Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила, остаточно просила зобовязати відповідача голову ліквідаційної комісії Державного авіапідприємства «Львівські Авіалінії», як уповноважену особу, скасувати наказ від 25.01.2012 року №48/к «Про звільнення [PERSON]Я.», видати наказ про звільнення [PERSON] з посади швачки та адміністратора гуртожитку, провести повний розрахунок при звільненні на рівні однієї мінімальної заробітної плати, що діятиме на час звільнення по обох посадах у сумі не менше двох мінімальних заробітних плат, внести відповідні записи в обліково-кадрові архівні особові документи та у трудову книжку [PERSON] у встановленому порядку, провести відрахування та сплату податків та зборів у встановленому законом порядку і подання даних до органів соціального захисту для проведення виплати за лікарняним листом непрацездатності від 15.11.2015 року серії АГ-1 №204062. Крім того, просила продовжити та поновити строки для здійснення встановлених виплат Залізничним відділом соціального захисту Управління соціального захисту Департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради за листком непрацездатності від 15.11.2015 року серії АГ-1 №204062. Позовні вимоги мотивує тим, що згідно наказу №705/к від 05.12.2005 року працювала на постійній основі на посаді швачки електромеханічного цеху в Державному авіапідприємстві «Львівські Авіалінії». Крім того, згідно наказу №496/к від 14.08.2007 року працювала за сумісництвом на цьому ж підприємстві на посаді відповідальної за ведення адміністративних справ у гуртожитку ДАП, в якому була поселена, як працівник підприємства, та проживала. В жовтні 2009 року вийшла у декретну відпустку. У звязку з прийняттям відповідачем [PERSON] інфраструктури України наказу від 03.11.2011 року №496 про припинення шляхом ліквідації ДАП «Львівські Авіалінії», 16.12.2011 року, перебуваючи у декретній відпустці, отримала попередження про звільнення. Наказом голови ліквідаційної комісії Державного авіапідприємства «Львівські Авіалінії» від 25.01.2012 року №48/к, позивача було звільнено з 31.01.2012 року з (основної) роботи. Прийнятий щодо себе наказ про звільнення вважає незаконним та таким, що прийнятий з порушенням встановленої законодавством процедури звільнення, оскільки був прийнятий без відкликання її з декретної відпустки. Крім того, порушено процедуру проведення повного розрахунку при звільненні. Отримавши електронні копії обліково-кадрових та трудових документів їй стало відомо, що в такі запис про здійснення роботи за сумісництвом не вносився. А відтак з роботи за сумісництвом ї не звільнено та повного розрахунку при звільненні з такої не здійснено. Тому звернулась до суду з відповідним позовом, який просить задоволити. Представник позивача в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, передбачених в позові. Додатково пояснив, що факт роботи позивача за сумісництвом підтверджується виданим по особовому складу наказом №496/к від 14.08.2007 року та ознайомлення позивача з посадовою інструкцією. Представник відповідача [PERSON] інфраструктури України в судове засідання з рогляду даної справи не з'явився, хоча про дату та час розгляду справи був належним чином повідомлений. Подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Крім того, подав письмові заперечення проти позову, в яких просив у задоволенні позову відмовити з підстав його необґрунтованості та безпідставності. Додатково зазначив, що міністерство не є учасником спірних трудових правовідносин, так як з ним позивач [PERSON] трудового договору не укладала. [PERSON] як центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізацію державної політики в сфері, в тому числі, авіаційного транспорту, здійснює управління обєктами державної власності підприємств, установ та організацій, яким зокрема є і Державне авіапідприємство «Львівські Авіалінії». У зв'язку із припиненням ДАП «Львівські Авіалінії» авіаційної діяльності та швидким ростом заборгованості перед працівниками по заробітній платі було прийнято рішення про припинення його діяльності шляхом ліквідації. У зв'язку з чим було призначено ліквідаційну комісію та доручено останній провести звільнення працівників відповідно до вимог трудового законодавства. Таке було проведено у відповідності до вимог ст.40 КЗпП України, яка в тому числі дозволяє у зв'язку із ліквідацією підприємства здійснити звільнення працівника у період перебування його у відпустці. Відповідач голова ліквідаційної комісії Державного авіапідприємства «Львівські Авіалінії» [PERSON] в судове засідання з рогляду даної справи не з'явився, хоча про дату та час розгляду справи був належним чином повідомлений. Заяв про розгляд справи у його відсутність не подавав. Суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності на підставі наявних у справі матеріалів та постановити зі згоди представника позивача заочне рішення. Заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши матеріали справи та додані до нього письмові документи, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.215,224-226 ЦПК України, суд вважає, що в позові слід відмовити в повному обсязі виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно наказу №705/к від 05.12.2005 року позивача [PERSON] переведено на посаду швачки електромеханічного цеху в Державному авіапідприємстві «Львівські Авіалінії» на постійній основі. Вказане підтверджується відомостями про роботу, які містяться в трудовій книжці позивачки(а.с.9). Як вбачається зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача, даних в судовому засіданні, в жовтні 2009 року позивач вийшла у декретну відпустку. Наказом [PERSON] інфраструктури України від 03.11.2011 року №496 вирішено припинити державне авіапідприємство «Львівські Авіалінії» шляхом ліквідації та створити комісію з питань ліквідації (а.с.23-24). Наказом голови ліквідаційної комісії Державного авіапідприємства «Львівські Авіалінії» від 25.01.2012 року №48/к, вирішено звільнити позивача [PERSON], швачку ЕМВ, з 31.01.2012 року у зв'язку з ліквідацією ДАП «Львівські Авіалінії» на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Бухгалтерії доручено провести повний розрахунок і виплатити працівнику вихідну допомогу в розмірі одного середньомісячного заробітку (а.с.25). Статтею 40 КЗпП України регулються питання розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Так ч.3 передбачено, що не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за\~пунктом 5\~цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. З огляду на наведену вище норму законодавства, суд приходить до висновку, що звільнення позивача відбулось у відповідності до вимог трудового законодавства та без порушення процедури такого звільнення. Таким чином, факт звільнення позивача у період її перебування у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею 3-річного віку, не може бути підставою для визнання її звільнення незаконним, оскільки таке відбулось у звязку з повною ліквідацією підприємства (роботодавця). Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивач обґрунтовувала його ще й тим, що, отримавши електронні копії обліково-кадрових та трудових документів після звільнення, їй стало відомо, що в такі запис про здійснення ще й роботи за сумісництвом не вносився, а відтак з такої останню не звільнено. Долучену до матеріалів справи копію наказу №496/к від 14.08.2007 року по особовому складу про призначення Мельник (дівоче прізвище позивача) [PERSON] відповідальною за ведення адміністративних справ в гуртожитку, що за адресою: м.Львів, вул.Зелена, 57 (а.с.11), позивач [PERSON] вважає таким, що свідчить про її роботу за сумісництвом в період основного працевлаштування у ДАП «Львівські Авіалінії» на посаді швеї. Однак такі покликання позивача суд вважає хибними зважаючи на наступне. Згідно чинного законодавства трудові відносини між працівником та роботодавцем оформлюються шляхом укладення трудового договору, який у відповідності до положень ч.1 ст.21 КЗпП України є угодою між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Порядок укладення трудового договору являє собою вчинення як працівником, так і роботодавцем відповідних юридично значимих дій, а саме: звернення особи до роботодавця з пропозицією (письмовою заявою) про укладення трудового договору; розгляд заяви роботодавцем і прийняття ним рішення; видання наказу про зарахування працівника на роботу; оформлення трудової книжки. Чинним трудовим законодавством передбачено право працівника на укладення такого виду трудового договору, як за сумісництвом. Згідно пункту 1 Положення про умови роботи за сумісництвом працівників державних підприємств, установ та організацій (далі - Положення), затвердженого спільним Наказом [PERSON] праці України, [PERSON] юстиції України та [PERSON] фінансів України від 28.06.1993 року №43, сумісництвом вважається виконання працівником, крім своєї основної, іншої регулярної оплачуваної роботи на умовах трудового договору у вільний від основної роботи час на тому ж або іншому підприємстві, в установі, організації або у громадянина (підприємця, приватної особи) за наймом. Для роботи за сумісництвом згоди власника або уповноваженого ним органу за місцем основної роботи не потрібно. При прийнятті на роботу за сумісництвом працівником подається паспорт, а також інші документи, передбачені законодавством (пункт 3 Положення). Згідно п.1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним Наказом [PERSON] праці України, [PERSON] юстиції України та [PERSON] соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. На осіб, які працюють за сумісництвом, трудові книжки ведуться тільки за місцем основної роботи. Згідно п.9 Положення, запис у трудову книжку відомостей про роботу за сумісництвом провадиться за бажанням працівника власником або уповноваженим ним органом за місцем основної роботи. З огляду на це суд робить висновок про те, що чинним законодавством не передбачено можливості ведення трудових книжок як за основним місцем праці, так і за сумісництвом, однак це не позбавляє працівника можливості звернутися до роботодавця із заявою про здійснення в трудовій книжці запису про роботу за сумісництвом. Аналізуючи долучену до матеріалів справи копію наказу №496/к від 14.08.2007 року по особовому складу про призначення позивача відповідальною за ведення адміністративних справ в гуртожитку, суд не вважає такий наказ доказом перебування позивача [PERSON] у трудових відносинах за сумісництвом. Оскільки такий, по-перше, не відповідає типовій формі наказу (розпорядження) про прийняття на роботу №П-1, яка затверджена наказом Держкомстату України від 05.12.2008 року №489. В такому наказі відсутня вказівка на те, що це наказ про прийняття на роботу та не зазначено про особливості умов виконання такої роботи виконується за сумісництвом. Крім того, відсутня вказівка на оплатність виконання такої роботи. Ознайомлення позивачки [PERSON] з посадовою інструкцією «Адміністратора гуртожитку ДАП «Львівські авіалінії»» №77 від 07.10.2005 року, про що на такій проставлено її підпис, підтверджує факт ознайомлення з нею, однак не свідчить про перебування у трудових відносинах за сумісництвом (а.с14). Як вбачається зі змісті п.1.1 зазначеної посадової інструкції, адміністратор гуртожитку призначається на посаду та звільняється з посади наказом генерального директора за поданням начальника служби кадрів та соціальних питань. З долученої копії наказу №496/к вбачається, що передбачену процедуру прийняття на роботу на посаду адміністратора гуртожитку було порушено двічі, спочатку шляхом видачі наказу по особовому складу замість наказу про прийняття на роботу, крім того, наказ №496/к був прийнятий на підставі заяви позивача та доповіді першого заступника генерального директора, а не на підставі поданням начальника служби кадрів та соціальних питань. Покликання сторони позивача на наявність вини роботодавця у невнесенні відомостей про роботу за сумісництвом до трудової книжки, суд вважає необґрунтованим, оскільки здійсненя запису у трудову книжку про роботу за сумісництвом є правом працівника та здійснюється за його бажанням у випадку подання останнім відповідної заяви роботодавця. Як встановлено судом жодних заяв позивач [PERSON] не подавала. У звязку з недоведенням позивачем виникнення та відповідно перебування у трудових відносинах за сумісництвом, суд вважає необґрунтованою та безпідставною вимогу про зобовязання відповідача голову ліквідаційної комісії Державного авіапідприємства «Львівські Авіалінії» припинити з нею такі відносини та здійснити всі необхідні у звязку з цим виплати. Зважаючи на вищенаведене, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed