Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом та просить визнати [PERSON], [INFO], втративши право користування житловим приміщенням будинком №6 по вул. Поліській в с. Піщаниця Овруцького району Житомирської області.\~ Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку №6 по вул. Поліська, в селі Піщаниця Овруцького району Житомирської області, який придбала у власність по договору купівлі-продажу. Після придбання у власність вказаного житлового будинку, в ньому був зареєстрований відповідач по справі [PERSON], її чоловік, з яким шлюб було розірвано відповідно\~ до рішення Овруцького районного суду від 19.02.2014 року. З січня 2014 року [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, кошти за комунальні послуги не сплачує, в утриманні будинку участі не приймає. Його реєстрація у вказаному будинку перешкоджає позивачеві в повній мірі розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. У зв'язку з вищевикладеним, позивач просить визнати [PERSON], таким, що втратив право користування житловим будинком №6 по вул. Поліській в с. Піщаниця Овруцького району Житомирської області. Позивачка в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги і просить позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач в судовому засідання позов не визнав, просить відмовити в його задоволенні, оскільки спірний будинок придбаний у шлюбі, і він має право на 1 /2 частину будинку. Представник третьої особи в судове засідання не з»явився, про причини неявки не повідомив. Вислухавши учасників справи, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право власності є непорушним. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. [PERSON] та [PERSON] з 22.02.2003 року перебували у шлюбі, який був зареєстрований 22.02.2003 року виконкомом Слобідської сільської ради Овруцького району Житомирської області. Рішенням Овруцького районного суду від 17.10.2007 року визнано договір купівлі-продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] про купівлю житлового будинку №6 по вул. Поліській в с. Піщаниця Овруцького району Житомирської області та земельної ділянки в розмірі 0,25 га. для обслуговування даного житлового будинку,\~ дійсним (а.с.4). [PERSON] є власником житлового будинку №6 по вул. Поліська в селі Піщаниця Овруцького району Житомирської області, про що свідчить витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №16788650 від 26.11.2007 року (а.с.5). Рішенням Овруцького районного суду від 19.02.2014 року шлюб, зареєстрований 22.02.2003 року виконкомом Слобідської сільської ради Овруцького району, актовий запис №1, між [PERSON] та [PERSON], розірвано (а.с.6-7).\~ Згідно ст. 60 Сімейного кодексу України (в редакції,що діяла на час укладення договору купівлі-продажу житлового будинку за адресою: Житомирська область, Овруцький район, село Піщаниця\~ вул. Поліська,6 ) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~ стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц(Постанова ВП ВС від 21.11.2018 року по справі № 372/504/17). Таким чином, оскільки житловий будинок за вищевказаною адресою був придбаний в період шлюбу сторін по справі, він належить їм на праві спільної сумісної власності. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. У статті 68 Сімейного кодексу України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 1 Першого протоколу доКонвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно доЗакону № 475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316,317,319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Враховуючи викладене, зважаючи на зміст права власності, його непорушність, суд не може взяти до уваги аргументи позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком по вул.Поліська,6 в с. Піщаниця Овруцького району Житомирської області, оскільки позивач та відповідач є рівноправними власниками будинку, що має статус спільної сумісної власності, враховуючи придбання його під час шлюбу позивача та відповідача, а тому в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed