Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом та заявленою в ньому вимогою про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , в його обґрунтування посилаючись на те, що 23.08.2013 р. між нею та відповідачем було укладено шлюб, та за час перебування в шлюбі у подружжя народилася донька [PERSON] , [INFO] . Останні роки подружжя, як сім`я, не проживає разом, через постійні суперечки та приниження один одного. Як зазначається позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом, з моменту фактичного припинення шлюбних відносин, не звертаючи увагу на те, що їхня донька інвалід від народження, відповідач матеріально не допомагає, участі у вихованні дитини не приймає. З 2016 року донька проживає з позивачем окремо від відповідача; позивачу невідомо місце проживання відповідача на даний час, оскільки він постійно змінює місце свого перебування. З періодичністю відповідач приходив до них з донькою, але тільки для того, щоб попросити кошти або переночувати, а коли позивач відмовляє, то він починає погрожувати та маніпулювати своїми правами на доньку. Позивач вказує, що відповідач, як батько не піклується та не утримує свою дитину, не знає, як виховувати її з такою хворобою, як її лікувати та яке їх донька потребує харчування та догляду. Коли відповідач виявляє бажання взяти на прогулянку доньку, позивач дуже хвилюється за маленьку, оскільки відповідач веде незрозумілий спосіб життя, не має постійної роботи та постійного місця проживання, зловживає алкогольними напоями, тому позивач переконана, що залишати доньку наодинці на тривалий час з відповідачем для дитини небезпечно. У судове засідання учасники справи не з`явилися; позивач надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, повідомила про те, що позов підтримує повністю, та просила його задовольнити, не заперечуючи проти заочного розгляду справи. Відповідач не скористався правом брати участь в судових засіданнях, та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи не скористався правом брати участь у судових засіданнях; в окремо поданій заяві просили розглядати справу у його відсутність, надавши до суду висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] . Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, відповідач та позивач є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження (а.с.11), дитина проживає разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №3002, виданою КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради (а.с.8), та перебуває на повному її утриманні і піклуванні. Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 30.03.2020 року за № 4/4-179 щодо розв`язання спору «Про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] », з`ясовано, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, в якому у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Відносини між батьками не склалися та були припинені, вони проживають окремо. Зі слів матері рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду від 10.02.2020 року шлюб було розірвано. Малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю та перебуває на її утриманні. Відповідно до акту обстеження умов проживання №03/246 від 22.01.202; малолітня [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю за адресою: [ADDRESS] . За місцем проживання родини для дівчинки обладнано куточок відповідно до її віку та потреб. Мати здійснює належне виховання та догляд за донькою. Батько [PERSON] не скористався правом бути присутнім на засіданні комісії. Про її проведення був належним чином сповіщений. В телефонному режимі повідомив, що не заперечує проти визначення місця проживання доньки [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю. В свою чергу мати пояснила, що батько не здійснює належного виховання доньки, в достатній мірі не цікавиться її життям та здоров`ям. Як з`ясовано, після розірвання батьками стосунків малолітня [PERSON] , [INFO] , постійно проживає разом з матір`ю. За місцем проживання матері для дитини створені всі належні умови для проживання. Дане середовище для малолітньої є спокійним і стійким, в той час зміна якого може призвести до психоемоційної нестабільності дівчинки. Мати дитини проявляє більше турботи про неї та уваги до її життя, здоров`я, безпосередньо займається її вихованням та розвитком. З огляду на викладене, при розгляді даного питання, комісія з питань захисту прав дитини також враховує важливість перебування дівчинки поряд з матір`ю, наявність тісної емоційної прихильності до неї, в силу обставин, що склалися, так як дитина постійно контактує безпосередньо з матір`ю, а руйнування фізичного та емоційного контакту між ними може призвести до відчуття неспокою та емоційної напруги дитини, вік та стан здоров`я дівчинки та відсутність будь-яких явних обмежень щодо постійного проживання дитини з матір`ю. Враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , 1990 р.н. (а.с.38-40), що підтверджується відповідним висновком органу опіки та піклування. Спірні правовідносини виникли із визначення місця проживання малолітньої дитини. Дослідив докази в межах заявлених вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч. 1 ст. 161 СК України). Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Задовольняючи вимоги позову у повному обсязі, суд керується тим, що відповідач не скористався правом надання відзиву на позовну заяву та правом брати участь у судових засіданнях, не спростував обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, та виходить з якнайкращих інтересах дитини, враховуючи її вік та стан здоров`я, наявність тісної емоційної прихильності дитини до матері (позивача). Джерела отримання доказів вичерпані, підстави для звільнення від доказування в даній справі відсутні, тому в найкращих інтересах дитини наявні підстави для задоволення позову. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: approved