Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO]. В позові зазначила, що з відповідачем перебувала у шлюбі, який розірвано 5 квітня 2007 року, сторони є батьками доньки [PERSON], 2001 року народження. Відповідач з сім'єю не проживає, життям дитини не цікавиться, не відвідує навчальний заклад, де навчається донька, аліменти, які стягнуті рішенням суду, сплачує не в повному обсязі. На підставі викладеного просить про позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини. У судовому засіданні позивачка підтвердила викладені у заяві доводи. Пояснила, що донька сторін професійно займається спортивними і бальними танцями, поглиблено вивчає англійську мову, бажає отримати вищу освіту за кордоном, у зв'язку з чим виникне питання про отримання згоди батька на поїздку дитини за межі держави, а позивач побоюється, що з цим можуть виникнути складнощі. Відповідач проти задоволення позову заперечує. Пояснив, що відчуває до доньки почуття любові, має потяг до постійного спілкування з нею, чому свідомо перешкоджає позивач, яка настроює дівчину проти батька. Дівчина залякана матір'ю, під час телефонного спілкування з ним стримана, нерідко припиняє спілкування, коли відповідач називається по телефону. Просить залишити позов без задоволення, оскільки перерва в спілкуванні з донькою є вимушеною, зумовленою виключно поведінкою матері. Заявив, що сподівається, що, подорослівши, дитина зрозуміє зміст його почуттів до неї, і вони неодмінно зможуть налагодити гармонійні стосунки. Що стосується побоювань матері про його відмову у наданні дозволу на поїздки дитини за кордон, вони є неспроможними, оскільки він готовий надати такий дозвіл по мірі виникнення необхідності, про що не раз заявляв матері дитини, виказував готовність надати допомогу у вирішенні цього питання будь-коли. Доводи про ухилення від сплати аліментів категорично заперечує, заявивши, що за відомостями органу державної виконавчої служби такої заборгованості у нього немає. На підставі викладеного просить не позбавляти його батьківських прав, не позбавляти надії на спілкування з дитиною. Представники третіх осіб, які вчасно, у встановленому порядку повідомлялись про час та місце розгляду справи, до суду не з'явилися. Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району надав висновок з приводу спору, а також письмове звернення, яке містить прохання про вирішення спору у відсутність його представника. За згаданих обставин, за умови наявності письмового висновку органу з охорони інтересів дитини, який є обов'язковим, суд у відповідності до ст. 36 ЦПК України вважає за можливе вирішення спору без участі представників третіх осіб. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, думку прокурора, яка вбачає недоцільним позбавлення відповідача батьківських прав, свідків, думку дитини, про позбавлення батьківських прав щодо якої просить позивач, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони з 18 червня 2001 року по 5 квітня 2007 року перебували у шлюбі (а. с. 7, 8). Сторони є батьками дитини [PERSON], [INFO] (а. с. 10), яка проживає з позивачем. В силу ст. ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. Як випливає з роз'яснень в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З огляду на наведені положення законодавства та роз'яснення Верховного Суду України, лише навмисні дії батьків з нехтування своїми обов'язками щодо виховання дитини можуть бути підставою для вжиття такого суворого заходу як позбавлення батьківських прав. Між тим судом встановлено, що відповідач має потяг до дитини, відчуває до неї почуття любові, бажає брати участь у виханні доньки, спілкуватися з нею, а перешкоджання з боку позивачки позбавляють його повною мірою реалізувати це право. Залишаючи позов без задоволення, суд враховує і зміст п. 18 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Що ж стосується цього спору, суд, як вже зазначено, не може констатувати наявність винної поведінки в діях відповідача. На користь таких умовиводів суду свідчать і зміст висновку органу опіки та піклування, який є обов'язковими при розгляді справ такої категорії, про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої доньки (а. с. 52), його позитивна характеристика з місця проживання (а. с. 61), процесуальна позиція, при якій він послідовно категорично заперечує проти задоволення позову, заявляючи про наміри досягти добрих і гармонійних стосунків з донькою. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. При вирішенні спору суд бере до уваги ту обставину, що батько і донька були позбавлені можливості постійно спілкуватися між собою протягом певного проміжку часу, що може потягти певні труднощі у налагодженні спілкування, проте виходить з того, що зазначена перерва була вимушеною, зумовленою поведінкою позивача, яка безпідставно чинила перешкоди у спілкуванні відповідача з дитиною. Відсутність вини відповідача у припиненні спілкування з донькою, почуття любові до дитини, намагання поновити контакт з нею, емоційно-вольові характеристики відповідача дають суду всі підстави вважати, що ним буде знайдений спосіб поновити добрі стосунки з дитиною, схилити її до себе без завдання шкоди емоційному благополуччю дівчинки. Доводи позову про ухиляння відповідача від участі в утриманні дитини суд при вирішенні спору до уваги не бере, оскільки: по-перше, ці обставини в силу закону не є підставою для позбавлення батьківських прав; по-друге, вони спростовуються наданими відповідачем фактичними даними про відсутність у нього заборгованості зі сплати аліментів (а. с. 69, 60, 62), проти чого не заперечує в судовому засіданні і позивач. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. В силу ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. За змістом ст. 153 СК України мати, батько і дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно із ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов'язки по відношенню до батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою, а в силу ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків повинно ґрунтуватися на повазі прав дитини та її людської гідності. Виходячи з викладеного суд вважає, що батько дитини, який виказує готовність належним чином виконувати свої обов'язки з виховання дитини і не ухиляється від цих обов'язків, не може бути позбавлений права на спілкування з дитиною та участь у її вихованні, яке захищає закон.

Outcome: dismissed