Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом та заявленою в ньому вимогою про розірвання шлюбу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , а також про визначення місця проживання малолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , в його обґрунтування посилаючись на те, що 10.03.2018 між нею та відповідачем було укладено шлюб, від шлюбу подружжя має малолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та доньку [PERSON] , [INFO] . Як зазначається позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом, підставою для розірвання шлюбу є ті обставини, що у подружжя відсутні спільні інтереси, вони мають різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння. Протягом останніх двох років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин; кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Відповідач постійно нехтує сімейними цінностями, такими, як повага до дружини, піклування про створення в сім`ї доброзичливої, сприятливої морально- психологічної атмосфери. З його ініціативи між ними постійно виникають сварки, свідком яких нерідко стають їхні діти, що тяжким чином впливає на їхній психічний стан та кожен раз спричиняє позивачу та дітям душевні страждання. Позивач зазначає, що відповідач неодноразово застосовував щодо неї фізичне насилля, що змушувало її звертатися до органів поліції. Все це відбувалося на очах дітей, що серйозно травмувало їхню психіку; позивач неодноразово втікала від відповідача разом з дітьми, але, провівши деякий час у спеціалізованих закладах, поверталася до нього, але коли нещодавно відповідач знову заподіяв їй тілесні ушкодження, вона разом з двома дітьми мусила втекти до м. Дніпро, де має у користуванні житло. На переконання позивача, відповідач не розуміє та не хоче розуміти сутності проблем, які виникають в їхній сім`ї, він не здатен підтримувати нормальну моральну атмосферу в сім`ї, піклуватися про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Протягом тривалого часу відповідач взагалі самоусунувся від необхідності матеріально забезпечувати свою сім`ю, фактично кошти на їхнє існування надавала тільки мати позивача, яка протягом тривалого часу живе і працює за кордоном. Позивач вказує, що на даний час ведення між сторонами спільне господарство та сумісне проживання остаточно припинено. За глибоким переконанням позивача, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає, оскільки як у позивача, так і у відповідача на ґрунті сімейно-побутових проблем, та діаметрально протилежних поглядів на сімейне життя, розвинулась неприязнь один до одного, втрачено почуття любові та поваги. Позивач вважає, що за таких умов шлюб необхідно розірвати. В обґрунтування позовних вимог щодо визначення місця проживання малолітніх дітей позивач вказує, що вона, як мати двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дітей, створення для них належних соціально - побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання їхніх дітей, разом з нею. Позивач любить своїх дітей і спроможна забезпечити їх всім необхідним. До того ж у Дніпрі проживає її мама, яка постійно працює і постійно їм в усьому допомагає. Як вказує позивач, місто Дніпро є її рідним містом і в ньому вона зможе забезпечити комфортне життя дітям, зокрема, відвідання дитячого садка, лікування в медичних установах, вона постійно слідкую за станом здоров`я дітей, їхнім розвитком, виховує та піклується про них, у неї з дітьми психологічний контакт, прив`язаність один до одного. З огляду на досвід, який є в суспільстві, проживання дитини саме з матір`ю є для дитини більш прийнятним, оскільки в матері більше емоційно-вольової мотивації можливостей та часу приділяти дитині уваги. Позивач вважає, що наразі необхідно визначити в судовому порядку місце проживання дітей саме з матір`ю та при розгляді даного питання просить врахувати те, що відповідач не має постійної роботи та заробітку, внаслідок своєї неприпустимої поведінки неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, він емоційно не врівноважений та схильний до фізичних образ та рукоприкладства. У судове засідання учасники справи не з`явилися; представник позивача надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, повідомив про те, що позов підтримує повністю, та просив його задовольнити, не заперечуючи проти заочного розгляду справи. Відповідач не скористався правом брати участь в судових засіданнях, та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи не скористався правом брати участь у судових засіданнях; в окремо поданій заяві просили розглядати справу у його відсутність, надавши до суду висновок органу опіки та піклування щодо розв`язання спору про визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Як встановлено судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, 10.03.2018 р. між позивачем та відповідачем за цим позовом було зареєстровано шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис та видано свідоцтво, що підтверджується відповідною копією свідоцтва (а.с. 6). Подружжя припинило шлюбно-сімейні відносини. Відповідач та позивач є батьками малолітніх: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідними свідоцтвами про народження (а.с.7,8), діти проживають разом із позивачем за адресою: [ADDRESS] , та перебувають на повному її утриманні і піклуванні. Згідно з висновком органу опіки та піклування виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради від 13.10.2020 року за № 4/4-546 щодо розв`язання спору «Про визначення місця проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] », з`ясовано, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 10.08.2018 року (шлюб зареєстровано Тернопільським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області). Мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . [PERSON] не має постійної роботи та заробітку, внаслідок своєї неприпустимої поведінки неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, зокрема його: -визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 184 КУпАП «Невиконання батьками або особами, які їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей»; -ст. 130 КУпАП «Керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції»; -ст. 130 КУпАП «Порушення правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження транспортних засобів, вантажу, автомобільних доріг, вулиць, залізничних переїздів, дорожніх споруд чи іншого майна». Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 27.07.2020 видано обмежувальний припис та визначені наступні заходи тимчасового обмеження стосовно [PERSON] : заборонити [PERSON] наближатися ближче ніж 300 метрів до місця проживання [PERSON] , до квартири за адресою: [ADDRESS] ; особисто чи через третіх осіб розшукувати [PERSON] , переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватись з нею; вести листування, телефонні переговори або контактувати з [PERSON] . Враховуючи рекомендації комісії з питань захисту прав дитини, орган опіки та піклування в особі виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради вважає за доцільне визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , 1993 р.н. (а.с.50-53), що підтверджується відповідним висновком органу опіки та піклування. [PERSON] па засіданні комісії присутня. [PERSON] на засідання комісії не з`явився. [PERSON] розповіла членам комісії, що з чоловіком розлучається через насильство в сім`ї. Протягом певного часу вона терпіла знущання, втікала від [PERSON] , жила у спеціалізованих закладах, а потім поверталась. Вони постійно ділили дітей. Останнього разу, коли він її побив, вони жили в Тернополі. Дітей їй він не давав. Вона пішла до соціальної допомоги. Три дні діти були у родичів в селі, потім три дні у чоловіка. Більше трьох днів діти з ним не були. На даний вона час проживає у м. Дніпрі, де має квартиру на праві користування в АНД районі, її бабуся померла і залишила квартиру. Мати [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом с власницею цієї квартири. [PERSON] планує жиги з дітьми в цій квартирі за адресою: [ADDRESS] . Згідно в актом обстеження умов проживання від 02 жовтня 2020 року за адресою: [ADDRESS] , за якою проживає мати та діти, умови проживання задовільні, санітарно-гігієнічні умови в належному стані. Для дітей виділено окремі куточки, де в наявності ліжко для сну та відпочинку, стіл для навчання, шафа для речей, іграшки. Під час розгляду даного питання комісія з питань захисту прав дитини взяла до уваги характерні особливості дітей раннього віку (наявність тісної емоційної прихильності до матері, почуття спільності, єдності з нею, а зруйнування фізичного та емоційного контакту між ними може призводити до відчуття неспокою та емоційної напруги дитини) та в зв`язку з цим важливість перебування дитини поряд з матір`ю, а також відсутність будь-яких явних обмежень щодо постійного проживання дітей з матір`ю. Правовідносини між учасниками справи виникли з сімейних правовідносин, зокрема, із розірвання шлюбу та визначення місця проживання малолітніх дітей. Дослідив докази в межах заявлених вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя; згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Положення ст. 24 СК України, яка визначає однією з основних ознак шлюбу його добровільність, передбачають, що примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є право особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року). Таким чином, суд, з`ясував фактичні взаємини подружжя, зокрема те, що відсутня вільна згода позивача на шлюб із відповідачем, а також дійсні підстави позову про розірвання шлюбу (різні погляди на сімейне життя, відсутність спільних інтересів, нехтування відповідачем сімейними цінностями, постійні сварки), які у свою чергу вплинули на шлюбні стосунки та призвели до припинення шлюбних відносин, дійшов до висновку, що зазначене має істотне значення, тому позов підлягає задоволенню. Разом з тим, ухвалюючи рішення про задоволення позову в цій частині, суд бере до уваги те, що відповідач не скористався правом брати участь у судових засіданнях, правом надання відзиву на позовну заяву, не клопотав про надання строку для примирення подружжя тощо, у зв`язку з чим суд мав би змогу дійти до іншого висновку у даній справі. Розв`язуючи позовну вимогу про визначення місця проживання малолітніх дітей, суд керується наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом (ч. 1 ст. 161 СК України). Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно з ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ч.1 ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Задовольняючи вимоги позову у повному обсязі, суд керується тим, що відповідач не скористався правом надання відзиву на позовну заяву та правом брати участь у судових засіданнях, не спростував обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог; суд виходить з якнайкращих інтересів дітей, враховуючи їх вік та стан здоров`я, наявність тісної емоційної прихильності дитини до матері (позивача). Джерела отримання доказів вичерпані, підстави для звільнення від доказування в даній справі відсутні, тому в найкращих інтересах дітей наявні підстави для задоволення позову. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: approved