Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-23 00:00:00

Позивач звернулася з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначила, що їй та її чоловіку [PERSON] на праві приватної власності згідно свідоцтва про право власності на житло від 06.03.1998 року належала квартира [ADDRESS], загальною площею 54,2 кв.м. 14.07.2006 року [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину вищезазначеної квартири, яку позивач прийняла та стала одноосібною власницею даної квартири. В зазначеній квартирі зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], однак в квартирі проживає тільки позивач. Відповідач в спірну квартиру ніколи не заселявся, жодного дня там не проживав. Ніяких його особистих речей в квартирі немає і не було. У зязку з цим позивач не має можливості безпроблемно оформити і отримати субсидію, Позивач змушена платити за користування квартирою, враховуючи відповідача, тому просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. В судове засідання позивач та її представник не зявилися, подали до суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали. В судове засідання відповідач не зявився, подав до суду заяву, в якій позовні вимоги визнав, просив розглянути справу за його відсутності. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст. 33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти і користуватись своєю власністю; право власності є непорушним. Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку /квартири/ визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 06.03.1998 року квартира [ADDRESS] на праві власності належала [PERSON] та [PERSON] (а.с.3а) Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно на підставі свідоцтва про право на спадщину, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON]. (а.с. 15). Згідно виписки з будинкової книги, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] - домовласник та [PERSON] (а.с.9-12). Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України з урахуванням ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Цивільним Кодексом України передбачена спеціальна норма для визнання членів сім'ї власника такими, що втратили право користування житловим приміщенням (ч. 2 ст. 405 ЦК України), яка підлягає застосуванню до даних правовідносин. Згідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази в їх сукупності, перевіривши відповідність позову [PERSON] діючому законодавству України, суд дійшов висновку про задоволення вимог, оскільки протягом розгляду справи було встановлено, що позивач, як власник квартири, позбавлений можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв'язку з тим, що за адресою зазначеного нерухомого майна зареєстровано відповідача [PERSON], який в дану квартиру ніколи не заселявся та жодного дня там не проживав, його речей там немає. Через те, що відповідач в добровільному порядку з реєстраційного обліку не знявся, позивач змушена нести додаткові витрати на оплату комунальних послуг. Домовленості щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності між власником та відповідачем не було. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав. Таким чином, суд вважає за доцільне ухвалити рішення, яким визнати відповідача таким, що втратив право користування квартирою за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Хіміків, 4/52. На підставі викладеного,

Outcome: approved