в цій частині, оскільки внаслідок смерті власника майна адміністративна процедура здійснення оформлення правовстановлюючих документів на житловий будинок є унеможливлена. А тому, враховуючи, що позивач, будучи спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] прийняла спадщину, однак не може оформити спадкові права з причин, що не залежать від її волі, позовні вимоги слід задовольнити частково шляхом визнання за позивачем права власності на спадкове майно - житловий будинок із господарськими спорудами. Разом з тим суд вважає, що в порядку спадкування до позивача перейшло право власності на житловий будинок, а не садибу, як про це зазначено у позові, оскільки за змістом ст.381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком та господарськими спорудами. Однак, предметом даного позову являється тільки житловий будинок, а не земельна ділянка, що також входила до складу спадкового майна та на яку позивачем отримано свідоцтво про право на спадщину за законом. Також, суд не приймає до уваги посилання позивача на ДБН А.3.1-3-94 та роз'яснення в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23.03.1999 №12/5-126, оскільки вказані положення регулюють правові механізми передачі в експлуатацію та власність збудованих житлових будинків до 05.08.1992, в той час як в даних правовідносинах встановлено факт набуття спадкодавцем спірного будинку у власність на момент введення в дію закону України «Про власність».

Outcome: partial