Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до ТОВ «Медичний центр «Леомед», у якому просив визнати незаконним Наказ ТОВ «Медичний центр «Леомед» від 27.03.2017 року про звільнення [PERSON] з посади лікаря-хірурга судинного на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України; поновити [PERSON] на посаді лікаря-хірурга судинного; стягнути з ТОВ «Медичний центр «Леомед» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 483,50 грн. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що з 09.01.2017 року [PERSON] працює в ТОВ «Медичний центр «Леомед». Наказом від № 7-к від 27.03.2017 року позивача звільнено з займаної посади з 27.03.2017 року, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. При цьому, з 27.03.2017 року по 31.03.2017 року [PERSON] перебувала на лікарняному. Тобто, фактично позивача було звільнено з роботи під час перебування останнього на лікарняному. Крім того, позивачем поштою було направлено заяву про звільнення за власним бажанням на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України, яку відповідачем було отримано 05.04.2017 року. За таких обставин, позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, що викладені у позові. Представник відповідача у судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив суд відмовити у їх задоволенні. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив. 05.01.2017 року на підставі Наказу № 1-к від 05.01.2017 року ТОВ «Медичний центр «Леомед» [PERSON] прийнято на посаду лікаря-хірурга на одногодинний робочий день. 01.03.2017 року на підставі наказу № 3-к від 01.03.2017 року позивача переведено на посаду лікаря-хірурга судинного на одногодинний робочий день. [PERSON] була звільнена із займаної посади з 27.03.2017 року Наказом ТОВ «Медичний центр «Леомед» № 7-к від 27.03.2017 року, на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, оскільки [PERSON] була відсутня на робочому місці без поважних причин протягом робочого часу 17.03.2017 року та 22.03.2017 року. Згідно ч. 1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. У відповідності до п. 4 ст. 40 КЗпП України трудовий договiр, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договiр до закiнчення строку його чинностi можуть бути розiрванi власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числi вiдсутностi на роботi бiльше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно Акту № 1 від 21.03.2017 року, що складений комісією у складі головного бухгалтера [PERSON], головного лікаря [PERSON], адміністратора-касира [PERSON] за результатами службового розслідування встановлено, що 17.03.2017 року [PERSON] була відсутня на робочому місці та до території приміщення впродовж робочого часу не з'являлась. 21.03.2017 року, з'явившись на роботу, будь-які пояснення у письмовому чи усному вигляді надавати відмовилась, про причини неявки не повідомила. Наказом № 1д від 21.03.2017 року [PERSON] оголошено догану за порушення трудової дисципліни, а саме прогул 17.03.2017 року. Згідно Акту № 2 від 23.03.2017 року, що складений комісією у складі головного бухгалтера [PERSON], головного лікаря [PERSON], адміністратора-касира [PERSON] за результатами службового розслідування встановлено, що 22.03.2017 року [PERSON] була відсутня на робочому місці та до території приміщення впродовж робочого часу не з'являлась. 23.03.2017 року, з'явившись на роботу, будь-які пояснення у письмовому чи усному вигляді надавати відмовилась, про причини неявки не повідомила. У відповідності до листка непрацездатності серія АДА №619196 [PERSON] перебувала на лікарняному з 27.03.2017 року по 31.03.2017 року. Таким чином, фактично звільнення позивача відбулося під час перебування останнього на лікарняному, що суперечить чинному законодавству, з огляду на наступне. За трактуванням норм КзпП України звільнення працівника - це припинення трудового договору. Статтею 43 Конституції України визначено, що держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Використання примусової праці забороняється. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно ст.2 КЗпП України право громадян України на працю, - тобто на одержання роботи з оплатою праці не нижче встановленого державою мінімального розміру, - включаючи право на вільний вибір професії, роду занять і роботи, забезпечується державою. Працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об'єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. За умовами ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звiльнення працiвника з iнiцiативи власника або уповноваженого ним органу в перiод його тимчасової непрацездатностi (крiм звiльнення за пунктом 5 цiєї статтi), а також у перiод перебування працiвника у вiдпустцi. Це правило не поширюється на випадок повної лiквiдацiї пiдприємства, установи, органiзацiї. Враховуючи, що звільнення позивача відбулось на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України, тобто з ініціативи роботодавця, під час перебування [PERSON] на лікарняному, то враховуючи приписи ч. 3 ст. 40 КЗпП України таке звільнення є незаконним. Разом з тим, суд враховує, що 22.03.2017 року позивачем поштою було направлено заяву про звільнення за власним бажанням на підставі п. 1 ст. 38 КЗпП України, яку відповідачем було отримано 05.04.2017 року, тобто [PERSON] було виявлено бажання на розірвання трудового договору. Таким чином, позовні вимоги щодо визнання незаконним наказу про звільнення та поновлення позивача на роботі підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Середній заробіток розраховується відповідно до Постанови кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до п.2 зазначеної Постанови середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Час протягом якого працівники згідно із чинним законодавством або з інших поважних причин не працювали і за ними зберігався заробіток або зберігався частково, виключається з розрахункового періоду. У відповдіності до отриманих індивідуальних відомостей про застраховану особу від 19.04.2017 року заробітна плата [PERSON] за березень становить 400 грн. за 26 днів. При цьому остання звільнена 27.03.2017 року, отже, відпрацювала 26 днів без вихідних в березні 2017 року по одній годині. Таким чином, погодинна ставка становила 15,38 грн., мінімальна погодинна ставка відповідно до ст. 8 Закону України «Про державний бюджет 2017 рік» становить 19,34 грн. Враховуючи, що час вимушеного прогулу складає 25 днів, то 19,34 *25 = 483, 50 грн., що є сумою середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка має бути виплачена позивачеві. За умовами ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог.

Outcome: approved