Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про стягнення неустойки (пені) за несвоєчасну сплату аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 19 560,22 грн. за період з 01.01.2013 р. по 01.02.2018 р. Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Деснянського районного суду м. Києва з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] стягнуто аліменти в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30 % прожиткового мінімуму до досягнення дитиною повноліття. На підставі вказаного рішення видано виконавчий лист №2-2710/2013 та відкрито виконавче провадження. Заборгованість відповідача по сплаті аліментів станом на 08.03.2018 р. складає 74 648, 11 грн. На підставі вказаного позивач вимушена звертатись до суду з позовом про стягнення пені. 17.08.2018 р. ухвалою суду відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами та в порядку спрощеного позовного провадження. 31.10.2018 р. до суду зі сторони позивача надійшла уточнена позовна заява, у відповідності до якої просить стягнути з відповідача неустойку (пеню) за несвоєчасну сплату аліментів в розмірі 19 560,52 грн. та витрати на оплату правової допомоги в розмірі 8 924, 4 грн. 12.11.2018 р. до суду зі сторони відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у відповідності до якого заперечує щодо задоволення вимог позову, посилаючись на те, що сплачував аліменти, проте не в тих сумах, які нараховувала виконавча служба, оскільки довгий час не був офіційно працевлаштований, при цьому син кожні вихідні та канікули перебуває на його утриманні. Зазначав, що враховуючи вказані обставини, між ним та позивачем була домовленість про сплату аліментів в іншій сумі, ніж передбачало рішення суду. Вказував на те, що заборгованість по аліментах та розрахунки, наведені в позові, були зроблені без врахування сум, які він сплачував. Зокрема, зазначав про відсутність доказів по сплаті позивачем витрат на оплату правової допомоги. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали, посилаючись на викладене в уточненій позовній заяві. Не заперечували щодо не врахування, при здійсненні розрахунків по пені суми коштів, сплачених відповідачем в лютому 2018 р. в розмірі 600 грн. Відповідач та його представник в судовому засіданні вимоги позову не визнали, посилаючись на викладене в відзиві, при цьому зазначили в разі задоволення позову зменшити розмір пені. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази та аргументи позивача, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що 30.04.2013 р. Деснянським районним судом м. Києва ухвалено рішення про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття На підставі вказаного рішення суду видано виконавчий лист №2-2710/201. 12.06.2013 р. постановою державного виконавця ВДВС Подільського РУЮ у м. Києві відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого листа. У відповідності до розрахунку державного виконавця, станом на 08.06.2018 р. заборгованість відповідача по сплаті аліментів на утримання сина становить 72 848, 11 грн., однак у клопотанні відповідача зазначено суму у розмірі 54 707 грн. Відповідно до вимог ч.1 ст. 3 Конвеції ООН про права дитини (Конвенції), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 18 Конвенції проголошено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ч. 1, 3 ст.195 СК України розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Відповідачем суду не надано доказів на спростування існування заборгованості по сплаті аліментів та доказів необґрунтованості розрахунку, наданого державним виконавцем, або його оскарження. Зокрема, вбачається, що відповідачем не заперечується наявність заборгованості по сплаті аліментів на утримання сина. Розглядаючи відповідальність за несплату аліментів, слід зауважити, що в законодавстві передбачена спеціальна норма, яка встановлює умови та розміри санкцій за порушення зобов'язання із сплати аліментів (ст. 196 СК України) Тобто, дана норма спрямована на стимулювання боржника - платника аліментів своєчасно сплачувати аліменти та певною мірою компенсувати одержувачеві аліментів ті втрати, які він поніс у зв'язку із затримкою їх сплати. Зокрема, згідно з ч.1 ст.196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. З урахуванням правової природи пені, яка є дієвим стимулом належного виконання обов'язку та виходячи з того, що аліменти призначаються та виплачуються (стягуються) щомісячно, за змістом ст. 196 СК України пеня нараховується на суму заборгованості за той місяць, в якому не проводилось стягнення аліментів. При цьому сума заборгованості за аліментами за попередні місяці не додається до заборгованості за наступні місяці, а кількість днів прострочення обчислюється виходячи з того місяця, в якому аліменти не сплачувались. Тобто неустойка (пеня) за один місяць рахується так: заборгованість за аліментами за місяць помножена на 1 % пені і помножена на кількість днів місяця, в якому виникла заборгованість. Загальна сума неустойки (пені) визначається шляхом додавання нарахованої пені за кожен із прострочених платежів (за кожен місяць). Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-94цс15. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України 15 травня 2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз'яснено, що передбачена статтею 196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у вигляді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покласти таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках неустойка стягується за весь час прострочення сплати аліментів. При вирішенні питання про стягнення з відповідача пені за прострочення сплати аліментів, суд бере до уваги фактичні обставини, що зумовили виникнення заборгованості, можливість та обізнаність боржника про необхідність сплати аліментів, у тому числі і на підставі відповідного судового рішення. Відповідачем не надано суду доказів на підтвердження відсутності його вини у виникнення заборгованості по сплаті аліментів. Надані відповідачем докази свідчать про оплату аліментів, проте не у визначеному рішенням суду розмірі, а також є доказом несення відповідачем додаткових витрат по утриманню сина, що не впливає на обов'язок щомісячної сплати аліментів, визначених рішенням суду та державним виконавцем. Подані відповідачем квитанції по сплаті аліментів за період з серпня 2018 р. по січень 2019 р., суд не приймає до уваги, оскільки період, за який позивач просить стягнути з останнього пеню включає 01.01.2013 р. по 01.02.2018 р. Відповідачем не надано доказів та спростовано позивачем в судовому засіданні посилання відповідача щодо домовленості між сторонами щодо сплати аліментів, перебування сина на його утриманні всі вихідні та канікули. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. При цьому суд приймає до уваги розрахунок неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, наданий стороною позивача, як належний та допустимий, оскільки останній не спростований відповідачем (крім нарахування пені за лютий 2018 р.), оскільки не були враховані проплати відповідача в розмірі 600 грн., що вплинуло на загальний розмір пені за несплату аліментів. Таким чином сума неустойки (пені) за несплату аліментів на утримання сина за період з 01.01.2013 р. по 01.02.2018 р. становить 19 392, 52 грн. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в цій частині. Оскільки дане рішення ухвалюється на користь позивача, яка на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, тому відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір в розмірі 768,4 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до положень ч. 1, п. 1, 4 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно положень ч. 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до п. 1, 2 ч. 3 статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Ч. 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Так, представництво інтересів позивача в суді здійснювалося адвокатом [PERSON], відповідно до Договору про надання правової допомоги від 30.03.2017 р., та на підставі ордеру про надання правової допомоги серії КВ № 362292. Адвокатом [PERSON] подано розрахунок суми винагороди за надання правової допомоги та Акт приймання-передачі наданих послуг від 14.03.2019 р. на суму в розмірі 8 924, 4 грн. При цьому, позивачем надано до суду квитанцію про оплату зазначених послуг в повному обсязі. (а.с. 17). Враховуючи предмет та ціну позову, значення справи для позивача та її дитини, суд вважає обґрунтованими та пропорційними витрати на правову допомогу в розмірі 8 924,4 грн., враховуючи кількість судових засідань по справі, подані стороною позивача докази та заяви.

Outcome: partial