Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом, в якому просить розірвати шлюб, укладений 24.05.2014 року між нею та відповідачем, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області. Свої вимоги мотивувала тим, що сімейне життя з відповідачем не склалося в силу різних причин, зокрема через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на шлюб та сім'ю, що ставало причиною частих сімейних конфліктів. З 25.11.2017 року шлюбні відносини та спільне проживання з відповідачем припинилися. У шлюбі у них народився син: [PERSON], [INFO]. На переконання позивача подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливі, шлюб існує тільки формально. Оскільки, відповідач свій батьківський обов'язок щодо утримання сина не виконує, є працездатним, періодично їздить на заробітки за кордон, місячний його дохід складає близько 16-20 тис. гривень, інших утриманців не має, вважає можливим стягнути з нього аліменти за рішенням суду у твердій грошовій сумі у розмірі 4000,00 грн. щомісячно. Розмір аліментів обґрунтований станом здоров'я дитини, матеріальним становищем позивачки, дохід якої не в повній мірі дозволяє забезпечувати дитину всім необхідним, а також виходячи з прожиткового мінімуму для дитини. У судове засідання позивач не з'явилася, через канцелярію надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задовольнити, не заперечує проти заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з'явився, про час і місце розгляду справи був належним чином повідомлений, причин поважності своєї неявки не повідомив. Відзив на позовну заяву не подав у встановлений судом строк. На підставі ст. 280, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає можливим провести заочний розгляд справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, виходячи з їх належності та допустимості, суд приходить до наступних висновків. 24.05.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області, про що складено відповідний актовий запис № 188. Прізвища після одруження: чоловіка - [PERSON], дружини - [PERSON]. Зазначене підтверджується оригіналом Свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] від 24.05.2014 року. Як встановлено судом з матеріалів справи, подружнє життя між позивачем та відповідачем не склалося в силу різних причин, зокрема через відсутність взаєморозуміння, розходження поглядів на шлюб та сім'ю, що ставало причиною частих сімейних конфліктів. З 25.11.2017 року шлюбні відносини та спільне проживання з відповідачем припинилися. З вищенаведених підстав, позивач вважає, що подальше спільне життя і збереження шлюбу є неможливим, суперечить її інтересам, тому просить розірвати їхній шлюб. Відповідно до положень ст. ст. 24, 56 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 3 ст. 109 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на задоволенні позову є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї стали неможливими, тривалий час сторони не підтримують сімейно-шлюбні стосунки, спільного господарства не ведуть, проживають окремо, взаєморозуміння між ними відсутнє, шлюб існує формально, позивач наполягає на розлученні, оскільки поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має і вважає, що збереження шлюбу бути не може, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення, або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. Таким чином, враховуючи наведене та з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини даного позову, суд вважає, що примирення та подальше подружнє життя сторін є неможливим, сім'я розпалася остаточно, збереження шлюбу може суперечити інтересам позивача, а отже, укладений між [PERSON] та [PERSON] шлюб підлягає розірванню. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Щодо вимоги про стягнення аліментів, то суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 121 Сімейного кодексу України (далі СК України), права та обов'язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. Як встановлено судом, у шлюбі у подружжя народився син - [PERSON], [INFO] (Свідоцтво про народження серія [NUMBER], видане Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції у Закарпатській області 16.12.2014 року). Батьком значиться - [PERSON], матір'ю - [PERSON]. Судом з матеріалів справи також встановлено, що дитина проживає з матір'ю та перебуває на її утриманні. [PERSON] часто хворіє, стоїть на диспансерному обліку поліклінічного відділення Ужгородської міської дитячої клінічної лікарні, що підтверджується довідкою №16 лікаря-пульмонолога Шуберт Т.М. Позивач [PERSON] працює на посаді вихователя в ДНЗ №12 з 16.11.2017 року. Її заробітна плата за період з серпня 2017 по січень 2018 року складає 5704,97 грн. Відповідач [PERSON] є працездатним, має можливість надавати допомогу на утримання дитини, однак добровільно такої не надає, батьківський обов'язок не виконує. Будь-яких заперечень щодо позовних вимог та спростування, викладених у позовній заяві, обставин відповідач не надав. Обов'язки по утриманню дитини в однаковій мірі мають нести як батько, так і матір дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Згідно ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. При призначенні аліментів, відповідно до ст. 182 СК України та роз'яснень, що містяться в п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3 суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становища дитини; стан здоров'я та матеріальне становища платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з вимогами ст. 191 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Сімейне законодавство зобов'язує батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття, проте відповідач ухиляється від свого батьківського обов'язку, а тому кошти на утримання дитини (аліменти) підлягають присудженню за рішенням суду. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі, в розмірі 2500,00 грн. (дві тисячі п'ятсот гривень) щомісячно, починаючи з дня звернення позивачки до суду, і до досягнення дитиною повноліття.

Outcome: partial