Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Лозівської міської об`єднаної територіальної громади в особі Лозівської міської ради Харківської області, третьої особи [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу житлового будинку та визнання права власності на житловий будинок. В обґрунтування позову зазначила, що 01 лютого 2000 року між її батьком, [PERSON] , та [PERSON] у Лозівській філії Харківської товарної біржі був укладений договір №1-353 купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Її батько, [PERSON] , виконав умови договору № 1-353 купівлі-продажу від 01 лютого 2000 року, сплативши продавцю вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в розмірі 300 гривень. З часу придбання житлового будинку ніяких претензій зі сторони продавця не надходило. Під час укладання зазначеного біржового договору купівлі-продажу і подальшому її батько був впевнений в правильності та законності укладання цієї угоди. [INFO] її батько [PERSON] помер. Позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в установлений строк, однак отримати свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] не змогла, оскільки відсутнє нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу № 1-353 від 01 лютого 2000 року, підписаного та зареєстрованого в Лозівській товарній біржі. На підставі вищевикладеного, просила визнати дійсним договір №1-353 купівлі-продажу житлового будинку, укладений між [PERSON] , та [PERSON] в Лозівській товарній біржі 01 лютого 2000 року, зареєстрований 04 лютого 2000 року у Лозівському бюро технічної інвентаризації за №19, в реєстровій книзі №2(с); визнати за нею право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] . Ухвалою суду від 03 вересня 2020 року залучено до участі у справі в якості співвідповідача [PERSON] , виключивши його зі складу третьої особи. В підготовче судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала та наполягала на їх задоволенні. В підготовче судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечував проти задоволення позовних вимог позивача. В підготовче судове засідання представник відповідача Лозівської міської об`єднаної територіальної громади в особі Лозівської міської ради Харківської області Курасова О.К. не з`явилася, надала телефонограму про розгляд справи за відсутності представника Лозівської міської ради Харківської області, проти задоовлення позовних вимог не заперечувала. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст. 206, 207 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, перевіривши докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [INFO] народилась позивач по справі [PERSON] , батьками якої є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого відділом запису актів громадянського стану виконавчого комітету Лозівської міської ради депутатів трудящих, актовий запис №1098. [INFO] помер батько позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого Лозівським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області 08 листопада 2019 року, актовий запис № 1112. Після його смерті залишилося спадкове майно, яке складається з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , який належав спадкодавцю [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладеного та підписаного в Лозівській товарній біржі 01 лютого 2000 року, зареєстрований 04 лютого 2000 року у Лозівському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №19, в реєстровій книзі №2(с). Спадкоємцем першої черги є позивач по справі у відповідності до ст.1266 ЦК України, мати позивача [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого Тверським відділом ЗАГС м.Москва 01 серпня 2002 року, актовий запис № 3892. Інших спадкоємців немає. [PERSON] , як спадкоємець, скористалася своїм правом та звернулася до державного нотаріуса Первомайської державної нотаріальної контори Харківської області, в.о. державного нотаріуса Лозівського державної нотаріальної контори Харківської області Мірошниченко О.М. із заявою про прийняття спадщини, про що свідчить копія витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі від 10 лютого 2020 року за №59343234, з якого вбачається, що Лозівською державною нотаріальною конторою Харківської області 10 лютого 2020 року було зареєстровано спадкову справу після смерті [PERSON] , [INFO] , яка зареєстрована в спадковому реєстрі за №65482575. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 623/02.31 від 20 липня 2020 року, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки відсутнє нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу зазначеного житлового будинку [ADDRESS] , укладеного та підписаного в Лозівській товарній біржі 01 лютого 2000 року, зареєстрований 04 лютого 2000 року у Лозівському бюро технічної інвентаризації за реєстровим №19, в реєстровій книзі №2(с). Як вбачається з матеріалів справи, 01 лютого 2000 року на Лозівській філії Харківської товарної біржі між [PERSON] , як покупцем з одного боку, та [PERSON] , як продавцем з другого боку, було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку житловою площею 10,2 кв.м, розташованого за адресою: [ADDRESS] , на земельній ділянці, площа якої не обміряна, з надвірними будівлями: літня кухня літ. «В», колодязь літ.»К», огорожа літ. «№1,2», вбиральня літ. «У». У відповідності до ст.ст. 316, 328 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Статтею 5 ЦК України встановлено дію актів цивільного законодавства у часі. Так, відповідно до зазначеної норми права акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. На час виникнення спірних правовідносин, а саме на час укладення вищезазначеного договору купівлі-продажу 01 лютого 2000 року, щодо якого позивачами заявлено позов про визнання його дійсними, діяв Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963 року. Отже, до спірних правовідносин, враховуючи положення дії актів цивільного законодавства у часі, суд одночасно застосовує норми саме ЦК УРСР в редакції 1963 року і положення ст. 204 ЦК України, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України у редакції 2004 року визначено, що до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності ЦК України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Згідно із застереженнями, що містяться у ст. 5 ЦК України і п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, правовий статус майна, а також права та обов`язки суб`єктів цивільних правовідносин щодо цього майна визначаються нормами матеріального права, які були чинними на час його створення або набуття. Так, положеннями ст. 42 ЦК УРСР (в ред. 1963 р.) дозволялося укладення цивільно-правових угод у вигляді усної та письмової форми (простої або нотаріальної). У письмовій формі повинні укладатися угоди громадян між собою на суму понад сто карбованців, за винятком угод, зазначених у ст. 43 цього Кодексу, та інших угод, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, інші угоди громадян між собою, відносно яких закон вимагає додержання письмової форми (п.п. 2,3 ч.1 ст. 44 ЦК УРСР). Згідно з ч. 1 ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Невиконання цих вимог, тягнуло недійсність такої угоди із застосуванням наслідків реституції, передбачених ч. 2 ст. 48 ЦК України. Діяльність діючих на час укладення договору бірж, які реєструвалися угоди з нерухомістю, регулювалася Законом України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1957-ХІІ у ред. від 15.05.2003 року. У пункті 3.2 зазначалося, що відповідно до ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», правочини, зареєстровані на біржі, не підлягали нотаріальному посвідченню. Тобто, померлий [PERSON] , як добросовісний учасник цивільних правовідносин, виконав угоду, став власниками житлового будинку, право власності на який було зареєстровано Лозівським БТІ. Згідно п. 49 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України від 18 червня 1994 р. № 18/5, що діяла на момент укладання договору , при нотаріальному посвідченні договору про відчуження жилого будинку, а також іншого нерухомого майна, що підлягає реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності на майно у осіб, які його посвідчують. Право власності на жилий будинок, квартиру може бути підтверджено, зокрема, одним із таких документів, як договір купівлі-продажу, зареєстрований на біржі. В інструкцію вносились зміни, але цей пункт залишений без змін. Тобто до 2004 року договір купівлі-продажу нерухомості, посвідчений на біржі, приймався нотаріусами як правовстановлюючий документ. На теперішній час укладений між сторонами 01 лютого 2000 року договір купівлі-продажу, укладений Лозівською філією Харківської товарної біржі, не є легітимним, оскільки не відповідає діючому законодавству. Чинним законодавством України не передбачено такої форми угоди, як біржова. Законом № 2756-V1 від 02.12.2010 року у ч. 1 ст. 657 ЦК України були внесені зміни, відповідно до яких договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Положеннями ч.4 ст.203 ЦК України встановлено, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. За нормами ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою. Відповідно до ст.220 ЦК України, якою передбачено, що у разі недотримання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Виходячи зі змісту договору, а саме з п. 3, на момент підписання договору вся сума за договором продавцем отримана у повному обсязі, що підтверджують обидві сторони договору. Сторонами виконана умова договору щодо передачі житлового будинку у повне володіння та розпорядження покупцеві. Таким чином, усі суттєві умови договору, про які сторони домовлялися під час його підписання, ними виконані, повне виконання договору здійснилося, що підтверджується письмовими доказами. У відповідності до ч.2 ст.47 ЦК УРСР (в ред. 1963р.) та п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.04.1978 року №3 «Про судову практику у справах про визнання угод недійсними» (втратив чинність 06.11.2009 р.), якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення, виконана повністю або частково однією зі сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, вправі визнати угоду дійсною. З матеріалів справи вбачається, що договором зазначено дійсний намір сторін, досягнута ними домовленість щодо всіх істотних умов, у тому числі про передачу права власності на житловий будинок. Всі зобов`язання за договором купівлі-продажу нерухомого майна сторони виконали, договір ніким не оскаржено. У зв`язку зі змінами в законодавстві, що регулює правовідносини з приводу купівлі-продажу нерухомого майна, позивач позбавлена можливості реалізувати право власності на нерухоме майно і здійснити нотаріальне посвідчення договору, що підтверджується постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії. При розгляді справи суд також виходить з положень ст.ст.317, 319, 391 ЦК України, якими зазначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, йому належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном на власний розсуд, і він має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. В силу п.11 ч.1 ст.346 ЦК України право власності припиняється у разі смерті власника. Виходячи із змісту ст.392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно зі ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до п.9 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності проводиться на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ч.1 ст.315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. З огляду на викладене, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтованими, визнання відповідачами позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд доходить висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved