Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

Позивач з урахуванням уточнень від 04 листопада 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним договору про розподіл спільного майна подружжя, а також прохав поновити строк для звернення до суду за захистом його порушеного права. На обґрунтування своїх вимог посилаються на те, що 18 липня 1989 року між ним та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб, за період якого ними було куплено житловий будинок [ADDRESS]. В травні 1999 року у нього погіршились стосунки з дружиною, оскільки друзі повідомили його, що вона порушує подружню вірність. В липні 1999 року дружина повідомила, що під час перевірки на підприємстві, де вона працює бухгалтером, була встановлена незаконна виплата винагороди працівникам підприємства, а відповідальність за цей злочин працівники правоохоронних органі хотіли покласти на неї та повідомили її, що якщо кримінальна справа відносно неї буде направлена до суду, то їй може загрожувати конфіскація майна. Дружина порадила йому замовити на будинок довідку БТІ для звернення до суду з позовом про поділ будинку, оскільки в разі, якщо суд визнає їх спільний будинок його особистою власністю, то таким чином їх сім'я уникне можливої конфіскації майна, в тому числі і будинку, в зв'язку з чим він звернувся до ТОВ «Абріс» з замовленням про видачу йому довідки - характеристики на зазначений будинок. На початку грудня 1999 року дружина повідомила, що судового рішення про визнання будинку його особистою власністю довго чекати, і буде набагато швидше та дешевше оформити у нотаріуса договір про поділ спільного майна подружжя, за яким у його особисту власність перейде їх житловий будинок, внаслідок чого не буде підлягати конфіскації за вчинений нею злочин, а також щоб, коли мене загроза конфіскації, договір вважався недійсним (автоматично анульованим), він повинен в цьому договорі одночасно поставити підпис за себе та за неї. 04 грудня 1999 року дружина повідомила його, щоб він негайно йшов до нотаріуса та мовчки підписував договір про розподіл спільного майна між подружжям, при цьому не задавав нотаріусу «дурних» питань, чому він ставить підпис за обидві сторони, тому коли він підписував договір, то бачив лише його зворотну сторону, де ставив підпис за себе та дружину, а іншу (першу) сторінку договору нотаріус не надала йому навіть для огляду. Оформлення договору відбувалося миттєво, жодних умов, прав та обов'язків сторін, а також правових наслідків укладення такого договору нотаріус йому не роз'яснив, в зв'язку з чим він вважав, що це все фікція і реально підписаний ним за себе та дружину договір не створює для нього жодних прав та обов'язків, а тим більше для його дружини. Через тиждень після підписання договору дружина йому повідомила, що загроза конфіскації їх майна минула і з неї зняли всі обвинувачення, а також, що підписаний ним договір нотаріусом анульовано, оскільки з самого початку він був недійсним. У вересні 2012 року його дружина звернулась до суду з позовом про визнання його таким, що втратив право користування житловим будинком, з якої він дізнався про існування договору від 04 грудня 1999 року про розподіл майна подружжя, в зв'язку з чим він звернуся до суду з позовною заявою про визнання зазначеного договору недійним, в процесі розгляду якої він дізнався, що вже 11 грудня 1999 року його дружина звернулась до Солонянського підприємства по технічній інвентаризації «Абріс» з заявою про реєстрацію за собою права власності на будинок, а сама відповідачка біля приміщення суду повідомила його, що вона перед тим як звернутися до нього з позовом розписалась за себе у нотаріуса і на примірнику договору, який він за неї підписував, і в Реєстровій книзі реєстрації нотаріальних дій, тому йому буде важко довести, що вона ніколи його не підписувала, що було пізніше підтверджено і відповіддю Солонянської державної нотаріальної контори, так як в наданій йому копії договору було видно, що відповідач поставила ще один підпис під своїм ім'ям, напроти якого він поставив свій підпис ще в 1999 році. Провадження у даній справі було закрито за його заявою, а докази він скопіював з матеріалів цивільної справи №192/73/13-ц. Вважає, що такими діями колишня дружина ввела його в оману щодо правової природи договору, який він підписував, тому його волевиявлення на укладення спірного договору було відсутнє, так як відсутнє і волевиявлення вже тепер колишньої його дружини, адже вона його взагалі не підписувала, в зв'язку з чим змушений звернутися з позовом до суду та прохати відповідно до ст.27 Кодексу про шлюб та сім'ю, відповідно до якої подружжя може укладати між собою дозволені законом майнові угоди, але угоди, які обмежують майнові права жінки, чоловіка або дітей, є недійсними і не обов'язковими ні для подружжя, ні для третіх осіб, та на ст.56 ЦК УРСР, якою передбачено недійсність угоди внаслідок помилки, визнати укладений між ним та відповідачкою 04 грудня 1999 року договір про розподіл спільного майна між подружжям недійсним як укладений внаслідок помилки, що має істотне значення, оскільки визнання такої угоди недійсною можливе за позовом сторони, яка діяла під впливом помилки. Крім цього,зазначив, що оскільки про порушення його прав він дізнався тільки у вересні 2012 року з позову відповідачки про визнання його таким, що втратив право користування спірним житловим будинком, то строк позовної давності для звернення до суду за захистом його порушеного права ним пропущено з поважних причин, в зв'язку з чим прохав його поновити. У судове засідання позивач, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи через свого представника [PERSON] (а.с.28-29,50), не з'явився, про причину своєї неявки суд не повідомив, в зв'язку з чим суд ухвалив розглядати справу за його відсутності, оскільки його інтереси в судовому засіданні представляє його представник [PERSON] з усіма повноваженнями сторони у справі згідно договору на надання правової допомоги від 20 серпня 2014 року (а.с.17-18). Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, зазначених в позовній заяві, та пояснив, що відповідачем було введено в оману позивача щодо правової природи договору про розподіл спільного майна між подружжя, тому його волевиявлення на укладення договору було відсутнє, про що свідчить те, що в договорі підписи як від імені позивача, так і від імені відповідачки вчинені ним особисто позивачем, при цьому в тексті договору про розподіл спільного майна між подружжя не вірно зазначена дата укладання шлюбу та не зазначено номер житлового будинку, який був предметом розподілу майна подружжя, копії договору, які наявні в матеріалах інвентарної справи не співпадають з оригіналом договору, який зберігається в нотаріальній конторі, при цьому у копії дописано номер житлового будинку, а дописування ніким в установленому законом порядку, в тому числі нотаріусом, який видав копію, не оговорено. Позивач підписував даний договір на пропозицію відповідачки, яка запевнила його, що даний договір вони укладають з метою уникнення конфіскації будинку в процесі кримінального переслідування щодо неї за місцем роботи, а сам договір не є дійсним і буде анульований після закінчення такого переслідування, а майно, яке нібито за договором перейшло до нього, він не отримував, про що свідчить і те, що у господарстві подружжя ніколи не було корів, а свиней вони використовували для потреб сім'ї. При підписанні спірного договору позивач помилявся щодо суттєвих наслідків угоди. Додатково пояснив, що оскільки позивач не отримував копії договору, то не знав про нього, а дізнався лише тоді, коли його бувша дружина звернулась до суду з позовом про визнання його втративши право на житло. Відсутність в договорі номера житлового будинку, який був предметом розділу майна подружжя свідчить про те, що в договорі не були зазначені його істотні умови. Відповідач [PERSON], яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи як особисто згідно поштового повідомлення про вручення судової повістки (а.с.62-63), так і через свого представника [PERSON] (а.с.30-31,61), в судове засідання не з'явилась, як не надала і заперечень проти позову та доказів, як їх обґрунтовують, в зв'язку з чим суд ухвалив розглядати справу у її відсутність, оскільки її інтереси в судовому засіданні представляє її представник з усіма помноженнями сторони у справі згідно договору на представництво інтересів від 19 лютого 2013 року (а.с.30-31). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та прохав відмовити в задоволенні позову, оскільки на укладення спірного договору про розподіл майна між подружжям було волевиявлення як позивача [PERSON], так і відповідача [PERSON], а розподіл майна відбувався як у зв'язку з погіршенням сімейно-шлюбних стосунків сторін, так і дій позивача, який в стані алкогольного сп'яніння вчинив бійку, внаслідок якої спричинив тілесні ушкодження іншій фізичній особі, для відшкодування заподіяної шкоди якій та метою уникнення кримінального переслідування, він продав належний подружжю автомобіль, в зв'язку з чим на питання дружини [PERSON], що наступного разу він продасть будинок, а де будуть проживати діти, [PERSON] відповів, що будинок йому не потрібний і він може його переоформити на неї. Саме позивач був ініціатором укладення спірного договору, сам замовляв довідку -характеристику у ТОВ «Абріс», звертався до нотаріуса та надавав необхідні документи для укладення спірного договору та підписував його. Факт наявності у договорі неправильності в частині зазначення дати укладення шлюбу та номера домоволодіння, яке перейшло у власність відповідачки за спірним договором не свідчить про те, що позивач діяв внаслідок введення його в оману відповідачкою, а є лише технічною помилкою при складанні тексту договору і не є підставою визнання договору недійсним. В той же час, до договору додано як копію свідоцтва про реєстрацію шлюбу між сторонами, так і копію договору купівлі-продажу, за яким подружжям було придбано у власність спірний житловий будинок. Після укладення договору позивач отримав все зазначене в договорі майно, а з 2006 року взагалі перестав проживати в спірному будинку та вибув на постійне місце проживання до іншого населеного пункту. Крім цього, зазначив, що правовідносини за договором про розподіл спільного майна між подружжя регулювався Цивільним кодексом України 1963 року, в зв'язку з чим в задоволені позову необхідно відмовити як про суті, так і в зв'язку з пропуском строку позовної давності позивачем на звернення з даним позовом до суду, оскільки про укладення спірного договору йому було відомо ще в 1999 році, так як він сам особисто його підписував, тому відсутні будь-які правові підстави для поновлення йому строку позовної давності на звернення з даним позовом до суду. Третя особа - державний нотаріус Солонянської державної нотаріальної контори в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та прохав відмовити в задоволенні даного позову, оскільки викладені в позовній заяві факти не відповідають дійсності. Пояснила, що сторони в грудні 1999 року добровільно звернулись до нотаріальної контори з наміром врегулювати майнові відносини між подружжям шляхом укладення договору про розподіл майна подружжя, при цьому житловий будинок повинен був залишитись у власності дружини, а майно, яке знаходиться у будинку, тобто меблі, телевізор, холодильник та інше, повинне було перейти до чоловіка, вона роз'яснила сторонам їх права, обов'язки та наслідки укладення такого договору, а також запропонувала скласти перелік майна, яке переходить за договором до чоловіка, та визначити його вартість за спільною згодою, що сторони і зробили. Склавши проект договору, надала його для ознайомлення сторонам, які не висловлювали будь-яких зауважень з приводу його змісту. Жодна зі сторін не заявляла про те, що даний договір вчиняється під будь-яким тиском з боку другої сторони, про тяжкі обставини, під впливом яких вона вчиняє даний договір, про стан хвороби в момент вчинення договору, при цьому усвідомлювали значення своїх дій та могли керувати ними, оскільки в разі наявності таких обставин в укладені договору нею було б відмовлено. Сторони усвідомлювали як суть договору, так і наслідки його укладення, після чого добровільно його обоє підписали, а нею як нотаріусом було проведено нотаріальне посвідчення цього договору. Текст договору було викладено на спеціальному бланку нотаріальних документів, при цьому вказаний екземпляр оригіналу договору було видано [PERSON], до якої переходило право власності на нерухоме майно, так як даний договір підлягав реєстрації в БТІ. Другий екземпляр тексту договору, який зберігається в справах нотаріальної контори та є також оригіналом, складався на чистому аркуші паперу з зазначенням серії та номера бланку, який видано стороні за договором. Вважала, що договір укладено відповідно до вимог чинного на період його укладення цивільного законодавства, Закону України «Про нотаріат» та Інструкції про вчинення нотаріальних дій, ст.27 Кодексу про шлюб та сім'ю, в якій закріплено право подружжя укладати між собою всі дозволені законом майнові угоди. Позивачем [PERSON] пропущено строк позовної давності на звернення з даним позовом до суду, встановленої ЦК УРСР 1963 року, оскільки позивачеві було достеменно відомо про укладення та підписання ним такого договору, а з того часу пройшло майже 15 років, при цьому твердження позивача надумані та не можуть бути підставою для задоволення його позовних вимог. Крім цього, зазначила, що наявні в договорі помилки в частині зазначення дати укладення шлюбу та відсутності зазначення номера будинку самі по собі не є підставою для визнання даного договору недійсним, оскільки при укладені договору сторонами було надано як свідоцтво про шлюб, так і правовстановлюючі документи на будинок на ім'я позивача [PERSON], на які є посилання в договорі, що конкретизує предмет укладеної сторонами угоди. Той факт, що [PERSON] поставив підпис під договором як за себе, так і за свою дружину, не свідчить про те, що вона не підписувала договір, оскільки після виявлення цієї помилки [PERSON] поставила свій підпис після підпису [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що в період з 1996 року по 2000 рік працювала головним бухгалтером в СТОВ «Агрос», в якому в цей же період бухгалтером по заробітні платі працювала [PERSON], яка була добросовісним працівником і не мала ніяких порушень. В 1999 році на підприємстві були перевірки контролюючих органів, але будь-яких претензій до [PERSON] у них не було, в тому числі і з боку міліції. В період спільної роботи від [PERSON] їй було відомо, що у неї з чоловіком були натягнуті відносини, у зв'язку з чим він переписав на неї будинок. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що знає сім'ю [PERSON] з 1992-1993 років року, коли вони приїхали проживати в с.Башмачка. З [PERSON] в період з 1993-1994 років до 2000 року працювала разом на одному підприємстві бухгалтерами по заробітній платі, при цьому будь-яких претензій зі сторони керівництва по виконанню нею трудових обов'язків ніколи не було. При проведенні в зазначений період перевірок будь-яких порушень у неї виявлено не було. Їй відомо, що позивач та відповідачка знаходилися в шлюбі, але з 1996-1997 років [PERSON] став їздити сюди-туди, при цьому то залишав сім'ю, то знову на певний період повертався, а з 2006 року взагалі в селі Башмачка не проживає. Їй відомо від [PERSON], що у неї з чоловіком в 1999 році було проведено розділ майна, оскільки до цього [PERSON] продав машину для відшкодування спричиненої внаслідок бійки шкоди [PERSON]. При розподілі майна до неї перейшов будинок, а йому меблі в будинку, що також зазначено і в тексту договору, який вона читала. В кінці 1999 року у господарстві, де вони всі працювали, була заборгованість по заробітній платі, в зв'язку з чим в рахунок погашення заборгованості працівникам в господарстві давали корови, в тому числі отримав корову і [PERSON], а потім її продав. Свідок [PERSON] показала суду, що знає як позивача так і відповідачку давно, оскільки вони є сусідами та працювали на одному підприємстві - СТОВ «Агрос», в якому вона спочатку працювала обліковцем на тракторній бригаді, а потім в гаражі, при цьому вела облік заробітної плат працівників на цих дільницях, а потім погоджувала їх з економістом та передавала бухгалтеру по заробітній платі [PERSON], при цьому будь-яких претензій до останньої по виконанню нею посадових обов'язків ніколи не було і до кримінальної відповідальності вона не притягалась. [PERSON] знала з 1998 року, він був поганий сім'янин, неналежно ставився до сім'ї, забирав та розпоряджався сам майном (зерном) сім'ї, внаслідок чого не було навіть чим годувати домашнє господарство. Відповідач зловживав алкогольними напоями, бачила як він машиною пошкодив ворота будинку, де проживала їх сім'я. Неодноразово покидав сім'ю в зв'язку з чим як їй відомо зі слів [PERSON] у 1999 році у них був розділ майна. Сторони однією сім'єю прожили до 1999 року, а після 2006 року [PERSON] припинив проживати і в селі Башмачка. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що знає як позивача так і відповідача близько 20 років, оскільки вони є сусідами. Спочатку вони жили однією сім'єю, а потім розвелись. [PERSON] неодноразово покидав сім'ю, при цьому проживав у гуртожитку, у своєї матері та з іншою жінкою. Десь у 1997-1999 роках [PERSON] розділи між собою майно, про що їй відомо зі слів [PERSON] та вона бачила особисто у дворі їх будинку грузовий автомобіль з речами. Розділ майна відбувся після того як [PERSON], який вживав алкогольні напої, побився з іншим чоловіком та продав автомобіль, щоб розрахуватися з потерпілим. [PERSON] в селі Башмачка з 2006 року не проживає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що з 1990 року проживає в селі Башмачка по сусідству з сім'єю [PERSON], у сім'ї яких стосунки між подружжям були негативні. Їй відомо, що [PERSON] вчиняв сварки, які було чутно до її подвір'я, в процесі яких бив меблі, не допомагав по господарству, тому [PERSON] зверталась за допомогою до сусідів. [PERSON] з кінця 1990 років неодноразово залишав сім'ю та проживав у гуртожитку, у своєї матері та іншої жінки в цьому ж селі, а також бачила, що він забирав речі. Зі слів [PERSON] їй відомо, що вони розділили спільне майно, а чоловік забрав свої речі. Читала договір про розподіл майна подружжя, а коли приходила до будинку [PERSON] бачила, що в кімнатах відсутні диван, килим, кухонний стіл та інші речі, які зі слів [PERSON] забрав [PERSON] Коли реорганізовували колгосп в СТОВ «Агрос» була заборгованість по заробітній платі працівникам, у зв'язку з чим для погашення цієї заборгованості в господарстві їм давали корови. [PERSON]. також отримав корову, але додому її не привів, а продав, про що їй говорила [PERSON] [PERSON] вживав алкогольні напої та в стані алкогольного сп'яніння скандалив, в тому числі влаштував бійку з [PERSON], а для того щоб розрахуватися з потерпілим продав свою машину, а вказані поді відбулися до розділу майна подружжя. Свідок [PERSON], яка є відповідачем у справі та допитана в судовому засіданні в якості свідка за клопотанням представника відповідача та з її згоди, показала суду, що вона знаходилася з позивачем у зареєстрованому шлюбі з 1989 року, а в селі Башмачка проживали в одному житловому будинку з 1990 року, при цьому відносини з чоловіком були погані, він неодноразово покидав сім'ю, а потім повертався. Осінню 1999 року відповідач вчинив бійку з [PERSON], якому завдав тілесних ушкоджень, в зв'язку з чим продав автомобіль, а отримані грошові кошти сплатив потерпілому. Після цих подій і було ними прийнято рішення про розподіл майна подружжя, так як внаслідок таких його дій сім'я могла втратити все майно, в тому числі і будинок. Позивач сам особисто запропонував їй укласти договір про розподіл спільного майна, за яким до неї переходить у власність будинок, а йому інше наявне у них майно, для чого вони звернулися до нотаріуса. При укладенні договору були присутні обоє, читали та підписували договір, при цьому [PERSON] сам склав список майна, яке переходило йому, та зазначив його вартість. Оригінал договору видали їй, але в БТІ його реєстрував особисто позивач [PERSON], який виготовив і технічну документацію на будинок. При укладенні договору вона розписувалась в обох екземплярах договору та в книзі реєстрації нотаріальних дій. Майно розділили за спільною згодою та домовленістю, після чого позивач забрав речі: диван, дві тахти, холодильник, телевізор, пилосос та інше осінню 1999 року, які перевіз на вантажному автомобілі, але куди їй це невідомо, після чого в будинку у неї залишилося лише її особисте майно. Після укладення договору продовжували проживати в одному будинку, але сімейно-шлюбних відносин не підтримували. За період її роботи бухгалтером по заробітній платі за місцем роботи її ніколи не притягали до відповідальності, в тому числі до кримінальної. З 2006 року позивач у спірному житловому будинку не проживає. Свідок [PERSON] показала суду, що позивач [PERSON] є її батьком, який в період з 1988 року по 2006 рік проживав однією сім'ю з [PERSON], при цьому шлюб між ними було зареєстровано в 1989 році, а розірвано в 2009 році. В зазначений період [PERSON] продовжував спілкуватися і з ними (першою сім'єю), періодично приїздив до них. Влітку 1999 року під час чергового відвідування він повідомив, що у дружини на роботі проблеми у зв'язку з якими можлива конфіскація майна і тому вони хотіли переоформити наявний у них будинок через суд на нього. Потім пізніше дружина йому запропонувала вирішити це питання у нотаріуса та оформити правочин, який в послідуючому буде нікчемним, але чи укладав він такий договір їй невідомо. В цей же період часу він, щоб вирішити проблеми дружини, прохав її (свідка) надати йому в борг грошові кошти в сумі близько 3500 гривень, які пізніше повернув. В кінці 1999 року чи на початку 2000 року повідомив, що кримінального провадження в подальшому не було. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, третю особу, свідків, дослідивши надані докази, приходить до наступного. Відповідно до положень ст.ст.10, 11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. В своєму позові позивач як на підставу визнання недійсним кредитного договору посилається на ч. 1 ст. 230 ЦК України, відповідно до якої якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним, а обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 18 липня 1989 року знаходились у шлюбі (а.с.6,37,66), який було зареєстровано Світиловицькою сільською радою Вітковського району Гомельської області, а в 12 травня 2009 року було розірвано, про що маються відмітки у паспортах сторін (а.с.15-16,110). В період шлюбу сторонами було придбано у власність житловий будинок [ADDRESS] згідно посвідченого секретарем Башмачанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області за реєстровим №47 договору купівлі - продажу від 12 лютого 1993 року, за яким покупцем зазначено [PERSON] (а.с.7-8,38-39,67-68,75-76). Даний договір було зареєстровано в бюро технічної інвентаризації 19 березня 1993 року за реєстровим №2 у реєстровій книзі №3 (а.с.8,39,76). 04 грудня 1999 року сторонами було укладено нотаріально посвідчений державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області за реєстровим номером №3706 договір про розподіл спільного майна між подружжям (а.с.5,36,65,80), текст якого складено на бланку АВІ №335011. За даним договором у власність відповідачки [PERSON] перейшов житловий будинок [ADDRESS], а у власність [PERSON] майно загальною вартістю 11050 гривень, в тому числі меблева стінка, журнальний стіл, диван «Малютка», диван, телевізор «Фатон», килим, палас, холодильник «Норд» тахта, шкафи кухонні, дорожка коврова, гардероб, корова, двоє свиней. В послідуючому даний договір було зареєстровано в ТОВ «Абріс» (а.с.73,80-81). З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини між сторонами регулюються чинними на період виникнення спірних правовідносин Кодексом про шлюб та сім'ю Української РСР 1969 року та ЦК УРСР 1963 року. Відповідно до ст.22,23 КпШС Української РСР майно, нажите подружжям за час шлюбу, є спільною власністю подружжя, при цьому кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Спільним майном подружжя розпоряджається за спільною згодою, а при укладені угод одним з подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Згідно ст.27 цього Кодексу подружжя може укладати між собою дозволені законом майнові угоди, але угоди, які обмежують майнові права жінки, чоловіка або дітей, є недійсними і не обов'язковими ні для подружжя, ні для третіх осіб. Такі ж положення містяться в ст.ст.60,63-65 Сімейного кодексу України 2003 року. При укладені угод по відчуженню спільного майна подружжя, що потребує обов'язкового нотаріального засвідчення, згода іншого подружжя повинна бути висловлена у письмовій формі, при цьому укладення договорів купівлі-продажу, дарування чи інших угод щодо нерухомого майна відповідно до вимог ст.227, ч.3 ст.244 ЦК Української РСР 1963 року потребували обов'язкового нотаріального засвідчення, а невиконання цієї вимоги згідно ст.47 цього Кодексу тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст.48 ЦК УРСР 1963 року, тобто по недійсній угоді кожна зі сторін зобов'язана повернути іншій стороні все отримане по угоді, а при неможливості його повернути - відшкодувати його вартість грошима, якщо інші наслідки недійсності угоди не передбачені законом. Статтею 56 ЦК УРСР передбачено, що угода, вчинена внаслідок помилки, яка має істотне значення, може бути визнана недійсною за позовом особи, яка діяла під впливом помилки, а в разі визнання такої угоди недійсною, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні все отримане по угоді, а при неможливості повернути отримане в натурі - відшкодувати його вартість. Аналогічні положення містяться в ст.229 ЦК України 2003 року. Показами свідків [PERSON],[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні встановлено, що починаючи з 1999 року між продружжям [PERSON] погіршились сімейно-шлюбні відносини внаслідок поведінки в сім'ї позивача [PERSON], який в період з 1999 року по 2006 рік неодноразово залишав сім'ю проживав в гуртожитку, у своєї матері та з іншою жінкою. З 2006 року позивач [PERSON] в спірному будинку не проживає. З показів свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] вбачається, що відповідачка [PERSON] в 1999 році не була під кримінальним переслідуванням, а за місцем її роботи на посаді бухгалтера по заробітній платі вона не мала зауважень та недоліків, які могли привести до кримінального переслідування, в зв'язку з чим судом не приймаються викладенні в позовній заяві доводи позивача щодо наявності таких обставин, які були підтримані в судовому засіданні і його представником, як причина укладення між сторонами спірної угоди про розподіл спільного майна між подружжя. З цих же підстав суд критично оцінює і покази свідка [PERSON], яка є донькою позивача, в частині отриманої від [PERSON] інформації щодо кримінального переслідування відповідачки та можливої внаслідок цього конфіскації майна. В той же час, показами цих же свідків, які підтверджуються і листом прокурора Солонянського району Дніпропетровської області від 12 листопада 1999 року (а.с.45), встановлено факт участі позивача у бійці, яка мала місце 12 серпня 1999 року, з [PERSON], внаслідок якої останньому були спричинені тілесні ушкодження та по факту якої було відмовлено в порушенні кримінальної справи у зв'язку з примиренням сторін. Також встановлено, що позивач [PERSON] для відшкодування потерпілому спричиненої шкоди продав належний подружжю автомобіль. Судом встановлено, що саме після вказаних подій сторони вирішили добровільно, за взаємною згодою поділити майно подружжя, при цьому домовились про те, що буде поділено не тільки нерухоме майно, а й речі домашнього побуту, для чого вони звернулися до нотаріуса Солонянської державної нотаріальної контори спочатку з метою отримання консультації з питання оформлення такої угоди, а в послідуючому за її оформленням та нотаріальним посвідченням. За взаємною згодою подружжя було визначено, що відповідачці [PERSON] перейде житловий будинок з надвірними спорудами в [ADDRESS], який знаходиться на земельній ділянці площею 1200 кв.м, загальна вартість якого 15000 гривень, а позивачеві [PERSON] перейдуть у власність речі домашнього побуту загальною вартістю 11050 гривень. Саме такі обставини укладення спірного договору підтвердив в судовому засіданні і нотаріус Солонянської державної нотаріальної контори [PERSON] Факт у кладення такого договору саме 04 грудня 1999 року зазначає сам позивач в позовній заяві та підтвердили свідки [PERSON], а також [PERSON], [PERSON], які про укладення такого договору дізнались не лише зі слів відповідача [PERSON], а й з тексту самого договору, який особисто читали. Ці ж свідки підтвердили, що позивач вивозив майно з будинку, в якому сторони проживали, а також ті обставини, що ним було отримано в рахунок боргу по заробітній платі в колгоспі корову, яку він продав, що спростовує доводи позивача та його представника, що він не отримував зазначене в договорі майно. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивачеві [PERSON] про укладення спірного договору було достовірно відомо з дня його укладення, а обставини, які він зазначає як причину кладення такого договору, є надуманими і не спростовуються наданою позивачем копією довідкою - характеристики №3576, виданою 3 вересня 1999 року за його зверненням ТОВ «Абріс» на спірний житловий будинок для пред'явлення до суду, оскільки для якого саме органу необхідна така довідка - характеристика зазначено самим позивачем [PERSON] (а.с.9,40,69,78). Судом встановлено, що дійсно в тексті наданого суду договору про розподіл спільного майна між подружжям від 04 грудня 1999 року, який зберігається в нотаріальній конторі (а.с.5,36,65,80), невірно зазначено число та місяць укладення шлюбу між сторонами, а рік взагалі не зазначений, як не зазначений і номер будинку, який був предметом угоди. В той же час до даного договору додано як копію свідоцтва про укладення шлюбу між сторонами (а.с.37,66), з якого вбачається, що як на період виникнення права власності на спірний будинок у [PERSON], так і на день укладення угоди про розподіл спільного майна між подружжям, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, а те, що предметом розподілу майна між подружжям був саме житловий будинок [ADDRESS] вбачається з доданої до угоди копії посвідченого секретарем Башмачанської сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області за реєстровим №47 договору купівлі - продажу від 12 лютого 1993 року, за яким покупцем зазначено [PERSON] (а.с.7-8,38-39,67-68,75-76), а посилання саме на цей правовстановлюючий документ як підставу права власності [PERSON] на спірний будинок міститься і в п.2 угоди про розподіл спільного майна між подружжям від 04 грудня 1999 року, а зазначене свідчить про те, що наявність зазначених недоліків сама по собі не свідчить про те, що позивач при укладенні спірної угоди діяв внаслідок помилки, що має істотне значення. Не приймаються до уваги і доводи позивача про те, що відповідачка [PERSON] не підписувала даного договору, оскільки саме він поставив підпис за обидві сторони, оскільки ці доводи спростовуються показами свідка [PERSON], наявністю її підпису в тексті договору під №2(а.с.5,36,65,80), поясненнями третьої особи про те, що [PERSON] дійсно при оформленні спірного договору на екземплярі, який зберігається у нотаріуса, розписався як за №1, так і за №2, що нею було тут же виявлено та виправлено шляхом підпису договору іншою стороною, тобто [PERSON], але уже після підпису позивача, оскільки виправлення в цій частині договору не допускаються. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що відсутні будь-які визначені законом підстави вважати, що позивач [PERSON] при укладені спірної угоди був введений в оману відповідачкою [PERSON] та діяв під впливом помилки, що має істотне значення та вплинула на його волевиявлення, в зв'язку з чим в задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору про розподіл спільного майна між подружжя необхідно відмовити за недоведеністю позивачем в судовому засіданні позовних вимог допустимими та відносними до даної справи доказами. Судом також встановлено, що про наявність спірного договору позивачеві було відомо з 04 грудня 1999 року, що свідчить про те, що саме з цього періоду у нього виникає право на захист його порушеного права, але у зв'язку з тим, що суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити по суті, то судом не проводиться оцінка доводів сторін щодо пропуску позивачем встановленого відповідно до закону строку позовної давності на звернення з позовом до суду для захисту порушеного права, оскільки відмовити в позові суд може з однієї із підстав, а пропуск строку позовної давності на звернення з позовом до суду є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. В той же час, відповідно до вимог ст.71,80 ЦК Української РСР 1963 року загальний строк для захисту права за позовом особи, права якої порушено встановлюється в три роки, а сплив строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в задоволенні такого позову, але оскільки суд прийшов до висновку щодо наявності підстав для відмовити в задоволенні позову, то судом не вирішується питання застосування наслідків спливу строку позовної давності з дня виникнення спірних правовідносин до дня звернення з відповідним позовом особи, яка вважала, що її права порушено, при цьому така підстава відмови в задоволені позову не може бути застосована за заявою відповідача, що передбачено ст.267 ЦК України 2003 року, оскільки його дія не розповсюджується на спірні правовідносини, які виникли в 2000 році . Крім цього, в зв'язку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, витрати по справі покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed