Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-15 00:00:00

Позивачі[PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом про визнання договору дарування недійсним до відповідачів [PERSON], [PERSON], мотивуючи позовні вимоги тим, що 15 лютого 2015 року Апеляційним судом Чернівецької області було скасовано рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24.03.2014 року про визнання за [PERSON] права власності на нежилі (офісні) приміщення загальною площею 163,90 кв.м., що розташовані в горищі будинку №13 по вул.Героїв Майдану у м.Чернівці. 20 травня 2014 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] було укладено у письмовій формі договір дарування нерухомого майна нежитлових приміщень (18-1 18-13), що знаходяться в будинку №13 по вулиці Героїв Майдану в м.Чернівці. На думку позивачів зазначений правочин слід вважати недійсним, виходячи з того, що дарувальник ([PERSON]І.) зловмисно домовився з обдаровуванню ([PERSON]А.), яка є тещею дарувальника та сам договір укладено з метою приховання конфлікту, який виник між співвласниками багатоквартирного будинку №13 по вулиці Героїв Майдану в м.Чернівці, оскільки [PERSON] самочинно захопив приміщення горища та облаштував їх в офісні приміщення без згоди співвласників (мешканців) багатоквартирного будинку, чим порушив їх права та законні інтереси. Позивачі вказують, що оспорюваний правочин було укладено між [PERSON] та [PERSON] на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24.03.2014 року, яке скасоване ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 15.02.2015 року, яка вступила в законну силу. При цьому, в п.6 договору дарування зазначено, що з приводу зазначеного майна немає спору щодо порушення прав та законних інтересів третіх осіб, в той час як велися спори між співвласниками багатоквартирного будинку №13 по вулиці Героїв Майдану в м.Чернівці та [PERSON] з приводу самочинного захоплення горища. На основі викладеного позивачі просять суд визнати недійсним договір Дарування нерухомого майна від 20.04.2015 року серії НАА №005059, укладений між [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків [NUMBER] та [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків [NUMBER], а також стягнути з відповідачів судові витрати у розмірі 2425,90 грн. В судовому засіданні представник позивачів - [PERSON] вимоги позову підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні вказала, що 13.09.2012 року мешканці будинку звертались у відповідні органи з приводу припинення самовільної забудови горища. З боку відповідача [PERSON] не було здійснено обовязкового обстеження будинку. Також на відповідача органами державного будівельного контролю складався протокол про адміністративне правопорушення, однак відповідача це не зупинило, він надалі продовжував самочинно реконструювати горище. Вказала, що відповідач захопив спільне майно співвласників багатоквартирного будинку. В обґрунтування своїх вимог послалась на рішення Конституційного Суду України від 02.03.2004 року та 09.11.2011 року. Просила задовольнити позов. Позивач [PERSON] в судовому засіданні вказав, що на даний час відсутній доступ на горище будинку та у звязку з цим також відсутній доступ до комунікацій. Відсутня можливість перевірити димовентканали, а також зникло зєднання з всесвітньою мережею Інтернет. Самовільна забудова все перекриває, двері на горище постійно зачинені. Вказав, що відповідачем змінено конфігурацію даху, підняті додаткові стіни та збільшено навантаження на будинок. Просив задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позову, вважаючи його необґрунтованим та ствердив, що права позивачів ним порушені не були. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, однак від її представника [PERSON] до суду надійшли письмові заперечення на позов в яких просить відмовити в задоволенні позову. Також спрямував до суду заяву, згідно якої просить справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги не визнає. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] поясниив, що квартира [ADDRESS] належить його матері. Реконструкція спірного приміщення почалась у 2012 році. Він помітив перепланування уже тоді, коли вони були здійснені. Вони протягом тривалого часу вивішували на горищі білизну для підсихання, однак одного разу просто не змогли потрапити на горище, там зачинені на замок двері. Дозволу на перепланування ні у нього ні у його матері ніхто не запитував. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає у вказаному будинку. Внаслідок самочинного переобладнання горища відповідачем [PERSON] у них немає можливості почистити димохід, а також на зовнішній стіні будинку зявилась тріщина. Ствердила, що дозволу на перепланування та реконструкцію горища вона не надавала. Підтвердила той факт, що відповідачем [PERSON] були встановлені двері, які постійно замкнені, внаслідок чого відсутній доступ на горище. Заслухавши пояснення сторін та покази свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24.03.2014 року задоволено позов [PERSON] до Чернівецької міської ради про визнання права власності (а.с.17). Визнано за [PERSON], право власності на нежитлові (офісні) приміщення загальною площею 163,90 кв.м., основною площею 142,80 кв.м., що складаються з приміщень: коридору 18-1 площею 2,00 кв.м., коридору 18-2 площею 7,00 кв.м., коридору 18-3 площею 4,70 кв.м., вбиральні 18-4 площею 2,60 кв.м., кабінету 18-5 площею 18,80 кв.м., кабінету 18-6 площею 31,70 кв.м., вбиральні 18-7 площею 2,10 кв.м., кабінету 18-8 площею 19,20 кв.м., кабінету 18-9 площею 18,00 кв.м., кабінету 18-10 площею 23,10 кв.м., кабінету 18-11 площею 19,30 кв.м., санвузла 18-12 площею 2,70 кв.м. та кабінету 18-13 площею 12,70 кв.м., що розташовані в будинку №13 по вул. Героїв майдану в м.Чернівці. Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 11.02.2015 року (а.с.18-20) вказане рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24.03.2014 року скасовано та в задоволенні позову [PERSON] до Чернівецької міської ради про визнання права власності відмовлено. Також ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13,05.2015 року (а.с.63) касаційну скаргу [PERSON] відхилено та рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 11.02.2015 року залишено без змін. Відповідно до договору дарування нерухомого майна від 12.05.2014 року серії НАА №005059, посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу [PERSON] (а.с.21) дарувальник ([PERSON]І.) передає у власність обдаровуваної ([PERSON]А.) майно, а обдаровувана приймає у власність майно нежитлові приміщення, що знаходяться за адресою: Чернівецька область, місто Чернівці, вулиця Героїв Майдану, під номером тринадцять (13), безоплатно. Опис обєкта: нежитлові (офісні) приміщення загальною площею 163,90 кв.м., основною площею 142,80 кв.м., що складаються з приміщень 18-1 18-13. Факт належності спірних приміщень відповідачці [PERSON] також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №21473090 від 12.05.2014 року (а.с.22). Також судом встановлено, що мешканці будинку №13 по вул. Героїв майдану в м.Чернівці 13.09.2012 року (а.с.111) звертались з колективним зверненням до Секретаря Чернівецької міської ради, головного архітектора м.Чернівці, Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю в Чернівецькій області, Департамент містобудівного комплексу та земельних відносин Чернівецької міської ради, Відділ охорони культурної спадщини Чернівецької міської ради та прокурора м.Чернівці з приводу того, що без їх дозволу та відома [PERSON] приступив до самочинної реконструкції горища вказаного будинку. Вказують, що будинок №13 по вул. Героїв майдану в м.Чернівці знаходиться в центрі історичної частини м.Чернівці, а також має статус історичної памятки. При цьому, мешканці будинку своєї згоди на заволодіння приміщенням горища відповідачем та проведення будь-яких дій на горищі не надавали. Окрім того, мешканці квартир будинку використовують горище для сушки білизни, там розміщені електорощитова для всього будинку та димовентиляційні шахти, оскільки багато квартир будинку обладнані пічним опаленням. Також [PERSON] не провів обовязкове обстеження будівлі та квартир, а тому мешканці будинку вважають, що реконструкція даху з подальшим його переплануванням може завдати непоправної шкоди всьому будинку. Вважають, що після завершення робіт [PERSON] приватизує спірне приміщення та позбавить їх усіх можливості користуватись горищем. Згідно з листом Відділу охорони культурної спадщини Чернівецької міської ради №12-15-512/210 від 16.05.2014 року (а.с.23), відповідно до «Коригування історико-архітектурного опорного плану і проекту зон охорони памяток та визначення меж і режимів використання історичних ареалів м.Чернівців», затвердженої рішенням Чернівецької міської ради від 28.02.2007 року №252 та наказом Міністерства культури і туризму України від 16.06.2007 року №661/0/1607, будинок за вказаною адресою знаходиться в межах комплексної охоронної зони Центрального історичного ареалу м.Чернівців. Відповідно до повідомлення Шевченківської районної у місті Чернівці ради Чернівецької області від 22.02.2013 року №Л-286 (а.с.65), [PERSON] без дозвільних документів виконав реконструкцію частини горища під офісні приміщення на вулиці Червоноармійській, 13. За виконання робіт з реконструкції офісних приміщень без документів, які надають право на виконання будівельних робіт, як це передбачено чинним законодавством України, інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області на [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення. Також відповідно до повідомлення Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Чернівецькій області від 21.02.2013 року №7/24/5-2/101 (а.с.117), громадянину [PERSON] видано припис з вимогою привести обєкт будівництва у відповідність до вимог чинного містобудівного законодавства, шляхом замовлення проектної документації, отримання висновку органу охорони культурної спадщини, висновку експертної організації та подання на реєстрацію декларації про готовність обєкта до експлуатації. Також розяснено, що відповідно до ч.8 ст.39 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» експлуатація закінчених будівництвом обєктів, не прийнятих в експлуатацію, забороняється. Відповідно до ч.1\~ст.202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У\~ст.204 ЦК України\~встановлена презумпція правомірності правочину, а саме - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до роз'яснень п.7\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»\~правочин може бути визнаний недійним лише з підстав, встановлених законом та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»\~суть приватизації державного житлового фонду полягає у відчуженні на користь громадян України, тобто у їх власність, як квартир (будинків), кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, так і належних до них господарських споруд і допоміжних приміщень (підвалів, сараїв тощо) цього фонду. Допоміжні приміщення відповідно до ч. 2 ст. 10 указаного Закону, передаються у власність квартиронаймачів безоплатно і окремо приватизації не підлягають та таким чином стають об'єктами права спільної власності співвласників будинків одночасно з приватизацією квартир, що засвідчується свідоцтвом про право власності на квартиру.\~\~ У\~Рішенні Конституційного Суду України від 2 березня\~\~2004 року\~\~\~№4-рп/2004\~(справа про права співвласників на допоміжні приміщення багатоквартирних будинків) зазначено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир багатоквартирних будинків, підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об'єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього (п.1.1). У\~Рішенні Конституційного Суду України від 9 листопада\~\~2011 року № 14-рп/2011\~зазначено, що положення пункту 2\~статті 10 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» від 19 червня 1992 року № 2482-ХІІ\~зі змінами необхідно розуміти так, що власники квартир дво-або багатоквартирних житлових будинків та житлових приміщень у гуртожитку, незалежно від підстав набуття права власності на такі квартири, житлові приміщення, є співвласниками допоміжних приміщень у будинку чи гуртожитку, технічного обладнання, елементів зовнішнього благоустрою. При цьому, факт порушення прав позивачів, як співвласників будинку на допоміжні приміщення будинку, а саме горище будинку по вул.Героїв Майдану, 13 в м.Чернівці, встановлено рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 11.02.2015 року, яке вступило в законну силу. Таким чином, охоронювані Законом права позивачів по справі були порушені, що спростовує п.6 оскаржуваного договору. Відповідно до ч. 2 ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно з частинами 1, 2 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За наведених обставин, на підставі вищевикладеного, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, а саме слід визнати недійсним договір дарування нерухомого майна від 12.05.2014 року, серії НАА №005059, укладений між [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків [NUMBER] та [PERSON], [INFO], реєстраційний номер облікової картки платника податків за даними Державного реєстру фізичних осіб платників податків [NUMBER]. Стосовно письмових заперечень представника [PERSON] [PERSON] про те, що позивачі при оскарженні спірного правочину посилались на ст.232 ЦК України, яка не може бути застосована до спірних правовідносин, то, на думку суду, дана обставина не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, оскільки позивачами в позові фактично прописана та зазначена інша підстава для визнання недійсним правочину, а саме рішення Апеляційного суду Чернівецької області від 11.02.2015 року, яким рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 24.03.2014 року, на підставі якого і був вчинений оскаржуваний правочин, було скасоване та в задоволенні позову [PERSON] до ЧМР про визнання права власності на спірні приміщення було відмовлено. Що стосується стягнення з відповідачів на користь позивачів судових витрат в сумі 2425,90 грн., то тут слід зазначити наступне. Згідно вимог ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВССУ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» згідно із\~главою 8\~розділу I ЦПК судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Визначені\~ЦПК\~України види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов'язок нести інші витрати, не передбачені законодавством. Зважаючи на вказане, з врахуванням вимог ч.1 ст.88 ЦПК України, з огляду на розумну необхідність даних витрат для даної справи, суд приходить до висновку, що вимога про стягнення витрат за виготовлення, нотаріальне посвідчення та реєстрацію в ЄРД довіреностей на імя позивачів в сумі 1200 грн. до задоволення не підлягає. Понесені ж позивачами витрати на судовий збір підлягають стягненню з відповідачів.

Outcome: partial