Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 1/3 частки за кожним. Мотивуючи свої вимоги тим, що на Миколаївській універсальній товарно-сировинній біржі укладено договір купівлі - продажу квартири « [ADDRESS] між [PERSON]. з однієї сторони та [PERSON]., [PERSON], яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] з другої сторони. [PERSON]. [INFO] помер, після його смерті відкрилася спадщина за законом. Спадкоємицею була [PERSON]., яка не встигла оформити спадкові права померла [INFO]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина за законом. Після звернення представника [PERSON] - [PERSON] до приватного нотаріуса з заявою про прийняття спадщина, йому було відмовлено, оскільки в документі, що посвідчує право власності на житловий будинок не вказана частка кожного з власників. 22 лютого 2019 року від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог. Відповідно до якої, позивач просить визнати договір купівлі - продажу від 26.12.1995 року квартири [ADDRESS] зареєстрований Миколаївською Універсально-сировинною біржею за № 137, укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], зареєстрованого в ММБТІ за № 16994 від 06.03.1996 року дійсним. Відповідачем у встановлений судом строк без поважних причин відзив не надавався, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами (ч. 8 ст. 178 ЦПК). Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи за його відсутності, позов підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Третя особа подала заяву про розгляд справи за її відсутністю. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Квартира [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.06.1995 року, зареєстрованого Миколаївським обласним бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 16994 від 19.07.1995 року. 26 грудня 1995 року на Миколаївській універсальній товарно-сировинній біржі зареєстрований договір № 137 купівлі - продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS], укладений між [PERSON], з одного боку та Лютенко Вадимим Володимировичем, [PERSON], яка діяла від свого імені та в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] з іншого боку, який був зареєстрований в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за №16994 від 06.03.1996 року. Договір купівлі-продажу вищезазначеної квартири підписаний сторонами власноручно. Ніхто із сторін ніяких вимог, щодо порушення їх прав, не заявили, ніякого спору, з цих питань, у сторін не виникло. На час укладання договору купівлі-продажу сторони цього договору ухилились від його нотаріального посвідчення, а на даний час визнання такого договору дійсним можливе лише в судовому порядку. [INFO] [PERSON] помер, свідченням чого є свідоцтво про смерть [NUMBER] (а.с. 12). [INFO] [PERSON] померла, свідченням чого є свідоцтво про смерть (а.с 15). [PERSON] є рідною донькою [PERSON] та [PERSON], свідченням чого є свідоцтво про народження серії [NUMBER] (а.с. 8). [PERSON] змінила прізвище на «[PERSON]», свідченням чого є свідоцтво про зміну імені від 29.03.2018 року. Після смерті [PERSON]. та [PERSON] відкрилася спадщина за законом, зокрема на частки квартири [ADDRESS]. Представник [PERSON] - [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Швейнової Н.С. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON]. та [PERSON] Постановою приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Швейновою Н.С. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 10.10.2018 року за вих. № 162/02-31, відмовлено представнику [PERSON] - [PERSON]. у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON]. та [PERSON] оскільки в документі, що посвідчує право власності на житловий будинок не вказана частка кожного з власників. За змістом статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Частиною 1 статті 356 Цивільного кодексу України визначено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 357 Цивільного кодексу України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Положеннями ч. 3 цієї статті передбачено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 367 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. Приписами ч. 1 ст. 368 Цивільного кодексу України встановлено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. У відповідності з ч. 1, ч. 2 та ч. 3 ст. 372 Цивільного кодексу України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідно до статті 1226 Цивільного кодексу України частка у праві спільної сумісної власності, спадкується на загальних підставах. Суб'єкт права спільної сумісної власності має право заповідати свою частку у праві спільної сумісної власності до її визначення та виділу в натурі. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині визначення часток у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS]. Щодо позовних вимог про визнання договору купівлі - продажу від 26.12.1995 року квартири [ADDRESS] зареєстрований Миколаївською Універсально-сировинною біржею за № 137, укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], зареєстрованого в ММБТІ за № 16994 від 06.03.1996 року дійсним, суд приходить до наступного. Квартира [ADDRESS], належала [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 23.06.1995 року, зареєстрованого в Миколаївському бюро технічної інвентаризації в реєстрі №16994 від 19.07.1995 року. 26 грудня 1995 року на Миколаївській універсальній товарно-сировинній біржі за номером 137 зареєстрований договір купівлі - продажу нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS], загальною площею 31,10 кв. м., в якій одна житлова кімната 19-5, коридор 19-1, вбиральня 19-2, ванна кімната 19-3, кухня 19-4, балкон, житловою площею 15,90 кв. м., зареєстрований Миколаївською універсальною товарно-сировинною Біржею 26.12.1995 року, зареєстрований в ММБТІ 06.03.1996 р. за №16994, укладений між [PERSON], з одного боку, та [PERSON], [PERSON], [PERSON], з іншого боку. Договір купівлі-продажу вказаної квартири підписаний сторонами власноручно. До теперішнього часу ніхто із сторін ніяких вимог, щодо порушення їх прав, не заявили, ніякого спору, з цих питань, у сторін не виникло. На час укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна сторони цього договору ухилились від його нотаріального посвідчення, а на даний час визнання такого договору дійсним можливе лише в судовому порядку. Позивач вказує, що після укладання договору сторонами були виконані умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відразу після укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами, позивачем було зареєстровано право власності в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, який на час виникнення спірних правовідносин мав повноваження реєстраційного органу. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у червні 1998 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Приписами ст. 224 ЦК УРСР встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов'язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов'язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Позивач на теперішній час не має можливості реалізувати свої права після придбання нерухомого майна, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений. Приймаючи до уваги те, що позивач не має можливості усунути порушення своїх прав в позасудовому порядку, позов про визнання договору купівлі-продажу дійсним та підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1473,20 грн..

Outcome: approved