Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по кредитному договору, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 01 березня 2013 року між КС «Придунав`я» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 40024, згідно якого КС «Придунав`я» надала відповідачу кредит у сумі 6 000 (шість тисяч) грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності та цільового використання. Відповідно до п. 3.1. вказаного договору, плата за користування кредитом становить 60% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Строк дії договору становить 12 (дванадцять) фактичних місяців від дати отримання відповідачем кредиту та діє до повного виконання зобов`язань відповідачем. Відповідно до п. 3.3. кредитного договору та додатку № 1 до кредитного договору було складено графік погашення кредиту, згідно якого відповідач зобов`язувався кожного місяця сплачувати відсотки за користування кредитом і повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом до закінчення строку дії договору. Прострочення сплати кредиту та/або відсотків за користування кредитом не зупиняє нарахування відсотків. Відповідач взяв на себе зобов`язання погашати кредит та відсотки вчасно. КС «Придунав`я», відповідно до кредитного договору свої зобов`язання щодо надання кредитних коштів [PERSON] виконала в повному обсязі. Однак, [PERSON] зобов`язання за вказаним договором не виконав, не надав своєчасно КС «Придунав`я» кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями. У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором у нього виникла заборгованість, яка станом на 05 липня 2019 року становила 37 819 (тридцять сім тисяч вісімсот дев`ятнадцять) грн. 61 коп. 05 липня 2019 року між КС «Придунав`я» та [PERSON] був укладений договір відступлення права вимоги (договір Цесії), згідно якого цедент в порядку та на умовах, визначених цим договором передає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цедентові, і стає кредитором за кредитним договором №40024 від 01 березня 2013 року, укладеного між цедентом та [PERSON] . З метою вжиття заходів досудового врегулювання спору представник позивача - [PERSON] намагався зв`язатися з відповідачем за телефоном, а також на адресу [PERSON] були відправлені листи-повідомлення з пропозицією з`ясувати деталі чи обсудити порядок погашення заборгованості. Однак відповідач на вказані повідомлення не реагував та на телефоні дзвінкі не відповідав. А тому [PERSON] була змушена звернутися до суду з вимогою стягнути з [PERSON] 37 819 (тридцять сім тисяч вісімсот дев`ятнадцять) грн. 61 коп. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить розглядати справу у її відсутності, проти заочного вирішення справи не заперечує. Представник позивача Вішкін Ю.М. у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі та просить розглядати справу у його відсутності, проти заочного вирішення справи не заперечує. Відповідач у судове засідання не з`явився, сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними та є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову має бути відмовлено з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, 01 березня 2013 року між КС «Придунав`я» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 40024, згідно якого КС «Придунав`я» надала відповідачу кредит у сумі 6000 (шість тисяч) грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності та цільового використання. Відповідно до п. 3.1. вказаного договору, плата за користування кредитом становить 60% річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Строк дії договору становить 12 (дванадцять) фактичних місяців від дати отримання боржником кредиту та діє до повного виконання зобов`язань відповідачем. Відповідно до п. 3.3. кредитного договору та додатку № 1 до кредитного договору було складено графік погашення кредиту, згідно якого відповідач зобов`язувалась кожного місяця сплачувати відсотки за користування кредитом і повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитом до закінчення строку дії договору. Прострочення сплати кредиту та/або відсотків за користування кредитом не зупиняє нарахування відсотків. Відповідач взяв на себе зобов`язання погашати кредит та відсотки вчасно. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. КС «Придунав`я», відповідно до кредитного договору свої зобов`язання щодо надання кредитних коштів [PERSON] виконала в повному обсязі. Однак, [PERSON] зобов`язання за вказаним договором не виконав, не надав своєчасно КС «Придунав`я» кошти для погашення заборгованості за борговими зобов`язаннями. У зв`язку із неналежним виконанням відповідачем зобов`язань за кредитним договором у нього виникла заборгованість, яка станом на 05 липня 2019 року становила 37 819 (тридцять сім тисяч вісімсот дев`ятнадцять) грн. 61 коп. 05 липня 2019 року між КС «Придунав`я» та [PERSON] був укладений договір відступлення права вимоги (договір Цесії), згідно якого цедент в порядку та на умовах, визначених цим договором передає цесіонарієві, а цесіонарій набуває право вимоги, належне цедентові, і стає кредитором за кредитним договором №40024 від 01 березня 2013 року, укладеного між цедентом та [PERSON] . Пунктами 2, 2.1 цього договору передбачено, що цесіонарій набуває право вимагати від боржника належного виконання зобов`язання, а саме повернути кошти, одержані в рахунок кредитного договору № 40024 від 01 березня 2013 року, повернути нараховані відсотки за користування кредитними коштами та виконати свої зобов`язання у повному обсязі, передбачені договорами, укладеними між цедентом і боржником. Відповідно до п. 8 договору відступлення права вимоги від 05 липня 2019 року Цедент зобов`язаний повідомити Боржника про уступку вимог протягом 10 (десяти) днів з моменту підписання цього договору. Суд зазначає, що до матеріалів позову були надані листи-повідомлення від 05 липня 2019 року адресовані [PERSON] щодо повідомлення боржника про відступлення права вимоги, однак, всупереч вимог ЦПК України, до матеріалів позову не додані докази надсилання відповідачу та отримання відповідачем зазначених листів-повідомлень. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, у матеріалах справи відсутні докази належного сповіщення відповідача про відступлення прав вимоги погашення заборгованості за кредитним договором № 40024 від 01 березня 2013 року [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Сторонами в зобов`язанні є боржник і кредитор (частина перша статті 510 ЦК України). Законодавство також передбачає порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) в зобов`язанні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За загальним правилом наявність згоди боржника на заміну кредитора в зобов`язанні не вимагається, якщо інше не встановлено договором або законом. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина перша статті 514 ЦК України). Статтею 1054 ЦК України визначено перелік осіб, які можуть бути кредитодавцями в кредитних правовідносинах. Такими є банк або інша фінансова установа. Цей перелік є вичерпним. У п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-III «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» вказано, що фінансова установа - це юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов`язані з наданням фінансових послуг. З наведених норм права вбачається, що фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій та внесені до реєстру фінансових установ. Отже, відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням ч. 3 ст. 512 та ст. 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 16 жовтня 2018 року у справі № 923/151/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, від 11 липня 2018 року у справі № 201/7302/16 які слід врахувати при застосуванні норми права відповідно до вимог чинного законодавстваУкраїни. Таким чином суд приходить до висновку, що фізична особа [PERSON] не наділена правом здійснювати фінансові операції відповідно до Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та, відповідно, не може бути кредитором за кредитним договором №40024 від 01 березня 2013 року. Оскільки в даному випадку для зобов`язань, які виникли на підставі вказаного кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор - банк або інша фінансова установа. Звертаючись до суду із позовом позивач посилається на те, що право вимоги за кредитним договором № 40024 від 01 березня 2013 року, укладеним між КС «Придунав`я» та [PERSON] , у неї виникло на підставі договору відступлення права вимоги від 05 липня 2019 року, укладеного між нею та КС «Придунав`я», умовами якого передбачено, що цедент - КС «Придунав`я» передає цесіонарієві - [PERSON] , а цесіонарій набуває право вимоги, належне цедентові, і стає кредитором за кредитним договором № 40024 від 01 березня 2013 року, укладеним між цедентом і [PERSON] . Статтею 1 Закону України «Про кредитні спілки» передбачено, що кредитна спілка - це неприбуткова організація, заснована фізичними особами, професійними спілками, їх об`єднаннями на кооперативних засадах з метою задоволення потреб її членів у взаємному кредитуванні та наданні фінансових послуг за рахунок об`єднаних грошових внесків членів кредитної спілки. Кредитна спілка є фінансовою установою, виключним видом діяльності якої є надання фінансових послуг, передбачених цим Законом. Згідно із ст. 515 ЦК України, заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, зокрема у зобов`язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю. Отже, спірні зобов`язання виникають із кредитного договору укладеного між КС «Придунав`я» та [PERSON] . Статтею 21 Закону України «Про кредитні спілки» визначено види господарської діяльності кредитної спілки, а саме: приймає вступні та обов`язкові пайові та інші внески від членів спілки; надає кредити своїм членам на умовах їх платності, строковості та забезпеченості в готівковій та безготівковій формі. Отримувати кредити від імені членів кредитної спілки можуть також фермерські господарства та приватні підприємства, які знаходяться у їх власності. Розмір кредиту, наданого одному члену кредитної спілки, не може перевищувати 20 відсотків від капіталу кредитної спілки; залучає на договірних умовах внески (вклади) своїх членів на депозитні рахунки як у готівковій, так і в безготівковій формі. Зобов`язання кредитної спілки перед одним своїм членом не можуть бути більше 10 відсотків від загальних зобов`язань кредитної спілки; виступає поручителем виконання членом спілки зобов`язань перед третіми особами; розміщує тимчасово вільні кошти на депозитних рахунках в установах банків, які мають ліцензію на право роботи з вкладами громадян, об`єднаній кредитній спілці, а також придбаває державні цінні папери, перелік яких встановлюється Уповноваженим органом, та паї кооперативних банків; залучає на договірних умовах кредити банків, кредити об`єднаної кредитної спілки, кошти інших установ та організацій виключно для надання кредитів своїм членам, якщо інше не встановлено рішенням Уповноваженого органу. Загальна сума залучених коштів, у тому числі кредитів, не може перевищувати 50 відсотків вартості загальних зобов`язань та капіталу кредитної спілки на момент залучення;надає кредити іншим кредитним спілкам, якщо інше не встановлено рішенням Уповноваженого органу;виступає членом платіжних систем;оплачує за дорученням своїх членів вартість товарів, робіт і послуг у межах наданого йому кредиту;провадить благодійну діяльність за рахунок коштів спеціально створених для цього фондів. Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про кредитні спілки», провадження кредитною спілкою іншої діяльності, крім передбаченої цим Законом, не допускається. У даному випадку надання кредитних коштів здійснено за рахунок об`єднання грошових внесків членів кредитної спілки, а тому такі зобов`язання тісно пов`язані з особою кредитора і в силу положень статті 515 ЦК України заміна кредитора у таких зобов`язаннях не допускається. Отже, виходячи з вищенаведеного, кредитна спілка як кредитодавець з огляду на особливості правового статусу, визначеного законом, не має права відступати право вимоги за кредитним договором, оскільки такі повноваження законом не передбачені. Оскільки, відповідно вимог чинного законодавства України, заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних з особою кредитора, то відступлення права вимоги КС «Придунав`я» не спричиняє правових наслідків. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладений у постановах від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16, від 16 жовтня 2018 року у справі № 923/151/17, від 31 жовтня 2018 року у справі № 465/646/11, від 11 липня 2018 року у справі № 201/7302/16. На підставі повного і всебічного з`ясування обставин справи, аналізу доказів, досліджених в судовому засіданні, оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих доказів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно із п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю. Враховуючи, що у задоволенні позову відмовлено, а позивач є інвалідом другою групи, а тому вона звільнена від сплати судового збору відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір»,судові витрати у розмірі 768,40 грн. слід компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed