Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-02 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про надання дозволу на виїзд за межі України [PERSON] у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] до Турецької Республіки та Арабської Республіки Єгипет з 1 липня 2021 року по 1 березня 2022 року (строком на 8 місяців). Позовні вимоги мотивує тим, що 30 листопада 2011 року перестала спільно проживати з відповідачем. 22 жовтня 2015 року рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області було визначено місце проживання дитини [PERSON] з її матір`ю [PERSON] по місцю проживання [ADDRESS] . [PERSON] бажає здійснити виїзд за кордон з матір`ю та братом [PERSON] у Турецьку Республіку та Арабську Республіку Єгипет з метою оздоровлення, відпочинку, дозвілля та ознайомлення з новими культурами. Загальний термін перебування не буде перевищувати 14 календарних днів. Вказує, що є боржником по виконавчому провадженню 64347922, а тому на підставі пункту 12 Правил перетинання державного кордону громадянам України їй буде відмовлено в перетині державного кордону з дитиною [PERSON] . Зазначає, що відповідач згоди на виїзд дитини за кордон не надає, що порушує права дитини на вільне пересування та відпочинок і дозвілля. Неодноразові звернення до відповідача для отримання нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон успіхом не увінчались. Матеріали позову надійшли до Личаківського районного суду м. Львова 8 червня 2021 року, автоматизованою системою документообігу суду для розгляду таких визначено суддю Стрепка Н.Л. Ухвалою суду від 24 червня 2021 року позов прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. 20 серпня 2021 року на адресу суду надійшов відзив [PERSON] на позовну заяву, відповідно до якого позов заперечує в повному обсязі та просить в задоволенні такого відмовити до моменту виконання рішення у справі № 1309/9120/12. Зазначає, що позивач у справі [PERSON] є боржником у виконавчому провадженні 64347922 щодо усунення перешкод батькові у вихованні і спілкуванні з дитиною. Вважає вимоги позивача необґрунтованими, а крім того на його думку є ризик вивозу дитини за кордон безстроково, оскільки рідна сестра позивача постійно проживає в Німеччині. Окрім цього, виїзд дитини за кордон несе пряму загрозу її життю та здоров`ю. В судовому засіданні 20 серпня 2021 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з недопущенням відповідача в приміщення Личаківського районного суду м. Львова. 27 серпня 2021 року в судовому засіданні судом постановлено протокольну ухвалу про розгляд даної справи за правилами загального позовного провадження та ухвалено вважати дане засідання першим підготовчим засіданням, в засіданні оголошено перерву. 30 серпня 2021 року на адресу суду надійшло клопотання позивача [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог, відповідно до якого просить надати дозвіл на виїзд за межі України [PERSON] у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька [PERSON] до Турецької Республіки та Арабської Республіки Єгипет з 1 листопада 2021 року по 1 листопада 2022 року (строком на 1 рік). Протокольною ухвалою підготовчого засідання 31 серпня 2021 року клопотання позивача [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог прийнято до розгляду. Протокольною ухвалою в підготовчому засіданні 31 серпня 2021 року в задоволенні клопотання відповідача про витребування доказів було відмовлено. 31 серпня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до досудового розгляду. В судове засідання позивач не з`явилася, подав заяву відповідно до якої позов підтримує в повному обсязі, розгляд справи просить проводити у її відсутності. Відповідач в судове засідання також не з`явився, засобами електронного зв`язку подав додаткові пояснення відповідно до яких вважає, що дії позивача та її сина штучно ускладнюють контакти батька з дитиною та повністю виключають батька з процесу прийняття рішень щодо дитини. Зазначає, що і надалі повністю позивачем ігнорується виконання рішення суду у виконавчому провадженні 64347922. Крім того, вказує, що позивач не надає жодного висновку лікаря щодо дійсного фізичного стану дитини та можливої користі, шкоди виїзду дитини за кордон. Вважає, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон несе пряму загрозу життю та здоров`ю дитини та може мати незворотній характер з огляду на можливість безстрокового вивозу дитини. Просить відмовити в задоволені позову та розгляд справи проводити у його відсутності. За таких обставин суд вважає за можливе провести судовий розгляд справи у відсутності сторін у справі. У зв`язку з неявкою сторін відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Судовим розглядом встановлено, що сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 14 грудня 2011 року (а.с. 11). Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 22 жовтня 2015 року визначено місце проживання дитини [PERSON] з її матір`ю [PERSON] по місцю її проживання в [ADDRESS] (а.с. 7-9). Сторони не заперечують того, що дитина проживає з позивачем у справі, а відповідач проживає окремо. Позивач має намір виїхати з дитиною за кордон, зокрема до Турецької Республіки та Арабської Республіки Єгипет з метою оздоровлення, відпочинку, дозвілля та ознайомлення з новими культурами. Сторонами також визнається факт, що позивач у справі є боржником у виконавчому провадженні 64347922 з приводу виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова в справі № 1309/9120/12. Вказаним рішенням суду визначено участь батька у вихованні дитини (https://reyestr.court.gov.ua/Review/29706644). Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (далі - Правила). Відповідно до підпункту 3 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Пункт 12 Правил визначає, що у разі тимчасового виїзду з України громадян у порядку, передбаченому підпунктом 3 пункту 4 цього Порядку, той з батьків, який має намір виїзду з дитиною, або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб, перевіряється уповноваженими службовими особами підрозділу охорони державного кордону у частині відсутності відомостей щодо нього у переліку відомостей про боржників за рішеннями про встановлення побачення з дитиною, про усунення перешкод у побаченні з дитиною Єдиного реєстру боржників. У разі наявності в Єдиному реєстрі боржників таких відомостей уповноважена службова особа підрозділу охорони державного кордону відмовляє у перетинанні державного кордону з дитиною тому із батьків, який має намір виїзду з дитиною, або у перетинанні державного кордону дитині, яка виїжджає з України в супроводі інших осіб, уповноважених одним з батьків нотаріально посвідченою згодою, про що виносить обґрунтоване письмове рішення із зазначенням причин відмови, один примірник якого видається особі, якій відмовлено в перетинанні кордону. Таким чином, оскільки позивач у справі на момент звернення до суду є боржником у виконавчому провадженні з приводу виконання рішення Залізничного районного суду м. Львова щодо визначення участі батька у вихованні дитини, що визнається сторонами у справі, а тому вона без згоди батька не може виїхати за кордон зі своєю малолітньою дитиною. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального і соціального розвитку. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батько та мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до статті 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Правила передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до підпункту 1 пункту 4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків має відповідати найкращим інтересам дитини і такий дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Враховуючи наведене, оскільки відповідач не надає дозволу на виїзд своїй малолітній дитині за кордон в супроводі матері, фактично обмежує права дитини на відпочинок, використовує вказані обставини з метою забезпечити виконання рішення суду в іншій справі та фактично таким чином схиляє позивача до виконання рішення суду в іншій справі в якій остання є відповідачем і боржником у виконавчому провадженні, а тому суд приходить до переконання про підставність заявлених позовних вимог, оскільки це відповідатиме найкращим інтересам дитини. Крім того, ненадання відповідачем дозволу на виїзд дитини за межі України разом з матір`ю позбавляє малолітню [PERSON] можливості провести відпочинок та оздоровитися. Суд не бере до уваги доводи сторони відповідача щодо загрози життю та здоров`ю дитини, що може спричинити можливий її виїзд за кордон, оскільки ним не надано жодного доказу, який би свідчив про можливість настання будь-яких негативних наслідків для дитини при її виїзді за межі України в супроводі матері. Також суд відхиляє заперечення відповідача щодо можливого вивозу дитини у Федеративну Республіку Німеччину, оскільки суд надає дозвіл на тимчасовий виїзд дитини у супроводі матері за кордон, однак позивач не просить надати такий для поїздок у вказану країну. Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами в заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. При цьому у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню в користь держави судові витрати в розмірі 908 гривень судового збору, оскільки позивач від сплати такого звільнена на підставі пункту сім частин першої статті 5 Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved