Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до Територіальної громади м. Полтави в особі Полтавської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Полтавська районна державна нотаріальна контора, про визнання права власності на земельні ділянки в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування поданого позову позивач посилається на те, що [INFO] померла [PERSON] , яка доводилася позивачу бабусею. Відповідно до складеного за свого життя заповіту, датованого 12 травня 2009 року, [PERSON] заповіла на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося позивачу - [PERSON] . Зміна прізвища підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії № [NUMBER] , виданим 30 грудня 2015 року. Після смерті спадкодавиці позивач своєчасно звернулася до нотаріальної контори з метою оформлення права на спадкове майно, що підтверджується і обставинами, викладеними у постанові нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Так, спадкову справу №47/2012 зведено Полтавською районною державною нотаріальною конторою 01 лютого 2012 року на підставі заяви про прийняття спадщини, яка надійшла від матері позивачки [PERSON] . 24 квітня 2012 року позивачем, як спадкоємицею за заповітом, також подана заява про прийняття спадщини. В межах спадкової справи № 47/2012 позивачем отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадщину у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться на приватизованій земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , та належав померлій на підставі рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 21.09.2010 року та зареєстрований в бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу № 9 під № 518, реєстраційний номер 33036862. Окрім цього, померлій [PERSON] на праві приватної власності на момент смерті належали також земельні ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка): кадастровий номер 5324080701:01:001:2183, а також з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5324080701:01:001:2182. Даний факт вбачається з того, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 21 вересня 2010 року у справі №2-123/2010, визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] у рівних частках на земельну ділянку, площею 0,28 га, для будівництва і обслуговування будинку і господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] згідно державного акту на право приватної власності на землю від 21 жовтня 1999 року. Додатковим рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 23 листопада 2010 року у справі № 2-123/2010 внесені уточнення щодо площі земельної ділянки, а саме: визнано за [PERSON] та [PERSON] право на земельні ділянки по 0,14 га за кожною. На підставі вказаного вище рішення суду порушена цілісність земельної ділянки, сформованої у відповідності до державного акту серії ІІ-ПЛ №048013, виданого Гожулівською сільською радою Полтавського району на ім`я [PERSON] . Також, за свого життя бабуся позивача, [PERSON] , не здійснила державну реєстрацію свого права на зазначену в рішенні суду частину земельної ділянки. Так само, не було нею зареєстровано у визначеному законом порядку і право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,075 га, кадастровий номер 5324080701:01:001:2183, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розташовану за адресою: [ADDRESS] . У 2019 році на замовлення позивача виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , тобто будинку, успадкованого [PERSON] після смерті бабусі. За результатами цієї технічної документації сформовано земельну ділянку площею 0,0750 га. Також, за результатами замовленої позивачкою технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для ведення особистого селянського господарства, право власності на яку було визнано за її бабусею на підставі рішення суду про затвердження мирової угоди, сформована земельна ділянка площею 0,0571. Норма ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що державна реєстрація прав на земельну ділянку проводиться виключно за наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про зареєстровану земельну ділянку. При цьому вказаний закон однозначно визначає, що відсутність відомостей про земельну ділянку (у разі державної реєстрації прав на земельну ділянку) в Державному земельному кадастрі є підставою для відмови у прийнятті заяви про проведення реєстраційних дій (п. 3 ч. 4 ст. 20 Закону). Згідно п. 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр», земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 р., вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації з землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації з землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом, або іншої визначеної законом особи. Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», визначає, що документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), є: сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією (основний); свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай); трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї (для виключних категорій). Крім того, положення ст. 1 цього закону передбачають, що право на земельну частку (пай) мають у т.ч. громадяни-спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. З викладеного вище та наданих доказів вбачається, що [PERSON] , за свого життя набула право власності на зазначені земельні ділянки, але не здійснила у визначеному законом порядку реєстрацію такого права, а отже, право власності на успадковану земельну ділянку за спадкоємцем може бути визнано на підставі рішення суду. В судове засідання позивач та її представник - адвокат Здебська О.П. не з`явилися, від представниці позивачки до суду надійшла заява з проханням розглянути дану справу у їх відсутність, позовні вимоги підтримала, прохала задовольнити. В судове засідання представник відповідача - Полтавської міської ради не з`явився викликався належним чином. В наданому в підготовче засідання відзиві на позов проти задоволення позову заперечували. Так у відзиві на позов представник Полтавської міської ради просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] у зв`язку з наступним, відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 р. № 7 встановлено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. При розгляді справ про спадкування спадкоємець мас право звернутися в суд з заявами про встановлення фактів, які перешкоджають прийняти спадщину, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Відповідно до статті 1296 Цивільного кодексу України, статті 66 Закону України «Про нотаріат», пункту 4.1 Наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» майно, переходить за правом спадкоємства до спадкоємців, нотаріусом або в сільських населених пунктах - посадовою особою органу місцевого самоврядування, яка вчиняє нотаріальні дії, за місцем відкриття спадщини виключно на підставі свідоцтва про право на спадщину. Тобто заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, адже в даному випадку позивач просить встановити за ним право власності, а не встановити юридичний факт . який може вплинути на його спадкові права. Відповідно до п.п. 4.14, 4.15 наказу Міністерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». При видачі свідоцтва про право на спадщину нотаріус обов`язково перевіряє: факт смерті спадкодавця, час і місце відкриття спадщини, наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом, прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб, склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. На підтвердження цих обставин від спадкоємців витребовуються документи, які підтверджують вказані факти. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. У статті 182 Цивільного кодексу України визначено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов`язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. У відповідності до правових позицій, викладених у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядком. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Згідно з статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до пункту 3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: - ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; - виготовлення технічної документації на земельні ділянки; - визначення меж земельної ділянки в натурі; - погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; - одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; - реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК. Отже, якщо померла [PERSON] не набула у встановленому законом порядку право на земельну ділянку площею 0,0750 га за адресою : [ADDRESS] , кадастровий номер 5324080701:01:001:2183, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та земельну ділянку площею 0,0571 га за адресою : Полтавська область, Полтавський район, с. Гожули, кадастровий номер: 5324080701:01:001:2182, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, то це майно не може відноситись до спадкової маси. Від представника третьої особи - Полтавської районної державної нотаріальної контори на адресу суду надійшла заява про розгляд справи без її участі, не заперечувала проти задоволення позову. Суд вважає за можливе розгляд справи по суті у відсутності не з`явившихся сторін по наявним матеріалам справи та за наявності від них відповідних заяв. Суд, дослідивши докази, якими обґрунтовується позов, вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , яка доводилася позивачу бабусею. Відповідно до складеного за свого життя заповіту, датованого 12 травня 2009 року, [PERSON] заповіла на випадок своєї смерті все своє майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося позивачу - [PERSON] . Зміна прізвища підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії № [NUMBER] , виданим 30 грудня 2015 року. Після смерті спадкодавиці позивач своєчасно звернулася до нотаріальної контори з метою оформлення права на спадкове майно, що підтверджується і обставинами, викладеними у постанові нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Так, спадкову справу №47/2012 зведено Полтавською районною державною нотаріальною конторою 01 лютого 2012 року на підставі заяви про прийняття спадщини, яка надійшла від матері позивачки [PERSON] . 24 квітня 2012 року позивачем, як спадкоємицею за заповітом, також подана заява про прийняття спадщини. В межах спадкової справи №47/2012 позивачем отримано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спадщину у вигляді житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходяться на приватизованій земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , та належав померлій на підставі рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 21.09.2010 року та зареєстрований в бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу №9 під №518, реєстраційний номер 33036862. Окрім цього, померлій [PERSON] на праві приватної власності на момент смерті належали також земельні ділянки, розташовані за адресою: [ADDRESS] , з цільовим призначенням для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка): кадастровий номер 5324080701:01:001:2183, а також з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5324080701:01:001:2182. Даний факт вбачається з того, що рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 21 вересня 2010 року у справі №2-123/2010, визнано право власності за [PERSON] та [PERSON] у рівних частках на земельну ділянку, площею 0,28 га, для будівництва і обслуговування будинку і господарських будівель, ведення особистого підсобного господарства, що розташована за адресою: [ADDRESS] , що належала [PERSON] згідно державного акту на право приватної власності на землю від 21 жовтня 1999 року. Додатковим рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 23 листопада 2010 року у справі № 2-123/2010 внесені уточнення щодо площі земельної ділянки, а саме: визнано за [PERSON] та [PERSON] право на земельні ділянки по 0,14 га за кожною. На підставі вказаного вище рішення суду порушена цілісність земельної ділянки, сформованої у відповідності до державного акту серії ІІ-ПЛ №048013, виданого Гожулівською сільською радою Полтавського району на ім`я [PERSON] , Також, за свого життя бабуся позивача, [PERSON] , не здійснила державну реєстрацію свого права на зазначену в рішенні суду частину земельної ділянки. Так само, не було нею зареєстровано у визначеному законом порядку і право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,075 га, кадастровий номер 5324080701:01:001:2183, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та господарських будівель, розташовану за адресою: [ADDRESS] . У 2019 році на замовлення позивача виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для будівництва і обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , тобто будинку, успадкованого [PERSON] після смерті бабусі. За результатами цієї технічної документації сформовано земельну ділянку площею 0,0750 га. Також, за результатами замовленої позивачкою технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі для ведення особистого селянського господарства, право власності на яку було визнано за її бабусею на підставі рішення суду про затвердження мирової угоди, сформована земельна ділянка площею 0,0571. Норма ч. 4 ст. 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що державна реєстрація прав на земельну ділянку проводиться виключно за наявності в Державному земельному кадастрі відомостей про зареєстровану земельну ділянку. При цьому вказаний закон однозначно визначає, що відсутність відомостей про земельну ділянку (у разі державної реєстрації прав на земельну ділянку) в Державному земельному кадастрі є підставою для відмови у прийнятті заяви про проведення реєстраційних дій (п. 3 ч. 4 ст. 20 Закону). Згідно п. 2 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр», земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 р., вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації з землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або технічної документації з землеустрою щодо інвентаризації земель за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або їхніх спадкоємців чи особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом, або іншої визначеної законом особи. Закон України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», визначає, що документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), є: сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією (основний); свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай); трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї (для виключних категорій). Крім того, положення ст. 1 цього закону передбачають, що право на земельну частку (пай) мають у т. ч. громадяни-спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Відповідно до ст. ст.321, 328 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до п. 6 абз. 3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року « Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Таким чином відсутність правовстановлюючих документів перешкоджає позивачеві реалізувати своє право на отримання спадщини за заповітом. Вказане питання вирішити в позасудовому порядку немає можливості, саме тому позивач звернулася до суду із позовом про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за заповітом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положеннями ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно Як визначено в п. п. 10, 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 р. відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до п. 4.15, п. 4.18 Наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22 лютого 2012 року , видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до змісту ст. ст. 11, 15 ЦК України цивільні права і обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав. На підставі викладеного суд вважає позов таким , що підлягає до задоволення.

Outcome: approved