Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому із врахуванням зміни позовних вимог просила надати [PERSON], [INFO], дозвіл на тимчасовий виїзд з України за кордон до Грузії без згоди та супроводу батька [PERSON] у період з 31 липня 2017 року до 20 серпня 2017 року з метою відпочинку та оздоровлення. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 29.04.2007. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.11.2011 їхній шлюб було розірвано. Від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Позивач вказує, що після розірвання шлюбу й до теперішнього часу дитина проживає разом з нею за адресою: [ADDRESS], перебуває на її особистому утриманні та вихованні. Позивач зазначила, що вона планує здійснити поїздку із сином за кордон до Грузії. Мета даної: відпочинок та оздоровлення. Дана поїздка потрібна для відпочинку та розвитку дитини. Позивачка посилається на те, що на всі її прохання надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, відповідач ігнорує, його було запрошено на зустріч до нотаріуса, однак, він не з'явився на зустріч, крім того, було запропоновано обрати день для зустрічі у нотаріуса, однак, відповідач не бажає звертатися до нотаріуса для отримання такого дозволу, а тому просить суд захистити права неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала в повному обсязі, просила його задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Служби у справах дітей Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання свого представника не направили, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, через канцелярію суду подали заяву, в якій просили врахувати інтереси малолітнього [PERSON], 2009 р. народження, та справу розглядати без участі їх представника. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, дійшов наступного висновку. Статтею 33 Конституції України закріплено право кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України. У відповідності до ст. 9 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року, держави - учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Крім цього, ст. 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Згідно ч. 2 ст. 141 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до положення ч. 1 ч. 2 ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами, що [PERSON] та [PERSON], перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.04.2007, а рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.11.2011 їхній шлюб було розірвано. Як вбачається з матеріалів справи, сторони від шлюбу мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], батьками якого відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого 29.05.2009 Відділом реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 15). З матеріалів справи вбачається, що позивач має намір вивезти малолітнього сина, [PERSON], [INFO], за кордон до Грузії, з метою відпочинку та оздоровлення, однак, не має нотаріально посвідченої згоди батька на виготовлення проїзних документів та на виїзд сина за кордон. Судом встановлено, що позивачка неодноразово зверталась до відповідача з проханнями надати дозвіл на виїзд, крім того, відповідач листом від 31.01.2017 запрошувався на зустріч до нотаріуса 06.02.2017. Підтвердженням країни спрямування, до якої позивач бажає вивезти дитину та термінів перебування підтверджується наданими копією листів-бронювання авіаквитків, копією листа-бронювання апартаментів для бронювання. Відповідно до конвенції про права дитини (ст. 18) проголошено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Рівності прав і обов'язків батьків стосовно дітей необхідно дотримуватися незалежно від наявності або відсутності шлюбу між ними. Одним із питань, яке має вирішуватися за взаємною згодою батьків дитини, є реалізація права дитини на свободу пересування. Відповідно до ст.ст. 141, 157 Сімейного кодексу України батько та мати рівні у всіх правах і обов'язках відносно своїх дітей, незалежно від перебування їх у шлюбі. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Так, чинним законодавством передбачено можливість вирішувати у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини без згоди та супроводу одного з батьків (одноразовий), однак із визначенням періоду його початку і закінчення, який при прийнятті рішення про надання такого дозволу суд має зазначати відповідно до наданих позивачем документів. Правилами ст. 313 ЦК України встановлено, що особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Також за змістом п. 4-2 Правил перетинання державного кордону виїзд дитини за кордон здійснюється на підставі документів, в яких зазначено державу прямування (місце виїзду). Таким чином, законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, а не регулярні виїзди без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Відповідно до частини першої ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Як визначено в ст.ст. 57 - 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень доказами, якими є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Суд звертає увагу сторін на те, що процес вирішення будь-яких суперечок між батьками неповнолітніх дітей не повинен негативним чином впливати на права та інтереси цих дітей. Враховуючи наведене, оцінивши наявні у справі докази, виходячи з того, що відповідач чинить позивачу перешкоди в цьому, обмежує таким чином можливості дитини та її право на відпочином та оздоровлення, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог [PERSON], оскільки виїзд дитини за кордон має тимчасовий характер, відповідає її інтересам та бажанням, за своєю метою має сприяти її загальному розвитку та оздоровленню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача суми сплаченого судового збору в розмірі 640,00 грн.

Outcome: approved