Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

Позивач звернулася до Южного міського суду Одеської області з позовом до [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Служба у справах дітей Южненської міської ради Одеської області, про вселення та зобов'язання не чинити перешкоди у користуванні квартирою, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебувала в шлюбі з відповідачем з 27.09.2003 року який рішенням Южного міського суду Одеської області від 26.10.2011 року було розірвано. Під час перебування у шлюбі [INFO] у сторін народилася дитина - [PERSON]. Під час перебування у шлюбу сторонами у спільну сумісну власність було набуто квартиру [ADDRESS]. Рішенням Южного міського суду Одеської області від 05.11.2013 року здійснено поділ спільного майна подружжя, та за позивачем визнано право власності на ? частину вищезазначеної квартири. Проте, на даний час відповідач перешкоджає позивачу та їх спільній дитині проживати у цій квартирі, здійснює перешкоди у користуванні нею, хоча вона також залишається зареєстрованою у вищезазначеній квартирі. Відповідач змінив замки на вхідних дверях, ключі позивачу не надає. У цій квартирі залишились речі позивача та дитини. Відповідач без згоди позивача мешкає у цій квартирі з іншою жінкою, яка без правових підстав користується належною позивачу ? частини квартири, в результаті чого позивач з дитиною вимушені постійно переїжджати, та тимчасово проживати у родичів, здійснюючи цим самим незручності для них. На підставі вищевикладеного позивач просить суд виселити її з сином до зазначеної квартири та зобов'язати відповідача не чинити перешкод у користуванні позивачем належній їй частиною квартири. Позивач, представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову, мотивуючи це тим, що позивач за своїм бажанням забрала свої речі та переїхала жити до матері, він не створює перешкод для проживання сина, але не бажає, щоб у спірній квартирі проживала позивач. Крім того, відповідач вважає, що неможливо в квартирі виділити ізольоване приміщення для проживання позивача з дитиною. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову в зв'язку з тим, що це буде відповідати інтересам малолітньої дитини. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. В судовому засіданні встановлено, що позивач з відповідачем перебували в шлюбі з 27.09.2003 року який рішенням Южного міського суду Одеської області від 26.10.2011 року, копія якого міститься в матеріалах справи, було розірвано. Під час перебування у шлюбі [INFO] у сторін народилася дитина - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER], копія якого міститься в матеріалах справи. Після розірвання шлюбу між сторонами дитина проживає з позивачем. Під час перебування у шлюбу сторонами у спільну сумісну власність було набуто квартиру [ADDRESS]. Рішенням Южного міського суду Одеської області від 05.11.2013 року, копія якого міститься в матеріалах справи, зазначену квартиру було визнано спільним сумісним майном подружжя та було визнано за позивачем право власності на ? частину вказаної квартири. Позивач та її малолітня дитина - [PERSON] зареєстровані в спірній квартирі, що підтверджується довідкою про склад сім'ї від 06.03.2014 року, копія якої міститься в матеріалах справи. Відповідач перешкоджає позивачу та їх спільній дитині проживати у цій квартирі, здійснює перешкоди у користуванні нею, так як змінив замки на вхідних дверях, ключі позивачу не надає. У цій квартирі залишились речі позивача та дитини. Відповідач без згоди позивача мешкає у цій квартирі з іншою жінкою, про що відповідач не заперечував в судовому засіданні, в результаті чого позивач з дитиною вимушені постійно переїжджати, та тимчасово проживати у родичів, здійснюючи цим самим незручності для них. Згідно ст. 150 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу Української РСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Позивач, як один з власників зазначеної вище квартири, позбавлений діями відповідача права користування своєю часткою квартири. При таких обставин суд вважає, що позовні вимоги необхідно задовольнити, виселити позивача з сином до зазначеної квартири та зобов'язати відповідача не чинити перешкод у користуванні позивачем належній їй частиною квартири.

Outcome: approved