Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-12 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідачів про визнання їх такими , що втратили право на користування житловим будинком № [ADDRESS] та усунути перешкоди в користуванні житловим будинком шляхом виселення, без надання іншого житлового приміщення. В обґрунтування позову зазначено, що є власником будинку, розташованого по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 18.09.2015 року. Вказаний будинок належав їй та чоловіку [PERSON], який помер [INFO] року. Після смерті чоловіка відкрилась спадщина за заповітом, яка складається з 1/2 частини будинку, розташованого по [ADDRESS] 18 вересня 2015 року отримала свідоцтво про право власності на 1/2 частку житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами під [ADDRESS] У вище вказаному будинку мешкає позивач та зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON]. Зверталась до відповідачів з прохання про виселення, але вони на звернення не реагують та уникають спілкування . Самоправно займаючи будинок, перебуваючи в ньому без достатніх правових підстав, вони перешкоджають користуватись власністю, не бажають звільнити будинок на вимогу, систематично псують жиле приміщення, порушують правила співжиття, роблячи неможливим проживання з ними в одному будинку, а тому просить задовольнити позов повністю. До судового засідання позивачем надано клопотання про розгляд справи без її участі та підтримку позовних вимог (а. с. 36 ). Відповідачі в судове засідання не з»явилися, про час і місце розгляду справи повідомлено рекомендованими листами (а. с. 34,35), поважні причини неявки суду не повідомлено. Згідно ст.169 ЦПК України, суд визнає причини неявки неповажними і вирішує справу розглядати за даної явки і наявних матеріалів у справі. Судом встановлено наступні факти. [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] Разом зі позивачем за вказаною адресою зареєстровані та проживають її сини [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] року народження, що підтверджується довідкою №175 від 09.08.2016 року (а. с. 6), довідками УДМС ( а.с. 17,18) та повідомленнями про вручення рекомендованих листів ( а.с. 34,35). Відповідно до ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Відповідно до ст.405 ЦК України, а саме ч. 2 член сім'ї власника житла втрачає право на користування житлом, у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла. Ст. 157 ЖК України передбачає, що членів сім»ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК України. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого житлового приміщення. Ч. 1 ст. 116 ЖК України визначає якщо наймач, члени його сім»ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймотодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. 17.07.97 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, відповідно до п.1 ст. 8 якої встановлено, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст. 30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм майном, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому економ порядку. Зокрема глава 23 Цивільного Кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Відповідно до вимог ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» - зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду. Згідно ст. 12 Загальної декларації прав людини, дата підписання 10.12.1948 р., дата набрання чинності 10.12.1948 р. Прийнята і проголошена резолюцією 217A(III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, тайну його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань. При винесенні рішення, суд керується ст.11 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності , суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову, оскільки відповідачі є членами сім»ї позивача та її покійного чоловіка [PERSON], який помер [INFO] року в розумінні ст. 64 ЖК України. Члени сім»ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Виселення винних на вимогу наймотодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК України можливе лише за умови, якщо наймач, члени його сім»ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними . В даному випадку позивачем не надано жодного доказу щодо застосування заходів запобігання і громадського впливу на відповідачів за те , що систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичне порушення правил соціалістичного співжиття, що роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи будинку , а тому позов є необґрунтованим та безпідставним і задоволенню не підлягає. Згідно ст.88 ЦПК України, оскільки в позові відмовлено, судові витрати залишити по фактичному їх понесенню сторонами.

Outcome: dismissed