Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що починаючи з 12.10.2004 р. вона зареєстрована та проживає у [INFO]. З 21.11.2005 року позивач є власницею Ѕ квартири № [ADDRESS] на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №2-2725/2005 від 13.07.2005 р., що підтверджується Витягом № 9007772 від 21.11.2005 р. про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації». Позивач з моменту реєстрації місця проживання у [INFO], тобто з 12.10.2004 р., і по сьогодні, проживає у вищезазначеній квартирі, добросовісно та безперервно нею володіє (більше 13 років), відкрито користується, без таємниць та не приховуючи цей факт, добросовісно дбає та доглядає за квартирою, утримує її у належному стані, проводить поточні ремонті роботи, а також справно сплачує всі комунальні послуги та послуги з утримання будинку, як добросовісний співвласник буд. № 12 по вул. Телевізійній у м. Дніпрі, а також вживає всіх звичайних та необхідних заходів щодо охорони майна і нарікань та зауважень щодо користування квартирою з боку сусідів до позивача не надходило. Відповідач, як співвласник квартири, не вчиняв протягом всього часу титульного (більше 13 років) володіння вищевказаним нерухомим майном жодних дій щодо його утримання, збереження та фактичного користування, до того ж не сплачував жодного разу обовязкові платежі щодо утримання будинку та прибудинкової території, не відшкодовував позивачу витрати, понесені щодо утримання нерухомого майна в належному стані і як наслідок, позивач має всі підстави вважати, що у відповідача не було на меті фактичне володіння нерухомим майном, зацікавленості у його збережені тобто відповідач своїми діями протягом довготривалого періоду часу не виявляє наміру користуватися і визнавати нерухому річ фактично своєю. Так як власниця добросовісно, безперервно та відкрито використовувала дану квартиру для проживання, доглядала за нею, утримувала її в належному технічному стані, робила капітальні та поточні ремонти, сплачувала за комунальні послуги. До теперішнього часу ніхто не претендував та не претендує на дану квартиру. В зв'язку з чим позивач просить суд визнати за нею право власності на квартиру № [ADDRESS]. Представник позивача, що діє на підставі нотаріально завіреної довіреності (а.с.35), в судове засідання не з'явилась, згідно наданої заяви просила справу розглянути у її відсутність на задоволенні позовних вимог наполягала (а.с.49). Відповідач, місце реєстрації якого, відповідно до відомостей органу реєстрації не відоме (а.с.38), в судове засідання викликався через оголошення у пресі (а.с.40, 50), але в судове засідання не з'явився, ніяких заяв та клопотань до суду не надіслав. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов'язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ч.3 ст.211, ст.ст. 280, 281,282 ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами. Справа розглянута відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України без фіксування судового процесу технічними засобами. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №2-2725/2005 від 13.07.2005 р., власником квартири № [ADDRESS] є [PERSON]П та [PERSON] (а.с.20-21). Право власності позивачки на Ѕ зазначеної квартири 21.11.2005 р. зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно, що підтверджується витягом з Державного реєстру №9007772, виданого Дніпропетровським МБТІ (а.с.22). При цьому [PERSON], згідно свідоцтва про реєстрацію шлюбу ІК №058891, виданого 26.09.2006 р. Індустріальним відділом РАЦС, на момент винесення даного судового рішення та реєстрації права власності, мала прізвище Баталова (а.с.19). З паспорту громадянина України вбачається, що [PERSON] з 12.10.2004 р. зареєстрована у [INFO] (а.с.17). Згідно договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій №135 від 13.05.2010 р., між позивачкою та КЖЕП №6 Жовтневого району, саме позивачка несе витрати на утримання зазначеної квартири у повному обсязі, відомості про участь у цьому відповідача відсутні (а.с.27-28). Відповідно до нотаріально посвідченої заяви сусідки позивачки, що адресована суду, [PERSON], яка мешкає у [ADDRESS], остання засвідчила, що протягом усього часу свого проживання за вказаною адресою з 10.12.1992 року, вона жодного разу не бачила відповідача, який би проживав у квартирі №135 цього будинку, в якій весь цей час фактично мешкає позивачка зі своєю донькою та онуками (а.с.46). Аналогічні пояснення на адресу суду дала в нотаріально засвідченій заяві й донька позивачки - [PERSON], що мешкає у [ADDRESS] (а.с.47). Згідно довідки Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Телевізійна 12», відповідач ніколи не проживав за адресою [INFO], членом ОСББ «Телевізійна 12» не являється та жодного разу не звертався до голови правління та бухгалтера цього обєднання з заявами про надання рахунків на оплату послуг по утриманню зазначеного будинку та прибудинкової території (а.с.48). Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20.03.1952 , ратифікованого Верховною радою України 17.07.97 р. кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом Частина 1 статті 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб'єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння. Згідно з ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, зважаючи на те, що [PERSON] що починаючи з 12.10.2004 р. зареєстрована та проживає у [INFO], а з 21.11.2005 року позивач є власницею Ѕ квартири № [ADDRESS] на підставі рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у цивільній справі №2-2725/2005 від 13.07.2005 р., з того часу користується вказаною квартирою, оплачує всі комунальні послуги, тобто більше 13 років добросовісно, відкрито, безперервно володіє нерухомим майном, що підтверджується дослідженими в ході судового розгляду доказами, враховуючи наведені обставини справи та положення діючого в Україні цивільного законодавства, суд дійшов висновку, що наявні правові підстави для визнання за позивачем права власності на спірне майно в порядку ст.344 ЦК України за набувальною давністю, в зв'язку з чим вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. В рахунок відшкодування судових витрат по сплаті судового збору, у відповідність до ст.141 ЦПК України, з відповідача має бути стягнуто на користь позивачки 1371 грн., що підтверджується квитанцією про сплату судового збору (а.с.10).

Outcome: approved