Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-22 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись в суд з позовом до [PERSON] (надалі по тексту - відповідач) про визнання втратившим право на житло. В обґрунтування позовних вимог покликаються на те, що відповідач не проживає в спірній квартирі з 1989 року, однак значиться зареєстрованою в їхній квартирі, що підтверджується актами ЛКП. Просять визнати відповідача такою, що втратила право на користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] та зняти її з реєстрації. На адресу суду від позивача [PERSON], яка на підставі доручення від 16.11.2015р., яке міститься в матеріалах справи, діє від імені [PERSON], [PERSON], [PERSON], надійшла заява про розгляд справи у відсутності позивачів, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не прибула, хоча належним чином був повідомлена про час та місце слухання справи, наслідки неявки, про причини неявки суд не повідомила. З матеріалів вбачаються права та взаємовідносини сторін, тому суд вважає за можливе справу слухати справу у її відсутності, на підставі ст.169, 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. З актів ЛКП «Південне» від 25.05.2015р, від 06.07.2015р., від 07.09.2015р., які містяться в матеріалах справи вбачається, що відповідач зареєстрована, але фактично не проживає в [INFO]. В матеріалах справи міститься довідка ЛКП «Південне» №3135 від 11.11.2015р. з місця проживання про склад сім»ї і прописки, з якої вбачається, що відповідач зареєстрована, але не проживає згідно акту. Як вбачається з довідки ЛКП «Старий Сихів» №1868 від 18.06.2015р. з місця проживання про склад сім»ї і прописки, згідно акту №85 зі слів сусідів [ADDRESS] у м. Львові, проживає без реєстрації відповідач [PERSON], [INFO], зі своїм чоловіком [PERSON], [INFO] Відповідно до вимог ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно\~\~ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно\~\~ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмеження у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Згідно ст.391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Згідно з ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~Аналогічні положення містяться в п.10 Постанови №2 від 12 квітня 1985 року Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», де вказано, що якщо особа була відсутньою понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати його таким, що втратив право на житлову площу.\~\~\~\~\~\~\~ Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання» передбачено, що особа підлягає зняттю з реєстрації на підставі рішення суду у звязку з втратою права користування житловим приміщенням. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за звернення фізичних чи юридичних осіб поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. За ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Так, виходячи із аналізу наведених законодавчих норм та встановлених обставин справи, суд вважає, що позов підставний та підлягає задоволенню. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved