Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом та вимоги мотивує тим, що у період з 23.05.2018 року по 09.11.2018 року вона [PERSON] перебувала у трудових відносинах з АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш». 09.11.2018 року наказом АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» №602-к від 06.11.2018 року позивача було звільнено з роботи за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України. При звільненні відповідач не виплатив [PERSON] заборгованість із заробітної плати, яка утворилася за період з вересня по листопад 2018 року. Крім того, у звязку з тим, що відповідач не провів повний розрахунок в день звільнення, умови життя позивача були погіршені та вона була змушена використовувати кредитні кошти банку для забезпечення організації свого життя, внаслідок чого їй було завдано моральну шкоду. Тому позивач просить суд стягнути з АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» на її користь заборгованість по заробітній платі, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та моральну шкоду в розмірі 1000 грн.. Ухвалою суду від 23.11.2018 року відкрито спрощене позовне провадження у вказаній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, однак просила не стягувати невиплачену заробітну плату, оскільки 22.11.2018 року їй була виплачена вказана заборгованість. Представник АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш», повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, надав суду заяву, в якій зазначив, що середньоденна заробітна плата [PERSON] становила 416 грн. 64 коп., також просив закрити провадження у справі в частині стягнення заборгованості з заробітної плати, оскільки 22.11.2018 року вона була виплачена позивачеві в повному обсязі, та зазначив про відсутність підстав для стягнення моральної шкоди, так як суду не надано жодних доказів заподіяння такої шкоди і належного обґрунтування її розміру. Суд, заслухавши думку позивача та вивчивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] з 23.05.2018 року по 09.11.2018 року перебувала у трудових відносинах з Приватним акціонерним товариством «Науково-виробниче акціонерне товариство «ВНДІкомпресормаш», що підтверджується копією трудової книжки (а.с.6-9). Наказом АТ «НВАТ «ВНДІкомпресормаш» №602-к від 06.11.2018 року [PERSON] було звільнено з роботи за угодою сторін за п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с.9). При звільненні відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі, яка станом на 09.11.2018 року становила 11457 грн. 34 коп., що підтверджується розрахунковим листком Товариства за листопад 2018 року (а.с.11). Вказана заборгованість була виплачена 22.11.2018 року, що підтверджується Реєстрами перерахування на рахунки отримувачів № 1236, № 1237 та № 1238 від 22.11.2018 року та платіжними дорученням (а.с.25-30). Згідно Довідки відповідача №04/09-000895 від 29.01.2019 року, середньоденна заробітна плата [PERSON] становила 416 грн. 64 коп. Між сторонами склалися цивільно-правові відносини, що регулюються КЗпП України. За змістом статей 116, 117 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства провадиться в день звільнення. В разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України, наданих в п. 20 постанови № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до в п. 6 вказаних розяснень, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обовязкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як було з'ясовано в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, [PERSON] була звільнена 09.11.2018 року, а остаточний розрахунок з нею було проведено 22.11.2018 року. За таких обставин, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 3333 грн. 12 коп., за період з 09.11.2018 року по 22.11.2018 року, що складає 8 робочих днів, при середньоденній заробітній платі позивача 416,64 грн. (8 роб.дн. х 416,64 грн. = 3333,12 грн). Щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до розяснень, що містяться в п. 5 та п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою Пленуму Верховного Суду України від 25.05.2001 року), відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Враховуючи викладене та те, що позивачем, всупереч вимог ст. 81 ЦПК України, не надано суду жодних належних та беззаперечних доказів на підтвердження факту заподіяння їй моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а також відсутність доводів та аргументів на обґрунтування оцінки заподіяної шкоди, беручи до уваги, що затримка з виплати заробітної плати становила лише 8 днів, суд приходить до висновку про необхідність відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди. До того ж, задовольняючи вимоги позивача щодо стягнення середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні, це буде справедливою сатисфакцією по відношенню до відшкодування завданих моральних страждань. Таке рішення суду повністю відповідає практиці Європейського суду з прав людини висловленої в рішенні «Надточій проти України», де у пункті 55 зазначено: що стосується вимог заявника про відшкодування моральної шкоди, Суд зазначає, що у випадку, якщо особа у результаті провадження, яке не відповідало вимогам Конвенції щодо справедливості, була покарана судом, як це було у цій справі, повторний розгляд справи за вимогою заявника по суті є належним способом відшкодування за порушення (див., mutatis mutandis, «Оджалан проти Туреччини» (Ocalan v. Turkey) [GC], no. 46221/99, пп. 207-210, ECHR 2005-IV). Отже, Суд вважає, що визнання порушення Конвенції саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією. У відповідності зі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 704,80 грн., оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору.

Outcome: partial