Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі, від якого мають сина, 2008 р.н. Причиною розірвання шлюбу є те, що їх подружнє життя не склалось, шлюбні відносини припинені з квітня 2014 р., спільне господарство не ведеться, примирення неможливе. Під час перебування в шлюбі ними було придбано автомобіль [NUMBER], номер кузова [NUMBER], 2007 року випуску. Після фактичного припинення шлюбних відносин відповідач пішов з сім'ї та забрав вказаний автомобіль, ключі від нього та технічний паспорт, та відмовляється добровільно поділити спільне майно. Оскільки, вона одна виховує сина, у зв'язку з необхідністю забезпечувати потреби дитини, просить залишити автомобіль в її власності та стягнути з неї на користь відповідача компенсацію половини його вартості, а саме 69 900 грн. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, в рамках, які зазначені в позовній заяві. Відповідач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково, а саме не заперечували щодо розірвання шлюбу. Заперечували в повному обсязі щодо вимог позову про визнання за позивачем права власності на автомобіль та стягнення з неї на користь відповідача компенсації половини його вартості в розмірі 69 900 грн. Зокрема, зазначили, що позивачем не внесені на депозитний рахунок суду вказані кошти. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 15 жовтня 2005 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва, а/з 1678. Від шлюбу подружжя має сина - [PERSON], [INFO]. Подружнє життя не склалось, причиною розірвання шлюбних відносин стало те, що шлюбно-сімейні стосунки сторони не підтримують з 2014 р., спільне господарство не ведуть, при цьому зберегти сім'ю та відновити свої стосунки сторони не бажають. За змістом ст. 51 Конституції України та ст. 24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім'я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім'ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя та їх дитини, тому є наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. За час перебування в шлюбі сторонами був придбаний транспортний засіб - автомобіль [NUMBER], номер кузова [NUMBER], 2007 року випуску. Згідно Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу спірний автомобіль зареєстрований на ім'я відповідача. Ці обставини сторонами в судовому засіданні не оспорювалися. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.05.2016 р. по справі призначено авто-товарознавчу експертизу, провадження якої доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз. У відповідності до висновку експертів за результатами проведення комісійної авто товарознавчої експертизи №9277/16-54 від 26.07.2016 р. вартість автомобіля [NUMBER], номер кузова [NUMBER], 2007 року випуску складає 215 509 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ст. 63 цього Кодексу, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За правилами ч. 1 ст. 70 Кодексу, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В силу ч.2 ст.372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. З даної норми закону випливає, що сторони володіли вказаним автомобілем на праві власності в рівних частках. Звертаючись до суду з позовом, позивач фактично ставить питання про зміну правовідношення відносно спільного сумісного майна, тобто, у спосіб, що передбачений п.6 ч.2 ст.16 ЦК України. В той же час, відповідно до ч.ч.1,2 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Сторони в судовому засіданні такої домовленості не досягли. Відповідно до п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким способом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Заявляючи вимоги про визнання права власності на спірний автомобіль та стягнення з неї на користь відповідача грошової компенсації, даних коштів на депозит суду позивач не внесла. Зокрема, позовних вимог про припинення права власності відповідача на ? частину спірного автомобіля на підставі ст. 365 ЦК України позивач не заявляла. Крім того, як вбачається з прохальної частини позову, позивач просить стягнути з неї на користь відповідача компенсацію половини вартості спірного автомобіля в розмірі 69 900 грн., однак як вбачається з висновку експертів вартість автомобіля складає 215 509 грн., тобто половина вартості автомобіля має складати 107 754, 5 грн. Зокрема, позивач в судовому засіданні позовні вимоги не збільшила на підставі вказаного висновку та просила задовольнити позов, посилаючись на вказану в ньому вартість автомобіля. Відповідно до ч.ч.4,5 ст.71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. З приведеного вище аналізу норм Сімейного кодексу України та постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що допускається стягнення грошової компенсації на користь одного із подружжя при вирішенні питання поділу спільного неподільного майна, яким може бути автомобіль, але стягнення такої компенсації можливо лише за згодою другого з подружжя та при умові внесення другим із подружжя на депозитний рахунок суду вартості частини неподільної речі, яка реально передається йому у власність в порядку поділу спільного майна. Як зазначено вище, відповідач в судовому засіданні заперечував проти порядку поділу спірного автомобіля у спосіб, заявлений позивачем, а остання не внесла на депозитний рахунок суду грошової компенсації, що становить вартість 1/2 частини спірного автомобіля, а тому підстави для задоволення вимог позивача шляхом стягнення з неї вартості 1/2 частини спірного автомобіля та передачі їй у власність цієї частини автомобіля, що належить в, відсутні. У зв'язку з зазначеним, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Outcome: partial