Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON], відносно його дочки [PERSON], [INFO]. В позові зазначила, що відповідач є батьком [PERSON], але після розірвання шлюбу з позивачем, [PERSON] перестав цікавитися життям своєї дитини, не утримує її матеріально, має заборгованість по аліментам в розмірі 21 тисячі гривень, не спілкується з нею, ухиляється від свого обов'язку по вихованню дитини. Дочка з 2014 року жодного разу не бачила батька. На даний час позивач перебуває у шлюбі з [PERSON], який став для дівчинки батьком. Органом опіки та піклування було прийнято висновок про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його дочки [PERSON]. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, надавши заяви про розгляд справи у їх відсутність, підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити. Представник третьої особи органу опіки та піклування Ніжинської міської ради в судове засідання не з'явилася, до суду надала заяву в якій не заперечила задоволення заявлених вимог та просила розглянути справу у її відсутність. Від відповідача надійшла заява, в якій він просить розглянути справу у його відсутність, не заперечує задоволення позовних вимог та позбавлення його батьківських прав. Відповідно до ухвали суду від 28 березня 2019 року справа призначена в підготовче судове засіданн.В враховуючи те, що відповідач не заперечував задоволення позовних вимог, суд приходить до висновку, що доречно застосувати ч. 3 ст. 200 ЦПК України в якій зазначено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову із наступних підстав. Копією свідоцтва про народження, з урахуванням свідоцтва про шлюб, підтверджується, що батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON](а.с.13, 16). Довідкою виконавчого комітету Ніжинської міської ради від 25 лютого 2019 року підтверджується, що [PERSON] та її дочка [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS](а.с.17). Неналежне виконання своїх батьківських обов'язків [PERSON] по відношенню до його дочки [PERSON] підтверджується довідкою-розрахунком нарахованих але не сплачених аліментів на утримання дочки [PERSON], наданою Малинським районним відділом ДВС ГТУЮ у Житомирській області, відповідно до якої, станом на 24 січня 2019 року у [PERSON] мається заборгованість у розмірі 21 058 гривень. Висновком органу опіки та піклування виконкому Ніжинської міської ради від 21.02.2019 року, затвердженому рішенням № 53, встановлена доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його дочки [PERSON]. У висновку зазначено, що відповідач проживає окремо від дитини, участі у вихованні він не бере, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, не цікавиться її вихованням, навчанням, що підтверджується довідкою ЗОШ I-III № 9(а.с.18-19). З врахуванням того, що через малолітній вік [PERSON] не може сформулювати власні погляди, вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, та не може бути вислухана судом під час розгляду справи, що її стосується, питання про позбавлення батьківських прав вирішується судом без врахування думки дитини, на підставі ретельного з'ясування усіх обставин справи та наданих суду письмових доказів. Відповідачем суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження його участі у вихованні дочки, крім того у своїй заяві, наданої суду, він не заперечив позбавлення його батьківських прав. Відповідач тривалий час не спілкується з дочкою, не утримує матеріально, що є елементами протиправного невиконання ним, передбачених ст.150 СК України, обов'язків щодо виховання та розвитку дитини, де зазначено, що батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Постанова Пленуму Верховного суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснює, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. По даній справі не здобуто доказів, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої [PERSON] буде суперечити її інтересам. На думку суду поведінка відповідача є такою, що свідчить про ухилення від виконання ним обов'язку по вихованню дитини. Такий акт свідомої поведінки [PERSON] розцінюється судом як небажання виконувати свій батьківський обов'язок. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, так як викладені в ньому доводи знайшли своє підтвердження , відповідно до п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України, яка в якості підстави для позбавлення відповідача батьківських прав передбачає ухилення матері та батька від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, оскільки зазначена міра є виправданою, з огляду на необхідність захистити інтереси дитини. Відповідно до 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з наведеного, з відповідача підлягає до стягнення судовий збір у сумі 768 гривні 40 копійок на користь [PERSON].

Outcome: approved