Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом у якому просить розірвати шлюб з відповідачем та визначити місце проживання дитини разом з нею. Позовні вимоги позивач мотивує тим, що вона зареєструвала шлюб із [PERSON] 14.08.2010 року. Від шлюбу мають дитину [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що протягом останніх декількох місяців вони з відповідачем не проживають як чоловік та дружина, шлюбні відносини між ними фактично припинилися. Також зазначає, що на даний час між нею та відповідачем взагалі відсутнє порозуміння, любов та повага, які повинні бути притаманні сім`ї. У відповідача власні погляди на життя, будь яких дій які б свідчили про його бажання повернутися до своєї сім`ї та стати на шлях виправлення відповідач не чинить та кожен із них має діаметрально протилежні погляди на шлюб та сім`ю. Вказує, що між нею та відповідачем також не досягнуто згоди щодо місця проживання їхньої доньки, а тому таким місцем проживання дитини просить визначити з нею, як матір`ю дитини. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 09.10.2019 року відкрите провадження у справі у порядку загального позовного провадження, призначене підготовче судове засідання та витребувано від Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації висновок про розв`язання спору щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] (а.с. 18, 19). 07 листопада 2019 року судом постановлено ухвалу якою підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду по суті на 09.01.2020 року (а.с. 29, 30). 12 грудня 2019 року на адресу Дніпровського районного суду м. Києва від Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації надійшов витребуваний судом від Органу опіки та піклування висновок про розв`язання спору щодо визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] . В судове засідання сторони не з`явились. Позивач до суду подала заяву з проханням розглянути справу без її участі, позов просить задовольнити. Відповідач до суду подав заяву у якій просить провести розгляд справи у його відсутності, вказав, що позовні вимоги визнає. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи. До суду подано заяву у якій представник Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації просить провести розгляд справи у відсутності їх представника та ухвалити рішення в інтересах дитини. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як убачається із матеріалів справи, сторони уклали шлюб 14.08.2010 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів Відділу реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві зроблено актовий запис № 812 (а.с. 8). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] (а.с. 12). Відповідно до ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ст. ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на задоволенні позову є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя та збереження сім`ї стали неможливими, взаєморозуміння між сторонами відсутнє, шлюб існує формально, позивач наполягає на розлученні, оскільки поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має і вважає, що збереження шлюбу бути не може, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення, або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, відповідач позов визнає, тому суд вважає, що подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, у зв`язку з чим позов в частині розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Також позивач просить визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом із нею, посилаючись на те, що згода щодо місця проживання дитини з відповідачем не досягнута. Згідно ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно положень ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Тлумачення норми вищенаведеної ст. 161 СК України свідчить, що до інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. За вимогами ч. 5 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно висновку Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини (протокол засідання комісії № 22 від 27.11.2019), на час розгляду зазначеного питання встановлено, що батьки дитини [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі. Спеціалістами служби у справах дітей та сім`ї проведено обстеження житлово-побутових умов за адресою: [ADDRESS] , де проживає малолітня [PERSON]. Квартира облаштована необхідними меблями, наявні речі побуту та вжитку. Для дівчинки виділено окремий куточок, де є спальне місце, шафа для одягу, письмовий стіл, наявні особисті речі. Мати дитини, [PERSON] має постійне місце роботи, стабільний дохід. Громадянка створила всі необхідні умови для гармонійного розвитку доньки. Дитина навчається в середній загальноосвітній школі № 66 Дніпровського району м. Києва. Батько дитини [PERSON] не заперечує проти проживання доньки [PERSON] з матір`ю [PERSON] . Орган опіки та піклування вважає за можливе визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Суд приймає до уваги зазначений висновок Органу опіки та піклування Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини від 27.11.2019 р. та враховує наступне. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (ст. 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Питання забезпечення інтересів дитини ґрунтується на розумінні, що для дітей розлучення батьків - це завжди тяжке психологічне навантаження, пов`язане, зокрема, з кардинальними змінами в житті дитини: нове оточення та місце проживання, неможливість спілкування з двома батьками одночасно тощо. Вирішуючи питання про визначення місце проживання дитини, суди мають враховувати об`єктивні та наявні у справі докази, зокрема обстеження умов проживання, характеристики психоемоційного стану дитини, поведінки батьків щодо дитини та висновку органу опіки та піклування. Однак найважливішим у цій категорії справ є внутрішнє переконання судді, яке має ґрунтуватися на внутрішній оцінці всіх обставин в їх сукупності. Адже не можна піддавати формалізму долю дитини, яка через те, що батьки не змогли зберегти шлюб, не повинна бути позбавлена щасливого та спокійного дитинства. Тобто, при вирішені справ про визначення місця проживання дитини, суд не може будувати логіку свого рішення за принципом: визначити місце проживання дитини із мамою, якщо не встановлено виняткових обставин. Такого висновку також дійшов Верховний Суд у постанові від 17.07.2019 року у справі № 185/6994/15-ц. З матеріалів справи убачається, що позивач та відповідач проживають у квартирі [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстрована малолітня дитина сторін по справі [PERSON] (довідка про реєстрацію місця проживання особи - а.с. 13). Позивач постійно працевлаштована, відповідно довідки Іноземного підприємства «І-АР-СІ» від 18.09.2019 р. № 228, [PERSON] з 20.03.2017 р. працює менеджером відділу корпоративних комунікацій та зв`язків з громадськістю вказаного підприємства, її посадовий оклад складає 25350 грн. на місяць (а.с. 14). Також суд приймає до уваги і визнання відповідачем позову в частині визначення місця проживання дитини. За викладених обставин, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази та оцінюючи їх у сукупності, та беручи до уваги визнання відповідачем позовних вимог, що не суперечить інтересам дитини, суд приходить до висновку про задоволення позову в частині визначення місця проживання дитини. Положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що також кореспондується з частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір». Позивачем судовий збір сплачений за дві немайнові вимоги двома квитанціями по 768,40 грн. кожна на загальну суму 1 536,80 грн., а саме: на підставі квитанції № ПН1878143 та квитанції № ПН1878139 від 03 жовтня 2019 року на рахунок 31212206026005 Казначейства України УК у Дніпровському районі, код банку отримувача 899998, код отримувача 38012871 (а.с. 4, 6). У зв`язку з цим [PERSON] з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого при подачі позову судового збору, що становить у розмірі 768 грн. 40 коп. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачений останньою судовий збір в дохід держави в сумі 768 грн. 40 коп. (а.с. 6).

Outcome: approved