Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит», третіх осіб: [PERSON], товариства з обмеженою відповідальністю Виробничо-комерційна фірма «СІРІУС-А» про припинення договору поруки за кредитним договором, посилаючись на те, що 03 вересня 2008 року вона з відповідачем по справі уклала договір поруки № 89/03-1 з метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 89 від 03.09.2008 року. Так, згідно умов кредитного договору [PERSON] отримав кредит у розмірі 72000 гривень на 24 місяця зі сплатою 45% річних, а останній зобов'язувався повернути кредит до 03.09.2010 року. В серпні 2015 року відповідач направив на її адресу довідку, з якої їй стало відомо, що [PERSON] кредитні зобов'язання не виконував з 15.12.2008 року, а починаючи з лютого 2009 року зовсім припинив виплати за кредитним договором. Тобто відповідачу було відомо про невиконання боржником своїх зобов'язань, але ним не було направлено у відповідності до розділу 5 кредитного договору на її адресу жодного повідомлення про наявність боргу за кредитом або вимоги про його сплату. Крім цього, як їй стало відомо, 01 жовтня 2009 року між відповідачем та боржником - [PERSON] було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, яким збільшено обсяг її відповідальності як поручителя шляхом збільшення строку кредиту до 34 місяців, а відповідно й збільшення суми відсотків за користування кредитом, але її про це не повідомили, згоди на укладання додаткового договору вона не надавала. [INFO] боржник за кредитним договором помер. В зв'язку з чим просить припинити договір поруки № 89/03-1 від 03.09.2008 року, укладений між нею та відповідачем по справі, стягнувши з відповідача по справі на її користь витрати по сплаті судового збору. Позивач в судовому засіданні позовну заяву з урахуванням доповнень підтримала в повному обсязі та просила суд про задоволення позову. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що [INFO] боржник [PERSON] за кредитним договором помер, а починаючи з лютого 2009 року він припинив виплати за кредитним договором. Тобто відповідачу було відомо про невиконання боржником своїх зобов'язань, але ним не було направлено у відповідності до розділу 5 кредитного договору на її адресу жодного повідомлення про наявність боргу за кредитом або вимоги про його сплату. Крім цього, як їй стало відомо, що 01 жовтня 2009 року між відповідачем та боржником - [PERSON] було укладено додатковий договір № 1 до кредитного договору, яким збільшено обсяг її відповідальності як поручителя шляхом збільшення строку кредиту до 34 місяців, а відповідно й збільшення суми відсотків за користування кредитом, але її про це не повідомили, згоди на укладання додаткового договору вона не надавала. Тому вважає, що договір поруки повинен бути визнаний припиненим, оскільки вона не отримувала від відповідача по справі вимоги щодо сплати заборгованості за кредитним договором, а про існування боргу дізналася з позовної заяви, яка була подана до суду з порушенням строку позовної давності, а саме 20 вересня 2010 року. Представник відповідача КС «Лозівський взаємний кредит» Лукяненко О.О. в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову в повному обсязі, просила відмовити в його задоволенні, зазначаючи, що з боку КС «Лозівський взаємний кредит» були вчинені всі дії щодо стягнення заборгованості за кредитним договором в рамках чинного законодавства. Так, кредитний договір № 89 укладався на 24 місяці з 03.09.2008 року по 03.09.2010 року, а тому шестимісячний строк на пред'явлення вимоги кредитора мав би сплинути 03.03.2011 року, але 20 вересня 2010 року був поданий позов про стягнення заборгованості з [PERSON] та поручителів, який був задоволений рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області 06 травня 2011 року. Дане рішення ухвалою апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року залишено без змін та ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року змінене в частині позовних вимог щодо стягнення заборгованості з ТОВ ВКФ «СІРІУС-А», в іншій частині рішення Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06.05.2011 року та ухвала апеляційного суду Харківської області від 16.06.2016 року залишено без змін. Також зазначила, що позивачу направлялася вимога щодо сплати боргу за кредитним договором 18 травня 2010 року, про що свідчить зворотне поштове повідомлення про отримання даної вимоги 05 червня 2010 року. Також вказала, що позивач була обізнана щодо укладення додаткового договору № 1 до кредитного договору, оскільки вона 14 червня 2010 року направляла лист на їх адресу з проханням надати копію мирової угоди та копію додаткових догорів, які були їй направлені. Тобто вважала, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, про що свідчить довідка про доставку СМС-повідомлення про вручення судової повістки, причину неявки суду не повідомив. Представник третьої особи ТОВ ВКФ «СІРІУС-А» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення учасників процесу, вивчивши та дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які містяться в справі, суд приходить до наступного. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. З матеріалів справи вбачається, що між 03 вересня 2008 року між КС «Лозівський взаємний кредит» та [PERSON] укладено кредитний договір № 89, згідно умов якого останньому було надано кредит у розмірі 72000 гривень зі сплатою 45% річних за користування кредитними коштами, строком до 03 вересня 2010 року. Встановлено, що в забезпечення виконання [PERSON] прийнятих за кредитним договором зобов'язань щодо своєчасного погашення заборгованості 03 вересня 2008 року між КС «Лозівський взаємний кредит» та [PERSON], [PERSON] та ТОВ ВКФ «СІРІУС-А», з кожним окремо було укладено договори поруки. Так, згідно п.п. 1.1 - 1.3 договору поруки № 89/03-1, укладено між КС «Лозівський взаємний кредит» та [PERSON] та відповідно із ст.ст. 553, 554 ЦК України поручитель зобов'язується відповідати за виконання позичальником усіх його зобов'язань перед кредитором в повному обсязі, що виникли з кредитного договору, в тому числі за повернення суми боргу, відсотків за використання кредитних коштів, штрафних санкцій. Відповідальність поручителя і позичальника є солідарною. Причини невиконання позичальником своїх зобов'язань по кредитному договору ніяким чином не можуть вплинути на виконання поручителем зобов'язань по договору поруки. Ні підставі мирової угоди шляхом взаємних поступок між КС «Лозівський взаємний кредит» та [PERSON] укладено 01 жовтня 2009 року додатковий договір № 1 до кредитного договору № 89 від 03.09.2008 року, згідно якого змінено строк повернення кредиту до 03 липня 2011 року за графіком, зазначеним додатком № 2 до договору щомісячно у розмірі 3250 гривень. В зв'язку із недотриманням [PERSON] прийнятих зобов'язань, КС «Лозівський взаємний кредит» на його адресу 17 травня 2010 року була направлена письмова вимога про виконання зобов'язань по кредиту та відсотків на суму 118262,57 гривень та передачу автомобіля у заклад, яка ним була виконана частково, а саме станом на 04 вересня 2010 року ним було сплачено відсотки за користування кредитними коштами у розмірі 30944 гривні 47 копійок. Крім цього, як вбачається з матеріалів справи, 18 травня 2010 року рекомендованим листом на адресу позивача - [PERSON] була направлена письмова вимога про виконання зобов'язань за договором поруки, яка нею була отримана 05 червня 2010 року, про що свідчить зворотне поштове повідомлення. Дана вимога спілки залишилася без уваги. 20 вересня 2010 року КС «Лозівський взаємний кредит» звернулася до Лозівського міськрайонного суду Харківської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], ТОВ ВКФ «СІРІУС-А» про стягнення заборгованості по кредиту та відсотків за кредитним договором № 89 від 03.09.2008 року. Даний позов був задоволений в повному обсязі рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 06 травня 2011 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 16 червня 2016 року та частково зміненим ухвалою колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 квітня 2017 року в частині позовних вимог кредитної спілки «Лозівський взаємний кредит» до ТОВ ВКФ «СІРІУС-А» про стягнення заборгованості, а в іншій частині залишений без змін. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частина четверта ст. 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої ст. 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої ст. 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої ст. 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій ст. 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову, при цьому у разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Встановлено, що строк виконання основного зобов'язання за кредитним договором № 89 від 03.09.2008 року та додаткової угоди № 1 до кредитного договору - 03.11.2011 року, датою останнього платежу є 04.09.2010 року в той час як вимогу про погашення заборгованості було направлено 18.05.2010 року, а позов подано до суду 20.09.2010 року, тобто без пропуску строку, визначеного положеннями ст. 559 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. У відповідності до ч. 1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Як роз'яснив Верховний Суд України в своїй постанові № 6-53цс14 від 17.09.2014 року, умови договору про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251, ч. 4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Згідно з ч. 5 ст. 261 ЦК України за зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За змістом частини четвертої ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Оскільки відповідно до ст. 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою ст. 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно із умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Проте, якщо кредитор змінює на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України строк виконання основного зобов'язання, позовна давність обчислюється від цієї дати. Позивач не спростувала обставини, встановлені зазначеними вище рішеннями судів та не надала суду доказів, що вона не отримувала письмову вимогу КС «Лозівський взаємний кредит» щодо сплати заборгованості за кредитним договором згідно договору поруки, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог з цих підстав. Крім цього, посилання позивача щодо припинення договору поруки № 89/03-1 від 03 вересня 2008 року з підстав того, що була укладена додаткова угода № 1 до кредитного договору № 89 від 03.09.2008 року, згідно якого змінено строк повернення кредиту до 03 липня 2011 року за графіком, зазначеним додатком № 2 до договору щомісячно у розмірі 3250 гривень не підлягає задоволенню, оскільки як вбачається з матеріалів справи позивач 14 червня 2010 року зверталася до КС «Лозівський взаємний кредит» з листом щодо надання копій мирової угоди та додаткових угод за кредитним договором, які направлялися на її адресу, тобто вона була обізнана щодо наявності додаткової угоди ще в 2010 році та з цього приводу до суду не зверталася в межах строку позовної давності. Також, аналізуючи зміст додаткової угоди № 1 від 01.10.2009 року до кредитного договору № 89 від 03.09.2008 року вбачається, що пункт 2.1 кредитного договору № 89 від 03.09.2008 року викладений в новій редакції, а саме зазначено, що кредит надається строком на 34 місяці з 03 вересня 2008 року по 03 липня 2011 року та погашення кредиту здійснюватиметься згідно графіку, що є додатком № 2 до цього договору, а відсотки за користування кредитом сплачуються шляхом внесення готівки в касу або платіжним дорученням на поточний рахунок не пізніше, ніж в останній робочий день поточного місяці. Так, дослідивши матеріали цивільної справи, суд дійшов висновку що твердження позивача, що Додаткова угода №1 від 01 жовтня 2009 року до кредитного договору № 89 від 03.09.2008 року, яка збільшила об'єм відповідальності Боржника, що в свою чергу привело до збільшення об'єму відповідальності поручителя, є хибним, та таким, що не відповідає дійсності. Адже додаткова угода № 1 від 01.10.2009 року до кредитного договору № 89 від 03.09.2008 року лише конкретизувала (зафіксувала) умови основного договору, і не свідчить про зміну основного зобов'язання. Листом № 10-1393/0/4-12 ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 р. встановлено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК України до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності останнього: збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає, зокрема, у разі встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення, розширення змісту основного зобов'язання щодо дострокового повернення кредиту та плати за користування ним, що є підставою для визнання договору поруки припиненим (постанови від 21 травня року 2012: № 6-69цс11, №6-18св11, № 20цс11, № 88цс11). Згідно з п. 1.2 Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник всіма зобов'язаннями останнього за Основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені і інших штрафних санкцій, передбачених умовами Основного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до умов цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна умов договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 1 ст. 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Слід зазначити, що порука припиняється за дії двох умов, а саме: внесення без згоди поручителя змін до основного зобов'язання; ці зміни призвели або можуть призвести до збільшення обсягу відповідальності поручителя. Зокрема, до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: підвищення розміру процентів; відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; установлення (збільшення розміру) неустойки; установлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення тощо. Суд також враховує, що в ході судового засідання представник відповідача звернувся до суду з заявою про застосування строку позовної давності, а також те, що із заявою про поновлення строку давності позивач не зверталася, у зв'язку з чим підстави для поновлення такого строку у суду відсутні. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. З огляду на те, що Додаткова угода № 1 від 01 жовтня 2009 року до кредитного договору № 89 від 03.09.2008 року, не встановлює збільшення розміру основного зобов'язання Поручителя перед Банком, оскільки її укладання було направлено на зменшення зобов'язань, а саме: відповідно до п. 3.1 Кредитного договору № 89 від 03.09.2008 року в разі порушення строку погашення кредиту на прострочену суму платежу нараховувалося б 60% річних, а завдяки укладеній мировій угоді на прострочену суму нараховувались 45% річних, тобто відбулося зниження обсягу відповідальності щодо нарахованих відсотків, а також беручи до уваги те, що поручитель при підписанні договору поруки, був ознайомлений з умовами кредитного договору, і зобов'язався відповідати перед кредитором за невиконання позичальником як існуючих зобов'язань, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому, суд дійшов висновку проте, що не має підстав для визнання договору поруки № 89/03-1 від 03 вересня 2008 року припиненим з підставі укладення додаткового договору. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ст. 263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Оцінюючи всі докази досліджені судом в судовому засіданні в їх сукупності, та приймаючи до уваги, що відповідач порушив право позивача, суд вважає необхідним позовні вимоги щодо стягнення матеріальних збитків задовольнити. Виходячи з викладеного, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про звернення стягнення на предмет застави у рахунок погашення заборгованості ґрунтуються на вимогах закону та підлягають задоволенню, тому, порушене право позивача підлягає захисту. Відповідно до п.6 ч.1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Так, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України у разі відмови в задоволенні позову судові витрати, пов'язані з розглядом справи покладаються на позивача.

Outcome: dismissed