Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача стягнення заробітної плати; середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. Вимоги мотивовано тим, що з 03 вересня 2015 року [PERSON] працювала в приватному акціонерному товаристві «Херсонтурист» на посаді головного бухгалтера. На підставі наказу № 32 від 14 грудня 2015 року позивача звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. При звільненні підприємством [PERSON] не було проведено розрахунку, на її додаткові звернення щодо виплати належних при звільненні сум відповідач не реагував. За вказаних обставин позивач просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 12\~763,39 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. 17 жовтня 2016 року [PERSON] подано суду заяву про збільшення позовних вимог в частині розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Відповідно до змісту якої остаточно просила суд стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 40\~000,80 грн. В судовому засіданні позивач на задоволенні позовних вимог наполягала, з підстав викладених в позові та заяві про збільшення позовних вимог від 17 жовтня 2016 року. Представник відповідача в судовому засіданні позов визнав в частині стягнення невиплаченої заробітної плати позивачу. В подальшому в судове засідання не зявився надав заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідно до змісту якої позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати визнав в іншій частині позову просив відмовити. 20 вересня 2016 року представником відповідача надано суду письмові заперечення проти позову. Так, заперечення мотивовані тим, що розмір заборгованості підприємства перед позивачем не є безспірним, оскільки відповідно до довідки № 94 від 14 грудня 2015 року розмір заборгованості товариства перед позивачем складає 13\~118,89 грн. Крім того, вказує на те, що в день звільнення позивач була відсутня на робочому місці та з вимогою про проведення розрахунку при звільненні до товариства не зверталася. За вказаних обставин, вважає, що порушень з боку товариства під час звільнення позивача трудового законодавства не було, тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Також, зазначив про те, що товариство робило спроби в позасудовому порядку вирішити вказаний спір та сплатити позивачеві заборгованість з заробітної плати. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності представника відповідача. Заслухавши пояснення осіб, які приймали участь в судовому засіданні, дослідивши матеріали справи, а також на повно та всебічно зясованих обставин, на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозвязок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, cуд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що 03 вересня 2015 року [PERSON] на підставі наказу № 23 прийнято до ПрАТ «Херсонтурист» на посаду головного бухгалтера (а.с. 9). Відповідно до ст. 38 КЗпП України, [PERSON] на підставі наказу № 32 від 14 грудня 2015 року, звільнено 14 грудня 2015 року за власним бажанням (а.с. 11). Згідно з довідкою виданою ПрАТ «Херсонтурист» від 14 грудня 2015 року, заборгованість перед [PERSON] по заробітній платі на 14 грудня 2015 року становить 13\~118,80 грн. З довідки ПрАТ «Херсонтурист» від 18 вересня 2016 року вбачається, що заробітна плата [PERSON] за останні два місяці перед звільненням, а саме: за жовтень 2015 року становила 4\~000 грн.; за листопад 2015 року становила 4\~000 грн. Хоча надана суду довідка не містить підпису та печатки товариства, проте вказані в ній відомості щодо заробітної плати позивача за жовтень та листопад 2016 року в судовому засіданні сторонами не заперечувалися. Як вбачається з наданих поштових повідомлень позивачем на адресу відповідача надсилалися заяви з вимогою щодо повідомлення про розмір заборгованості товариства перед нею у виплаті заробітної плати (а.с. 20, 21, 22), однак відповідей на такі заяви позивачем не отримано. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Представником відповідача належних та допустимих доказів на підтвердження заперечень щодо спроби товариства в позасудовому порядку вирішити вказаний спір та погасити заборгованість по заробітній платі, а також відсутності позивача на день звільнення та не звернення останньої з вимогою про проведення розрахунку при звільненні, суду не надано, тому вказані доводи суд не приймає. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю і кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. З ч. 1 ст. 94 КЗпП України слідує, що заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно з ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Відповідно до ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має звернутися до суду з позовом про стягнення йому належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі поданих ними доказів. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. За вказаних обставин, суд приходить до висновку про те, що відповідач в порушення норм трудового законодавства не провів з позивачем розрахунок при звільненні, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість з виплати заробітної плати, яка підтверджена в судовому засіданні в межах заявлених позовних вимог, тобто - 12\~763,39 грн. З приводу позовних вимог щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходить з наступного. В разі не виплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (ст. 117 КЗпП України). Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24 грудня 1999 року № 13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановления рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Розрахунок середнього заробітку обчислюється відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». При здійснення зазначеного розрахунку включаються основна заробітна плата, допомоги і надбавки. З п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», слідує, що суд задовольняючи вимоги про оплату праці, має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначені сум, що підлягають стягненню. Як вбачається з листів міністерства соціальної політики України № 10196/0/14-14/13 від 09 вересня 2014 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік» та № 10846/0/14-15/13 від 20 липня 2015 року «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік» кількість робочих днів в грудні 2015 року 23; в січня 2016 року 19; в лютому 2016 року 21; в березні 2016 року 22; в квітні 2016 року 21; в травні 2016 року 19; в червні 2016 року 20; в липні 2016 року 21; в серпні 2016 року 22; в вересні 2016 року 22; в жовтні 20. У звязку з чим, загальна кількість днів затримки розрахунку з моменту звільнення 14 грудня 2015 року по день постановлення судового рішення 17 жовтня 2016 року становить 210 робочих днів. Враховуючи вище наведене, сума середнього заробітку за час затримки проведення належних позивачу виплат становить 40 000,80 грн. (формула розрахунку: 4\~000 грн. (заробітна плата за жовтень 2015 року) + 4\~000 грн. (заробітна плата за листопада 2015 року) = 8\~000 грн.: 42 (кількість робочих днів за жовтень та листопад 2015 року) = 190,48 грн. х 210 (робочі дні за час затримки). Отже, викладений позивачем в заяві про збільшення позовних вимог розрахунок розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідає положенням чинного трудового законодавства, є обґрунтованим та не спростований відповідачем. За вказаних обставин суд вважає, що відповідач в порушення норм трудового законодавства не провів з позивачем розрахунок в строки встановлені ст. 116 КЗпП України та не виплатив їй середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума середнього заробітку за час затримки проведення належних [PERSON] виплат в розмірі 40\~000,80 грн.

Outcome: approved