Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеною позовною заявою до [PERSON] про визнання довіреності удаваним правочином, визнання права власності на майно, в обґрунтування якої зазначила, що 28.03.2014 року придбала у відповідача [PERSON] автомобіль марки MERSEDES-BENZ Е220, реєстраційний номерний знак [NUMBER], 1999 року випуску. В цей же день відповідач надала їй нотаріально посвідчену довіреність, відповідно до якої їй надано право розпоряджатися автомобілем та передала автомобіль, за який позивач сплатила 8 000 доларів. Після отримання автомобіля позивач почала ним користуватися. Відповідач обіцяла їй зняти автомобіль з обліку в органах МРЕВ, перереєструвати його на ім'я позивача, але в теперішній час відмовляється від виконання обіцянки, посилаючись на відсутність коштів. Тому, просила суд визнати довіреність від 28.03.2014 року удаваним правочином та застосувати до нього правила щодо правочину MERSEDES-BENZ Е220, реєстраційний номерний знак [NUMBER], 1999 року випуску. Позивач правом на участь в судовому засіданні не скористалася, надала суду заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та наполягала на їх задоволені. Відповідач в судове засідання не з'явилася, від відповідача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, в зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі. Суд, дослідивши докази, викладені в письмових матеріалах справи, вважає, що позов обґрунтований та підлягає повному задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 2. ст. 218 ЦК України, якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна із сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. В судовому засіданні встановлено, що відповідачу [PERSON], відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с. 3), належить транспортний засіб MERSEDES-BENZ Е220, 1999 року випуску, , шасі (кузов, рама) № [NUMBER], тип ТЗ легковий седан В, реєстраційний номерний знак [NUMBER]. 28.03.2014 року позивач [PERSON] придбала у відповідача [PERSON] автомобіль марки MERSEDES-BENZ Е220, реєстраційний номерний знак [NUMBER], 1999 року випуску, про що не заперечували сторони, надавши суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. 28.03.2014 року відповідач [PERSON] надала позивачу [PERSON] довіреність, посвідчену приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 379, відповідно до якої [PERSON] - позивачу по справі надано право представляти інтереси в органах нотаріату, комісійних магазинах, органах ДАІ, органах страхування, комісіях, або в будь-яких інших підприємствах, організаціях, установах, незалежно від їх підпорядкування і форм власності з усіх без винятку питань, пов'язаних з експлуатацією, наданням в користування та відчуженням (продаж, обмін тощо) спірного транспортного засобу, переобладнувати, ремонтувати, проходити державний технічний огляд (а.с. 5). [PERSON] передала грошові кошти за спірний автомобіль в сумі 8000 доларів США. відповідачу в повному обсязі, що підтверджується розпискою відповідача від 28.03.2014 року (а.с. 6). Позивач почала безперешкодно користувався автомобілем як своєю власністю, відповідач зобов'язалася переоформити на неї автомобіль, знявши його з реєстраційного обліку , однак на теперішній час цього не зробила, про що зазначила в позовній заяві позивач та не заперечувала відповідач, надавши відповідну заяву про визнання позову. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори); дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Статтею 235 ЦК України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Пунктом 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» визначено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі ст.235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Вчинення сторонами удаваного правочину не тягне за собою наслідків у вигляді визнання його недійсним, оскільки при вчиненні удаваного правочину настання його мети приховати інший правочин, бажають досягти обидві сторони, а тому до відносин цих сторін застосовуються правила того правочину, якому відповідала їхня внутрішня воля і який вони насправді вчинили, тобто правила правочину договору купівлі-продажу. Суд приходить до висновку, що відповідно до ст.ст. 235, 655 ЦК України сторони вчинили дії з виконання умов договору купівлі-продажу: одна сторона передала майно за певну грошову суму, а друга прийняла її, що призводить до правових наслідків, на відміну від фіктивного правочину. За вказаних обставин суд дійшов висновку, що спірний правочин вчинений сторонами для приховування іншого правочину, а тому визнає, що сторонами в дійсності укладено договір купівлі-продажу спірного автомобіля. Порядок державної реєстрації транспортних засобів затверджений постановою КМУ від 7 вересня 1998 р. N 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» ( далі Порядок). Цим Порядком встановлюється єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів (далі - транспортні засоби), оформлення та видачі реєстраційних документів і номерних знаків. П.8 Порядку передбачено, що Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Одним із документів, згідно даного Порядку, що підтверджує правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 334 ЦК України передбачено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. Аналізуючи перелічені вище докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про те, що сторонами вчинено правочин, відповідно до якого у відповідача виникає право власності на об'єкт продажу згідно договору, а тому вважає за необхідне визнати за [PERSON] право власності на автомобіль MERSEDES-BENZ Е220, 1999 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER], тип ТЗ легковий седан В, реєстраційний номерний знак [NUMBER]. На підставі викладеного та

Outcome: approved