Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, в якому просить суд визнати відповідача, таким, що втратив право користування житловим приміщенням по [ADDRESS] . В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що є власницею житлового будинку по [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована вона, її чоловік та син - відповідач [PERSON] . Однак відповідач з березня 2007 року за вказаною адресою не проживає без поважних причин, не сплачує рахунки за житлово-комунальні послуги та не приймає участі в утриманні житла. Тому просить суд визнати відповідача особою, що втратила право користування цим житловим будинком. Позивач в судове засідання не з`явилася. Подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про причини неявки не повідомив. Викликався до суду шляхом розміщення оголошення на сайті Старовижівського районного суду та повідомленням по телефону. Жодних заяв та відзив на позов не подавав. Враховуючи, що особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, суд розглядає справу в порядку, встановленому частиною 2 статті 247 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Так як, одночасно існують умови, визначені частиною 1 статті 280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення, відзиву на позов не подав та враховуючи, що позивачка не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою суду від 26 травня 2021 року постановлено проводити заочний розгляд справи. Дослідивши письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Статтею 47 Конституції України визначено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно статей 317, 319 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно частини1 статті 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. У відповідності до вимог частини 1 статті 391 ЦПК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно частини 1 статті 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням), визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», коли особа була відсутня понад встановлені строки без поважних причин, то суд вправі визнати її такою, що втратила право на жилу площу. Відповідно до статті 71 ЖК України, у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї, жиле приміщення зберігається за ними протягом шести місяців. Згідно статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Стаття 1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, підписана від імені України 09 листопада 1995 року та ратифікована Законом України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року закріплює, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Договором купівлі продажу від 29 лютого 1992 року підтверджується факт купівлі позивачем [PERSON] житлового будинку з господарськими будівлями по [ADDRESS] (а.с.10-12). Згідно витягу про державну реєстрацію прав від 07 травня 2012 року №34042636 вбачається, що житловий будинок по [ADDRESS] належить на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 29 лютого 1992 року позивачу [PERSON] (а.с.13). Позивачем виготовлено технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.14-20). З довідки про склад сім`ї, виданої Соколищенською сільською радою вбачається, що позивач [PERSON] , її чоловік [PERSON] та син [PERSON] зареєстровані по [ADDRESS] (а.с.21). З Актів обстеження матеріально-побутових умов від 17 липня 2020 року, 19 серпня 2020 року, 02 вересня 2020 року, 09 жовтня 2020 року, 05 листопада 2020 року, 09 грудня 2020 року вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] , проте фактично за вказаною адресою не проживає близько 13 років (а.с.22-27). Суд вважає, що залишення відповідача бути зареєстрованим за адресою житлового приміщення, що належить [PERSON] , є значною перешкодою у здійснені нею свого права щодо вільного користування та розпорядження належним їй житловим приміщенням. Враховуючи вищевикладене, та приймаючи до уваги, той факт, що відповідач не проживає за місцем своєї реєстрації з березня 2007 року, тобто понад шість місяців, ніяких домовленостей з приводу користування відповідачем вказаним житловим приміщенням не досягалося, витрати на його утримання не сплачує, а тому правових підстав для подальшої його реєстрації у будинку позивачки наразі немає. Внаслідок чого суд приходить до висновку про необхідність визнання відповідача таким, що втратив право користування вищевказаним будинком.

Outcome: approved