Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до суду в якому просить надати дозвіл [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] дозвіл на тимчасові багаторазові виїзд за межі України у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON], в період з 20 грудня 2017р. по 20 грудня 2018р., а також у супроводі інших осіб уповноважених її матір»ю [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] в країни Шенгенської Угоди (Республіка Польща, Туреччина). В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 21.02.2011р. згідно рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області шлюб між нею та відповідачем розірвано. Від спільного проживання у них народилося двоє дітей, дочка, [PERSON], [INFO] та дочка, [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу відповідач залишився проживати разом з нею та двома дітьми. Проте відповідач не приділяє належної уваги своїм дітям, не цікавиться їх здоров»ям, вихованням та забезпеченням, добровільно матеріальну допомогу на утримання дітей не надає. Крім того, вона самостійно матеріально утримує та належним чином піклується про здоров»я дітей, їх фізичний, духовний та моральний розвиток та має намір взимку 2017р., весною та влітку 2018р. в якості туриста відвідати з дітьми Республіку Польща та відпочити і оздоровити дітей на морському узбережжі в Туреччині. Також має намір постійно відвідувати країни Шенгенської угоди, а саме Республіку Польща, так як там проживає її мати, що підтверджується відповідним запрошенням. Однак для цього їй необхідно мати проїзні документи, на що потрібна письмова згода батька. Отримати у відповідача згоду на такі поїздки вона не може, оскільки останній не хоче добровільно надавати згоду на виїзд дітей за межі України. Наголошує, що поїздки будуть здійснюватися на короткий термін, без мети постійного проживання за межами України, тому жодні права батька встановлені законодавством, в тому числі на побачення з дитиною порушуватися не будуть. Тому звернулася з вказаним позовом до суду та просить такий задоволити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, додатково пояснив, що позивач розірвала шлюб з відповідачем у лютому 2011 року, однак сторони продовжують проживати за однією адресою. Позивач неодноразово просила чоловіка надати дозвіл на виїзд дітей за кордон, однак у зв»язку з небажанням останнього з»являтись до нотаріуса, змушена звернутися з даним позовом до суду. Наголошує, що мати позивача постійно проживає у Республіці Польща та має бажання та можливість прийняти її та дітей на відпочинок, у зв»язку з чим надала відповідне запрошення. Вважає, що подорожі матимуть неабияке значення для духовного та фізичного розвитку дітей, завдяки поїздкам зможе оздоровити дітей в морській кліматичні зоні, яка є надзвичайно сприятливою для дітей у такому віці. Настоює на заявлених позовних вимогах, та просить такі задоволити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з»явився, хоча судом був належними чином повідомлений про час та місце слухання справи. Про причини неявки суд не повідомив. Однак, подав до суду заяву у якій просить проводити розгляд справи у його відсутність та не заперечує проти пред»явленого позову. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в позов слід задоволити з таких міркувань. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 21.02.2011р.. Під час перебування сторін у шлюбі у них народилося двоє дітей, донька [PERSON], [INFO] та дочка, [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с.10, 12). Згідно копії свідоцтва про народження позивача [PERSON], серія [NUMBER] від 02.02.1982 р., вбачається, що її матір»ю являється [PERSON]. З свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 25.07.2012 року видно, що [PERSON].(мати позивача) та [PERSON] громадянин Польщі, 13.12.2008 р. зареєстрували шлюб, місце реєстрації відділ реєстрації актів цивільного стану міста Стрий Стрийського міськрайонного управління юстиції Львівської області. Актовий запис № 376. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім»я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч. 7 ст. 7 СК України). Частинами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 року № 3857- ХІІ «Про порядок виїзду з України і в»їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 2-1 Правил перетинання державного кордону громадянами України затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995 року встановлено, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів), піклувальників (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними. Відповідно до п.п. 3 п.2-2 даних Правил передбачено, що виїзд за межі України, громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред»явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до п. 18 Правил оформлення видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон проїзного документу дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, в редакції затвердженої Постановою КМУ від 24.03.2004р. № 380, оформлення проїзного документу здійснюється на підставі згоди батьків, а у разі, коли вони не перебувають у шлюбі між собою за наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлений на підставі рішення суду. Як вбачається із змісту наведеного закону, у разі відсутності згоди одного з батьків питання про виїзд неповнолітнього за кордон вирішується судом за позовом іншого з батьків зі з»ясуванням питання про країну виїзду, строку та мети виїзду, а при задоволенні такого позову судом ухвалюється рішення про дозвіл на виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон. Вищенаведена правова позиція викладена також у Постанові Верховного Суду України від 09 лютого 2011 року № 6-26604св10, яка в силу вимог ст. 417 ЦПК України є обовязковою для судів. Згідно ч.1 ст. 57 ЦК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Позивачем представлено суду запрошення від 12.10.2017р., реєстр [NUMBER], згідно якого мати позивача [PERSON], одружена, на підставі карти побиту (карти тимчасового проживання) № [NUMBER], дійсної до 11.01.2023 року, проживаючої у [ADDRESS], ідентифікаційний особистий номер громадянина [NUMBER], запрошує [PERSON], як дочку та [PERSON] та [PERSON] як онуків, з метою відвідин на період з 20.12.2017р. по 20.12.2018р., при цьому заявляє, що має потрібні житлові умови та грошові кошти для їх перебування в Республіці Польща. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Що стосується позовної вимоги, про надання дозволу на тимчасові, багаторазові виїзди за межі України до країн, членів Шенгенської угоди (республіка Польща, Туреччина) неповнолітнім дітям [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] в супроводі інших осіб уповноважених їх матір»ю [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON], то в цій частині позову слід відмовити, оскільки, такий порядок не передбачено нормами діючого законодавства, окрім того такі дії можуть призвести до порушення інтересів та безпеки дітей та батьківських прав батька [PERSON]. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що отримання дозволу на виїзд за кордон неповнолітніх дітей позивачкою здійснюється в інтересах дітей та з метою оздоровлення, лікування, загального розвитку, споглядання архітектурних пам»яток Європи, згода батька на тимчасовий виїзд дітей за кордон відсутня, а тому суд вважає, що позов слід задоволити, надавши дозвіл на виїзд дітей за межі України без згоди батька.

Outcome: dismissed