Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS] в якому вказує, що вона та відповідач зареєстровані в даному будинку. Відповідач є її донька, яка з вересня 1996 року одружилась та виїхала на постійне місце проживання до чоловіка за межі держави Україна. В останнє донька приїздила погостювати в м. Херсон в 2007році. З 2016р. вона втратила зв'язок з відповідачем, місце її проживання не відомо, участі у його утриманні не приймає, квартирну плату та плату за комунальні послуги не сплачує, особистих речей відповідача в будинку відсутні. У зв'язку з наведеним просить визнати [PERSON].[INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 24.10.2018 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в п'ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. На адресу відповідача, було направлено копію ухвали про відкриття провадження та матеріали позовної заяви, які були повернуті на адресу суду з відміткою за закінченням терміну зберігання, відзив на позовну заяву до даного часу суду не надано. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що позивач [PERSON] є власником 25/100 частин будинку за адресою: [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 01.11.1996р. та договором дарування 08.07.1987р. посвідченого Першою Херсонською державною нотаріальною конторою та зареєстровано 17.08.1987р. в БТІ за № запису 4462 в книзі 97. Згідно акту квартального комітету №4 Дніпровського району м. Херсона від 31.05.2018р. в будинку [ADDRESS] зареєстрована, але не проживає [PERSON]. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником спірної квартири, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним йому майном на власний розсуд.

Outcome: approved