Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] Свої вимоги мотивує тим, що позивачка є власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою [ADDRESS] так як успадкувала даний будинок від своє матері, [PERSON], відповідно до рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 13.03.2015 року та Витягу від 14.04.2015 року. Як вбачається з Будинкової книги для прописки громадян за даною адресою зареєстрований також і відповідач [PERSON]. Відповідач є колишнім чоловіком позивачки, шлюб між останніми розірвано на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 31.08.2015 року. Жодних подружніх відносин уже протягом тривалого часу сторони не підтримують, фактично як одна сім'я не проживають. [PERSON] виїхав на інше місце проживання за межі населеного пункту (с. Гаї Нижні), з 2014 року не підтримує жодних контактів та не спілкується з позивачкою та дітьми. Про місце перебування відповідача нікому не відомо, жодних особистих речей відповідача у даному житловому будинку немає. Протягом року ніхто не бачив [PERSON] за адресою: [ADDRESS] Також останній жодним чином не приймає участі в утриманні вище вказаного житлового будинку, оплаті комунальних послуг та таким чином перешкоджає позивачці у праві вільно користуватись своїм майном. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] підтримали свої позовні вимоги та просили суд їх задоволити з підстав, викладених у ній. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом, зокрема через оголошення в пресі. А тому суд вважає, що відповідно до ст.224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, слід розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши заочне рішення. Заслухавши пояснення позива та її представника, дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що відповідач понад рік не проживає за адресою: [ADDRESS] не бере участі у сплаті комунальних послуг, місце його перебування їм невідоме, так як [PERSON] не підтримує жодних зв»язків з родичами та колишньою дружиною. З матеріалів справи встановлено, що будинок [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON], що підтверджується рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 13.03.2015 року (а/с 3-4) та Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 36241193 від 14.04.2015 року (а/с 5). Як вбачається з актів від 29.12.2014 року, 23.02.2015 року, 03.07.2015 року, 12.10.2015 року, 30.12.2015 року, 09.03.2016 року складених комісією в складі сільського голови села Гаї Нижні Дрогобицького району В.Василенко, секретаря та одного із депутатів відповідач відсутній за місцем своєї реєстрації та не проживає у вищевказаному будинку (а/с 11-15), не бере участі в утриманні даного будинку відповідно до копій квитанцій за надані послуги(а/с 16). Як вбачається з Будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в [ADDRESS], за даною адресою зареєстрований відповідач [PERSON]. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 19е року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних своб: 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, № 4,№ 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Відповідно до п.3 Листа ВССУ від 28.01.2013 року « Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. З врахуванням наведеного, з метою недопущення подальшого порушення права позивача на вільне користування та розпорядження належним йому майном, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог. А тому, позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі та визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням.

Outcome: approved