Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-21 00:00:00

Позивач звернулася\~ до суду з позовом проусунення перешкод у користуванні нерухомим майном, визначення порядку користування жилим будинком, вимоги по якому неодноразово змінювала і уточнювала (а. с. 4-6 т. 1, а. с. 126-129 т. 1, а. с. 154-157 т. 1, а. с. 220 т. 1, а. с. 26-27 т. 2). В заяві від 27.10.2016 року (а. с. 26-27 т. 2) просить про виділ частки в натурі в праві спільної часткової власності на житловий будинок № 79 по вул. Ізмаїльській в м. Запоріжжі, співвласниками якого\~ є сторони по справі, а також про усунення перешкод в користуванні будинком шляхом демонтажу паркану № 8 від прибудови під літерою А1 до теплиці під літерою Г з метою отримання вільного доступу до горища та газопроводу. \~ \~ \~ \~В заяві зазначила, що сторони є учасниками права спільної часткової власності на вказаний житловий будинок, кожній з яких належить право власності на ? його частину. Позивач має намір реалізувати своє право на виділ в натурі належної їй частки в нерухомому майні відповідно до розміру цієї частки. В уточненій заяві від 27.10.2016 року (а. с. 26-27 т. 2) просить відповідно до запропонованого нею варіанту виділу, який затверджений судовим експертом [PERSON] у експертному висновку № 12-16 від 10.10.2016 року, виділити їй в натурі частину житлового будинку під літерою А, яка складається з житлової кімнати 2-5 площею 7,9 м2, житлової кімнати 1-2 площею 6,2 м2, житлової кімнати 2-4 площею 12,7 м2; в прибудові під літерою А1: коридор 2-1 площею 2,3 м2, коридор 2-2 площею 2,7 м2, гардероб 2-3 площею 0,8 м2, кухню 2-6 площею 4,5 м2, котельню 2-7 площею 3,1 м2, а, крім того, ганок до літ. А1, сходи, козирок до літ. А1, зливну яму № 4, ? частину паркану № 1, паркан № 7, ? частину паркану № 8, замощення Ш, замощення ІУ. Вирішувати питання виділу у позасудовому порядку відповідач категорично відмовляється, що і зумовило звернення позивача до суду. Крім того, просить усунути їй перешкоди в доступі до горища та газопроводу шляхом демонтування паркану № 8 від прибудови під літерою А1 до теплиці під літерою Г. В судовому засіданні пояснила, що вона запропонувала експерту розробити варіант виділу частки з права спільної часткової власності відповідно до порядку користування нерухомістю, що фактично існує, з метою вірного підрахування розміру частки кожного із співвласників, зазначення необхідних переобладнань будинку, а також визначення грошової компенсації власнику, розмір частки якого буде зменшений. Просить також усунути перешкоди в її доступі до газопроводу, що влаштований в частині приміщення, яким користується [PERSON], шляхом демонтажу паркану № 1, а також до горища, шляхом демонтування паркану, зазначеного в технічній документації літерою № 8, оскільки цей доступ є необхідним для догляду за газопроводом, дахом і стелею, а наявні паркани перешкоджають їй у цьому. Представник позивача підтримала доводи своєї довірительки. Просить про ухвалення рішення на її користь. Зазначила, що, оскільки право власності у зазначених частках виникло у сторін у звязку з отриманням спадщини після смерті їхніх батьків, виділ згідно варіанту, про який вона просить, є фактично поділом спадкового майна. Представник відповідача проти задоволення позову заперечує, пославшись на те, що для здійснення запропонованого позивачем варіанта необхідно провести певні переобладнання, які є неможливими без дозволу уповноваженого органу місцевого самоврядування, а такий дозвіл є можливим лише за відсутності у складових частинах нерухомого майна елементів самочинного будівництва. Разом з тим позивач визнає, що вона здійснювала реконструкцію, переобладнання частини будинку без відповідних дозволів (зокрема, облаштування певних приміщень електро-, водо-, опалювальними комунікаціями і засобами). Крім того, право власності на прибудову під літерою А1 не зареєстроване, хоча батько сторін і отримав дозвіл на оформлення права власності на неї, тому предметом виділу не може бути майно, право власності на яке не зареєстроване. Окрім зазначених міркувань, представник зазначив, що запропонований позивачем варіант виділу частини майна є несправедливим, оскільки відповідно до нього у власності його довірительки залишається майже вдвічі менше приміщень житлового будинку, а розмір її частини залишається близьким до розміру ідеальної частки за рахунок господарських споруд. Крім того, вважає наданий позивачем висновок № 12-16 експертного дослідження, зробленого на замовлення позивача і на підставі запропонованого нею варіанту виділу, недопустимим доказом, оскільки за таких обставин було необхідно призначати експертизу з розроблення кількох варіантів, не обмежуючись одним, який є прийнятним лише для однієї із сторін. У звязку з викладеним просить про відмову у задоволенні позову. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що будинок № 79 по вул. Ізмаїльській в м. Запоріжжі на праві спільної часткової власності належить сторонам, за кожною з яких зареєстроване право на 1/2 частину будинку (а. с. 7-14). За змістом ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно із ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з майна, що є у спільній частковій власності. В силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 3 ст. 319 ГК Украины всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення права. Виходячи з наведених положень закону учасники права спільної часткової власності мають рівні права в здійсненні права власності на належну їм частку відповідно до її розміру. Оцінюючи запропонований позивачкою варіант виділу належної їй частки зі спільного майна, суд не може його прийняти, оскільки він очевидно звужує право відповідача на володіння та користування тією частиною спільного майна, яка відповідає розміру її частки. Відповідно до зазначеного варіанту, описаного у висновку судового експерта [PERSON] № 12-16 від 10.10.2016 року, співвласнику [PERSON] пропонується виділ частини житлового будинку під літерою А, яка складається з житлової кімнати 2-5 площею 7,9 м2, житлової кімнати 1-2 площею 6,2 м2, житлової кімнати 2-4 площею 12,7 м2, в прибудові під літерою А1: коридор 2-1 площею 2,3 м2, коридор 2-2 площею 2,7 м2, гардероб 2-3 площею 0,8 м2, кухні 2-6 площею 4,5 м2, котельні 2-7 площею 3,1 м2 загальною площею 40,2 м2. У власності [PERSON] залишаються частина житлового будинку під літерою А, яка складається з житлової кімнати 1-4 площею 13,8 м2, коридору 1-5 площею 2,8 м2, комори 1-3 площею 1,5 м2, в прибудові житлової кімнати 1-2 площею 6,2 м2, житлової кімнати 2-4 площею, в прибудові під літерою а кухня 1-1 площею 7,7 м2 загальною площею 25,8 м2 (а. с. 28-32 т. 2). При цьому для здійснення такого варіанту виділення експертом запропоновано закласти дверний отвір між кімнатою 1-2, яка відводиться [PERSON], і коридором 1-5, який відводиться [PERSON] Як випливає з узагальнення практики застосування cудами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2015 року, результат аналізу змісту норм статей 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) будинку, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце за наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Тобто визначальним для виділу частки з житлового будинку (поділу житлового будинку в натурі), який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці у ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану житлового будинку, перетворення в результаті переобладнання житлових приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як жилі через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). З огляду на положення цивільного законодавства суд вважає, що за умови затвердження такого варіанту виділу частки посяганням на право другого співвласника є залишення у неї в рахунок належної їй частки значно меншої кількості жилих приміщень (площею 25,8 м2 порівняно з 40,2 м2, які переходять до власника, що виділяється). Посяганням на це право є наявність дверного отвору між кімнатою 1-2, що виділяється [PERSON], і коридором 1-1, який залишається у власності [PERSON] І хоча для здійснення цих робіт не потрібно отримання будівельного паспорту, оскільки зазначені стіни не є несучими конструкціями, а позивач бере на себе тягар виконання цих робіт, між тим у відсутність згоди другого учасника права спільної часткової власності на такі перебудови, суд не може прийняти запропонований позивачем варіант. Крім того, на користь висновку про необхідність відмови у задоволенні цієї вимоги суд враховує і умовиводи експерта про те, що запропонований позивачем варіант поєднаний з відступами від вимог державних будівельних норм, зокрема пункту 2.14. ДБН В.2.2-15-2005, відповідно до якого вхід до одноквартирного житлового будинку може влаштовуватися через засклену веранду, при цьому до входу в житлове приміщення повинно бути не менше трьох дверей. Допускається влаштування подвійних дверей, а також розміщення головного входу до одноквартирного житлового будинку у цокольному поверсі. І так як встановити подвійні двері відповідно до цього варіанту пропонується співвласнику [PERSON] до коридору 1-1, який залишається у її власності, суд за умови її заперечень не може затвердити вказаний варіант ще й з цих міркувань. Таким чином, вирішуючи питання про визначення запропонованого позивачем варіанту виділу, суд виходить з принципів реалізації права спільної часткової власності, встановлених наведеною статтею 358 ГК України, про здійснення права власності за домовленістю учасників права власності. З огляду на викладене суд не знаходить підстав для застосування судового захисту, оскільки за вказаних обставин встановлення описаного варіанту виділення має ґрунтуватися виключно на домовленості співвласників. Не приймаючи наведений варіант виділу, суд разом з тим не може погодитися з доводами представника відповідача про наявність елементів самочинного будівництва в нерухомості, що належить сторонам, оскільки, як зазначено, батько сторін 19 січня 1977 року отримав дозвіл виконавчого комітету Шевченківської районної ради депутатів на оформлення права власності на прибудову, яка зазначена літерою А1 (а. с. 25 т. 2), а в технічному паспорті, який складений за наслідками інвентаризації на замовлення позивача, відсутні посилання на самочинне будівництво, що як таке, що побудовано до 5 серпня 1992 року, не належить до самочинного у відповідності до «Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна», затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.03.2001 року (а. с. 21-23 т. я2). В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із розясненнями пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» \~відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не повязаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Виходячи з наведеної норми цивільного законодавства і розяснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, підставою для звернення особи, яка є власником, до суду за захистом права є наявність перешкод у здійсненні нею користування та розпорядження майном з боку відповідачів. Вирішуючи вимоги про усунення перешкод у здійсненні користування житловим будинком, суд керується наведеними в статті 391 ЦК України і розясненнях постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передумовами для звернення до суду за захистом права власності. На наявність перешкод у доступі до горища і газопроводу вказують надані позивачем фактичні дані про її звернення до правоохоронних органів (а. с. 142-145 т. 1), та обставина, що позивач потребувала доступу до горища для виконання ремонтних робіт з налагодження покрівлі, підтверджується наданим нею договором № 34 від 24.08.2016 року про ремонт покрівлі (а. с. 42 т. 2), тому суд вважає, що її вимоги про усунення перешкод потребують задоволення. Разом з тим, суд не може захистити право позивача в цій частині в обраний нею спосіб, оскільки її вимога про зобовязання демонтувати паркан № 8 суперечить її вимозі про виділ частки відповідно до варіанту, який передбачає передання ? частини цього паркану позивачу, а ? його частини відповідачу, при цьому позивач не пояснює, яку саме частину належить демонтувати [PERSON] Оскільки демонтаж будь-якої з цих частин паркану не відповідає вимогам про залишення паркану у власності сторін, у відсутність фактичних даних про те, що саме паркан перешкоджає доступу до горища, суд знаходить за необхідне ці вимоги вирішити шляхом зобовязання [PERSON] не чинити перешкоди [PERSON] в отриманні вільного доступу до входу на горище. З тих самих міркувань виходить суд і про розвязанні вимоги про надання доступу до газопроводу, зважаючи на те, що паркан № 1, який, на думку позивача, треба демонтувати для цього, пропонується нею передати відповідачу, тому його знесення суперечить її ж вимогам про певний порядок виділу. Крім того, суду не надано доказів, що наявність паркану, який за технічною документацією зведений у 1985 році, очевидно, батьками сторін, сприяє перешкоджанню [PERSON] у доступі до газопроводу з боку саме [PERSON] У звязку з викладеним суд вважає за можливе з урахуванням особливостей взаємовідносин сторін зобовязати відповідача не чинити перешкод позивачеві і у доступі до газопроводу з метою догляду за ним.

Outcome: partial