Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом та просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] В обгрунтування позовних вимог зазначає, що вищевказаний житловий будинок належить їй на праві приватної власності. Відповідач зареєстрований за вказаною адресою, проте з березня 2016 року не проживає у ньому, участі в утриманні житла не приймає, комунальні послуги не сплачує. З метою захисту своїх прав та посилаючись на норми чинного законодавства, позивач змушена звернутися до суду із даним позовом. В запереченні на позовну заяву [PERSON] вказує, що з метою покращення матеріального становища він разом із дружиною [PERSON] перебували на заробітках в Республіці Італія. Однак у 2005 році його теща [PERSON] важко захворіла а тому було прийнято рішення, що відповідач залишиться проживати в даному житловому будинку та буде доглядати тещу. У 2015 році дружина повернулася додому та подала до суду на розірвання шлюбу. Після розірвання шлюбу [PERSON], як і було погоджено, залишився проживати в будинку: доглядав [PERSON], вів господарство, закупив будівельні матеріали, провів заміну каналізаційних труб. В червні 2017 року [PERSON] намагаючись потрапити у будинок виявив, що усі замки були поміняні. Згодом, викликавши наряд міліції, йому стало відомо, що рішенням Сокальського районного суду його визнано таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Вважає, що факт його не проживання за вказаною адресою не відповідає дійсності, оскільки його фізично не допускають до житла а усі спроби туди потрапити закінчуються викликом поліції. З метою встановлення істини просить суд врахувати норми правової позиції Європейського суду а також допитати в якості свідків: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] для правильного та законного вирішення даної справи. Представник позивача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд повністю задовольниити. Відповідач та його представник - адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримали подані письмові заперечення, позовні вимоги не визнали. В обгрунтування заперечень [PERSON] надав пояснення, що він доглядав [PERSON] та всі кошти вкладав у ремонт даного будинку. Із тещою у нього були приязні стосунки. На даний момент у відповідача немає постійного місця проживання а його речі знаходяться в будинку позивачки, а тому просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Попередньо опитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що між сусідами склалися дружні стосунки. Минулого року до них звернулася дочка позивачки - [PERSON] щоб підписати акт про те, що [PERSON] не проживає в будинку. Оскільки на той момент відповідач не проживав за вказаною адресою то сусіди погодилися та підписали документ, але для чого це було потрібно вони не уточняли. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є сусідкою позивачки. Їй відомо, що [PERSON] з дочкою позивачки розлучені та більше трьох років не проживають в будинку [PERSON], крім того відповідач має іншу дружину. Свідок [PERSON] зазначила, що є дочкою позивачки. Оскільки [PERSON] та її сестра перебували у шлюбних відносинах тому він був прописаний в будинку її матері. Однак після того як відповідач довідався, що [PERSON] не переписала на нього свій будинок то сильно обурився та навіть викрав правовстановлюючі документи. Після цього відповідач став диспотично відноситися до її матері на що остання неодноразово викликала наряд поліції. Такими діями відповідач довів її мати до інсульту. Також зазначає, що вже більше трьох років її сестра розлучилася з [PERSON] та з цього часу останній переїхав проживати до будинку своєї матері. Свідок [PERSON] вказує, що є сусідкою [PERSON] та дружить із її сім'єю. Їй відомо, що [PERSON] не проживає в будинку позивачки приблизно три роки після того як розлучився із своєю дружиною. Заслухавши думку учасників справи та дослідивши письмові матеріали, суд приходить до наступного висновку. Згідно копії витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №7818577 від 19.07.2005р. виданого ДКП «Червоноградське МБТІ» встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить будинок [ADDRESS] Актом від 27.01.2017р., складеного Сокальською міською радою Львівської області, встановлено, що [PERSON]. [INFO].н. є зареєстрованим в [ADDRESS], однак з травня 2016 року там не проживає. На підставі встановлених обставин Сокальським районним судом прийнято заочне рішення у справі №454/477/17 від 13.06.2017р. яким визнано [PERSON], таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] Не погодившись із даним рішенням 09.08.2017р. подано заяву про перегляд вищевказаного заочного рішення в результаті судом прийнято ухвалу про скасування заочного рішення та призначення справи до судового розгляду. Так до матеріалів справи долучено довідку з місця праці [PERSON] від 20.09.2017р., яка у встановлена законом порядку перекладена та завірена з польської мови на українську. Зі змісту довідки встановлено, що [PERSON] був працевлаштований на підприємстві Республіки Польща в рамках трудового контракту від 02.10.2015р. до 19.09.2017р. у якості водія автобуса. У період з: 18.12.2015р. до 08.02.2016р.; 12.08. до 02.10.2016р.; 12.04. до 23.04.2017р.; 28.07. до 10.09.2017р. [PERSON] не працював з причини виїзду в Україну. На виконання ухвали суду про витребування доказів адміністрацією ДПС України надано витяг з бази даних про перетин державного кордону України громадянином [PERSON] у період з 01.04.2016р. по 01.07.2017р. Окрім того вбачається, що 22.04.2017р. відповідач виїхав із території України. Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Також ст. 391 ЦК України надає власнику майна право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 310 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Із копії будинкової книги прописки громадян за місцем проживання вбачається, що у [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] Однак із акту від 02.04.2018р. складеного депутатом Сокальської міської, власником житла та сусідами встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], але за вказаною адресою не проживає з 2016 року. У пункті 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч.1 ст. 405 ЦК України). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК України, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. З врахуванням зазначеного, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення ст. 405 ЦК України. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. У цьому випадку положення ст. ст. 71, 72 ЖК України застосуванню не підлягають. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Непорушність права власності проголошена і в низці міжнародних документів (ст. 17 Загальної декларації прав людини (ООН,10.12.1948),ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 1950). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Так, у частині першій ст.1 Першого протоколу до Конвенції «Захист власності» передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». З огляду на вказане, право власності кожної фізичної і юридичної особи, неурядової організації й групи приватних осіб, повинне поважитися. З положеннями частини першої ст.1 Першого протоколу до Конвенції в повній мірі кореспондуються і приписи частин першої та другоїст.321 Цивільного кодексу України, якими, зокрема передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною другою п.15 пленуму Верховного Суду України від 01.11.96 №9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, щост.33Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Таким чином, гарантуючи захист власності, закон надає власнику законодавчу можливість вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Згідно ч.1 ст.71 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Як вбачається із досліджених судом письмових доказів та не оспорюється сторонами із 2005 року у позивача виникло право власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] Відповідач протягом тривалого часу користувався вказаним житловим приміщенням, але вже більше двох років відсутній за адресою реєстрації. Власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, тому з метою захисту прав позивача суд приходить до висновку про наявність достатніх підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved