Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу посилаючись на те, що з відповідачем по справі зареєстрували шлюб 03.04.2014 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 293. Від спільного проживання народився син [PERSON] , [INFO] . Причиною розлучення є те, що між сторонами часто виникали сварки та непорозуміння, внаслідок чого вони проживають окремо більше 2 років. Тому, просить шлюб розірвати, дитину залишити на її вихованні, а також стягнути на її користь судові витрати. В судове засідання позивач надала заяву про слухання справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала та не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с. 18). Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву згідно якого позов визнає частково. Зокрема, не заперечує проти розірвання шлюбу, однак заперечує проти залишення сина на вихованні позивача, а також просить розподілити судові витрати між сторонами порівну (а.с. 20-21). Окрім цього, позивач подав апеляційну скаргу на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13.02.2020 про відкриття провадження у даній справі мотивуючи її порушенням правил підсудності з боку позивача щодо подання даного позову (а.с. 20-21). Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі зареєстрували шлюб 03.04.2014 у відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Приморському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 293 (4). Від спільного проживання народився син [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Причиною розлучення є різні погляди на життя та різні характери, в наслідок чого виникають часті сварки та непорозуміння. Шлюбні відносини між сторонами припинилися, вони не проживають разом понад 2 роки, а шлюб носить формальний характер. Згідно із ч. 2 ст. 104 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення. Судом встановлено, що за час спільного проживання сторони не змогли створити міцної сім`ї, що призвело до втрати почуття поваги та любові один до одного. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ст. 24 Сімейного кодексу України). Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній (ст. 55 Сімейного кодексу України). Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ч.ч. 3, 4 ст. 56 Сімейного кодексу України). Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, а також те, що відповідач позов в цій частині визнає, суд вважає, що шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки зберегти їх сім`ю на майбутнє неможливо, а подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам. В порядку ч. 2 ст. 115 СК України після набрання даним рішенням законної сили воно підлягає направленню до органу РАЦС за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. З приводу місця проживання та виховання дитини, то суд зазначає таке. Пунктом 14 ПВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. В силу ст. 161 СК України, якщо батько та мати, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч.ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Судом встановлено, що неповнолітня дитина упродовж останніх двох років проживає з позивачем в м. Калуш, що не заперечується відповідачем, тому суд приходить до висновку, що після розірвання шлюбу, неповнолітню дитину слід і надалі залишити проживати з матір`ю, відповідно позов в цій частині також підлягає задоволенню. Відповідачем не надано суду жодних доказів того, що в інтересах сина буде саме залишення його на вихованні та утриманні відповідача, а бо ж того, що залишення сина з матір`ю суперечитиме його інтересам. Слід також зазначити, що відповідач вправі звернутися до органу опіки та піклування або до суду з окремим позовом про визначення місця проживання дитини. Окрім цього суд звертає увагу на те, що ухвалою Івано-Франківського апеляційного суду від 24.03.2020 апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 13.02.2020 у цивільній справі [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу повернуто скаржнику. Зокрема, згідно поданої апеляційної скарги, відповідач вважає, що позивачем порушено правила підсудності на звернення до суду з даним позовом. Згідно ч. 2 ст. 128 ЦПК України позови про розірвання шлюбу можуть пред`являтися за зареєстрованим місцем проживання чи перебування позивача у разі, якщо на його утриманні є малолітні або неповнолітні діти або якщо він не може за станом здоров`я чи з інших поважних причин виїхати до місця проживання відповідача. Наведене також підтверджується позицією ПВСУ від 21.12.2007 №11 « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Судом встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрована та проживає по [ADDRESS] ). При цьому, на її утриманні та вихованні перебуває син [PERSON] , [INFO] . Зважаючи на це, та враховуючи положення ст. 128 ЦПК України, в даному випадку правила підсудності з боку позивача порушено не було. Відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача також слід стягнути на користь позивача понесені нею судові витрати (а.с. 3). На підставі викладеного, ст.ст. 24, 55, 56, 110, 112 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved