Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

позивач звернулася із позовом в суд до відповідача про стягнення депозитного внеску за договором №ДВ-200.7 від 03.12.2014 року з подальшими змінами, а саме: розмір депозитного внеску - 169 000 грн., пені - 75 030,17 грн., інфляційних втрат - 10 596,16 грн., 3 процентів річних - 6 102 грн.; та депозитного внеску за договором №ДВ-151.7 від 03.04.2014 року з подальшими змінами, а саме: пеню - 25 264,74 грн., інфляційних втрат - 3 568,02 грн., 3 процентів річних - 2 055 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги уточнила і зменшила на суму депозитного внеску в розмірі 169 000 грн. у зв'язку із добровільною його виплатою. Позов мотивує тим, що між сторонами було укладено договір №ДВ-200.7 «Гарант плюс» від 03.12.2014 року із додатками від 04.12.2014 року та від 20.01.2016 року. Відповідно до умов вказаного договору позивачем було внесено внесок в розмірі 306 600 грн., а відповідач зобов'язався здійснити його повернення разом із нарахованими відсотками у встановленому законом порядку. Разом з тим, відповідач свої обов'язки по виплаті відсотків належним чином не виконував, у зв'язку із чим перед позивачем утворилась заборгованість. 10.07.2015 року позивач звернулась до відповідача із заявою про дострокове розірвання договору та повернення коштів. Разом з тим, кошти в повній мірі повернуті у відповідності до умов договору не були. Окрім цього, між сторонами також було укладено договір №ДВ-151.7 «Гарант плюс» від 03.04.2014 року із додатками від 18.05.2014 року та від 05.06.2016 року. Відповідно до умов вказаного договору позивачем було внесено внесок в розмірі 99 200 грн., а відповідач зобов'язався здійснити його повернення разом із нарахованими відсотками у встановленому законом порядку. Позивач неодноразово зверталась до відповідача із заявою про дострокове розірвання договору та повернення коштів. Разом з тим, кошти в повній мірі повернуті у відповідності до умов договору не були. Оскільки відповідачем було порушено умови договору, кошти у встановлений договором та законом строк не повернуто просить стягнути з останнього пеню, інфляційні втрати та три проценти річних за час прострочення зобов'язання. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі, дала пояснення аналогічні наведеним в позовній заяві. Представник відповідача проти позову заперечив. Зазначив, що між сторонами дійсно було укладено договори по залученню внесків (вкладів) члена кредитної спілки на депозитний рахунок. Позивач звернувся до кредитної спілки з проханням дострокового розірвання Договору № ДВ-200.7. Внаслідок цього, позивач отримав суму депозитного внеску 11 серпня 2015 року - 2 000,00 гривень; 20 січня 2016 року - 10 000,00 гривень. 24.11.2016 року позивач отримав суму депозитного внеску за договором № ДВ-200.7 у розмірі 89942,21 коп., а на залишок депозитних коштів було укладено Додаток №2 до Договору № ДВ-200.7, яким Сторони визначили, що внесок у розмірі 169 967,82 грн. буде повертатися згідно графіка платежами до 31.08.2017 року. Таким чином, сторонами погоджено розмір зобов'язання та порядок його виконання. Окрім цього, рішенням Спостережної ради 16 квітня 2015 року розмір відсоткової ставки по внеску встановлено 0,2% річних, а тому відбувся перерахунок відсотків за весь час дії договору, а саме з 30% річних під 0,2% річних. Зважаючи на те, що позивач тривалий час кожного місяця отримувала нараховані відсотки за договором у зв'язку з достроковим поверненням внеску, раніше виплачені відсотки вона зобов'язана повернути. Договором № ДВ-200.7 (абз.З п.2.7.) встановлено, що кредитна спілка вправі самостійно повернути надміру сплачені члену спілки відсотки за рахунок договірного списання частини суми залученого внеску, після чого повернути члену спілки внесок та нараховані на нього відсотки в порядку та на умовах, передбачених п.п. 1.1. та 2.7. відповідно 11 Договору. Дострокове повернення члену кредитної спілки внеску супроводжується викладенням сторонами додаткового договору до даного договору. Сторонами погоджено розмір зобов'язання та порядок його в виконання, що є підставою для відмови від позову. Також, дійсно 03.04.2014 року між сторонами було укладено договір №ДВ-151.7 «Активні гроші» по залученню внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок. 24.11.2016 року спілка повернула в повному обсязі внесок та нараховані відсотки на внесок за Договором № ДВ-151.7 у розмірі 110 057 (сто десять в тисяч п'ятдесят сім) грн. 79 коп. Крім цього, сторони підписали додатковий договір від 24.11.2016 року, яким посвідчили, що кредитна спілка повернула позивачу в повному обсязі грошові кошти, а також повністю сплатила відсотки за договором, а також домовилися, що сторони не вважають себе пов'язаними взаємними правами та обов'язками за вказаним договором. Таким чином, між сторонами відсутній спір з приводу невиконання чи неналежного виконання зобов'язань за договорами. А тому, просить в задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, дослідивши представленні по справі докази та оцінивши їх в сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 03.12.2014 року між [PERSON] та Кредитною спілкою «КС Володар» було укладено Договір №ДВ-200.7 «Гарант плюс» по залученню внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок (а.с.5-7). Відповідно до положень п.1.1 вказаного договору, [PERSON] була зобов'язана зробити внесок у розмірі 303 000 гривень. Відповідно до положень п.2.2 вказаного договору, на вказаний внесок щомісяця кредитна спілка зобов'язалась нараховати відсотки на нього в розмірі 30 % річних. Відповідно до положень Додаткового договору № 1 до Договору №ДВ-200.7 від 04.12.2014 року, відсотки на внесок сплачуються щомісячно. Судом також встановлено, що позивач зверталась до відповідача із заявами від 10.07.2015 року, 17.05.2015 року про дострокове розірвання Договору № ДВ-200.7.у зв'язку із невиконанням відповідачем взятих зобов'язань за договором. Відповідно до положень 2.7 вказаного вище договору, кредитна спілка зобов'язана достроково повернути члену кредитної спілки внесений останнім внесок повністю на першу вимогу протягом місяця з дати заявлення відповідної вимоги. Як вбачається із матеріалів справи, зокрема платіжних доручень (а.с.14, 15 том 2), позивачу було повернуто кошти в розмірі 2 000 грн. та 10 000 грн. Окрім цього, з платіжного доручення (а.с.13 том 2) вбачається, що позивачу також 24.11.2016 року виплачено 89 942,21 грн. Відповідно до положень Додатку №2 від 24.11.2014 року до Договору №ДВ-200.7 (а.с.10 том 2), сторони дійшли згоди щодо порядку та розміру погашення заборгованості за Договору №ДВ-200.7 в розмірі 169 967,82 грн. Також судом встановлено, що станом на день розгляду справи відповідач повернув платежі у відповідності до вказаного Додатку №2 від 24.11.2014 року, що визнано позивачем та стверджується касовими ордерами. (а.с.74-82 том 2) Судом також встановлено, що 03.04.2014 року між [PERSON] та Кредитною спілкою «КС Володар» було укладено Договір №ДВ-151.7 «Активні гроші» по залученню внеску (вкладу) члена кредитної спілки на депозитний рахунок (а.с.108-110). Відповідно до положень п.1.1 вказаного договору, [PERSON] була зобов'язана зробити внесок у розмірі 7 750 гривень. Відповідно до положень п.2.2 вказаного договору, на вказаний внесок щомісяця кредитна спілка зобов'язалась нараховати відсотки на нього в розмірі 28% річних. Відповідно до положень Додаткового договору №2 від 05.06.2014 року до Договору №ДВ-151.7, відсотки на внесок сплачуються щомісячно. З матеріалів справи вбачається, що позивач неодноразово зверталась до відповідача із заявами від року про дострокове розірвання Договору № ДВ-151.7, зокрема 10.07.2015 року, 17.07.2015 року, 11.02.2016 року, 10.03.2016 року, 22.04.2016 року, що не заперечується відповідачем. Відповідно до положень п. 2.7 вказаного вище договору, в який було внесено зміни Додатковим договором №1 від 18.05.2014 року (а.с.), кредитна спілка зобов'язана достроково повернути члену кредитної спілки внесений останнім внесок повністю на першу вимогу протягом місяця з дати заявлення відповідної вимоги. Як вбачається із платіжних доручень (а.с.12 том 2), відповідач 24.11.2016 року виплатив 10 857,79 грн. та 99 200 грн. за вказаним договором. При цьому з додаткового договору від 24.11.2016 року до договору Договору №ДВ-151.7 (а.с11) дійсно вбачається , що сторони погодили, що не вважають себе пов'язаними взаємними правами та обов'язками за вказаним договором. Разом з тим, відповідно до положень ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень п.3 ч.2 ст.23 Закону України «Про кредитні спілки», кожний член кредитної спілки має право одержати належні йому кошти, зазначені в частині першій цієї статті, у порядку і строки, які визначені відповідно до частини сьомої статті 10 цього Закону, статуту кредитної спілки або укладеними з членом кредитної спілки договорами. В судовому засіданні представник відповідача визнав, що на підставі заяви позивача договір у передбачені у ньому строки не був розірваний і кошти позивачу вчасно не були повернуті. Таким чином, з врахуванням наведених обставин, суд вважає, що факт порушення відповідачем своїх зобов'язань до договорами №ДВ-151.7 та №ДВ-200.7 в частині виплати належних позивачу коштів, такі за першою вимогою позивача у встановленому договорами порядку виплачені не були, що не заперечує і сам відповідач. При цьому суд звертає увагу на те, що відповідач порушивши свої зобов'язання вчасно кошти не повернув, в той же час, застосував положення договору в частині дострокового припинення договору і здійснив перерахунок відсотків, істотно їх зменшивши в тому числі за попередній період і при виплаті коштів, не повернув усю суму внеску позивачу. Як ствердила представник позивача, позивач погодилася на такі умови, уклавши додаткові угоди,оскільки відповідач лише при такій умові погоджувався повертати кошти. Відповідно до положень ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Як вбачається із розрахунків (а.с.213-215), за договором №ДВ-200.7 від 03.12.2014 року з подальшими змінами за період з 01.02.2016 року по 10.10.216 року інфляційні втрати становлять - 10 596,16 грн., 3 проценти річних - 6 102 грн.; за договором №ДВ-151.7 від 03.04.2014 року з подальшими змінами за період з 01.02.2016 року по 10.10.2016 року інфляційні втрати становлять - 3 568,02 грн., 3 проценти річних - 2 055 грн. Такі розрахунки відповідачем не заперечувались та не спростовувались. А тому, з врахуванням встановлення судом факту порушення відповідачем зобов'язань до договорами №ДВ-151.7 та №ДВ-200.7 в частині виплати належних позивачу коштів, суд вважає підставними вимоги позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат та трьох процентів річних, які випливають із вимог закону, а не договору. Тому позов в цій частині підлягає до задоволення. Разом з тим, відповідно до положень ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Як вбачається із уточненої позовної заяви, позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 75 030,17 грн. як штрафні санкції за невиконання умов договору №ДВ-200.7, а також пені в розмірі 25 264,74 грн. як штрафні санкції за невиконання умов договору № ДВ-151.7. Разом з тим, як вбачається із договорів №ДВ-151.7 та №ДВ-200.7, стягнення пені таким не передбачена. Окрім цього, дійсно сторони підписали додатковий договір від 24.11.2016 року, яким останні посвідчили, що кредитна спілка повернула позивачу в повному обсязі грошові кошти, а також повністю сплатила відсотки за договором, а також домовилися, що сторони не вважають себе пов'язаними взаємними правами та обов'язками за вказаним договором. А тому в цій частині в задоволенні позову слід відмовити. У відповідності до положень ст.88 ЦПК України, частково задовольняючи позовні вимоги [PERSON] слід стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 640 грн.

Outcome: dismissed