Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом і просила визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими спорудами №8 по вул.Майорівка в с.Луговики Чорнухинського району Полтавської області в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 26.10.2014 року. Свої вимоги обгрунтовувала тим, що її батьки померла [PERSON], та померлий 04.06.1997 року [PERSON], перебували в зареєстрованому шлюбі з 31.08.1976 року. У власності її батьків знаходився вищевказаний житловий будинок. Мати [PERSON] прийняла спадщину після смерті чоловіка [PERSON] шляхом фактичного вступу в управління спадковим майном. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті матері, на підставі її заяви нотаріальною конторою 24.04.2015 року була заведена спадкова справа, але отримати свідоцтво про право на спадщину за законом на це майно вона не може з причини відсутності правовстановлюючих документів на будинок. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Представник Луговиківської сільської ради в наданій суду заяві просив справу розглянути за їх відсутності, заперечень не мають (а.с.11,109). Третя особа Гадяцька державна нотаріальна контора просила справу розглянути за їх відсутності, заперечень не мають (а.с.89). Третя особа [PERSON] також в наданій суду заяві просила справу розглянути за їх відсутності, з позовними вимогами згідна (а.с.113). Ухвалою суду від 23 листопада 2015 року у прийнятті визнання позову відповідачем було відмовлено. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Так, згідно з ч.ч.1,3 ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Підтверджується матеріалами справи те, що на підставі ст. 1261 ЦК України позивачка є спадкоємцем першої черги після смерті своєї матері [PERSON], яка померла 26.10.2014 р. в м.Гадяч Полтавської області, яка прийняла спадщину після свого померлого 04.06.1997 року чоловіка [PERSON]В шляхом вступу у фактичне володіння спадковим майном житловий будинок №8 з господарськими спорудами по вул.Майорівка в с.Луговики Чорнухинського району Полтавської області, оскільки проживала у цьому будинку як до, так і після відкриття спадщини (ст. 549 ЦК УРСР\~)\~. Після смерті [PERSON] за заявою позивача 24.04.2015 р. була заведена спадкова справа №51/2015. Вищевказаний спадковий будинок належав померлому [PERSON] на підставі запису в особовому рахунку №82 в погосподарській книзі №1 виконавчого комітету Луговиківської сільської ради за 1996-2000 роки, що підтверджується довідками вказаної сільської ради, однак позбавлена можливості оформити права на житловий будинок за відсутності правовстановлюючих документів, що стало підставою для відмови у вчиненні нотаріальних дій (а.с.70-74). Вважаючи своє право на отримання свідоцтва про право на спадщину за законом порушеним, позивач, обираючи спосіб захисту порушеного права, звернулася в суд з позовом до Луговиківської сільської ради про визнання права власності на житловий будинок. Разом з тим, як встановлено судом, [PERSON] 11.05.1999 року склала заповіт, номер в реєстрі нотаріальних дій 10, в якому все своє майно, жилий будинок з господарськими спорудами заповіла дочкам [PERSON] та [PERSON] (а.с.75, 110-112). Остання на час відкриття спадщини проживала разом із померлою 26.10.2015 року [PERSON] (а.с.105), а тому в силу ч.3 ст.1268 ЦК України вважається такою, що прийняла спадщину. Як розяснено в п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», при відсутності інших спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття відповідачами є територіальні громади в особі відповідних органів місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Докази про те, що [PERSON] усунуто від права на спадкування, а також про те, що вона відмовилась від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, в матеріалах справи відсутні. Таким чином у справах про спадкування\~\~належними\~\~відповідачами\~\~ є спадкоємці, які прийняли спадщину, тобто [PERSON] За\~\~наявності\~\~спадкоємців у\~\~справі Луговиківська\~\~сільська\~\~рада\~\~жодним\~\~чином\~\~не має\~\~відношення\~\~до спадкового майна та\~\~не\~\~може\~\~бути\~\~відповідачем у\~\~справі. В даному випадку фактична письмова відмова третьої особи [PERSON] від спадщини - житлового будинку з господарськими спорудами №8 по вул.Майорівка в с.Луговики Чорнухинського району Полтавської області, вчинена 19 листопада 2015 року, не має будь-яких юридичних наслідків. При цьому необхідно зазначити, що в силу дії ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Згідно з вимогами ст.33 ЦПК України суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. За змістом ст. 33 ЦПК України належними є сторони, які є суб'єктами спірних правовідносин. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежним відповідачем є особа, яка не має відповідати за пред'явленим позовом. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов'язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. Якщо суд вважає, що відповідач визначений неправильно, суд може інформувати позивача про можливість заміни, але якщо позивач відповідного клопотання не подає, суд повинен розглядати справу далі і відмовляти у позові. Судом було проінформовано представника позивача про можливість заміни, проте останній заявляти клопотання як про заміну відповідача, так і про залучення в якості іншої особи в якості співвідповідача, відмовився. З огляду на викладене суд приходить до висновку про відмову у задоволені позовних вимог про визнання права власності в порядку спадкування, оскільки даний позов позивачем пред'явлено до неналежного відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed