Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, у якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування будинком [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтувала тим, що вона є власником будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння виданого виконавчим комітетом Знам`янської міської ради 05.12.1996. Адреса будинку змінена з [NUMBER] на [NUMBER]. У вказаному будинку зареєстрований в тому числі відповідач, який доводився позивачу чоловіком. Шлюб з ним розірвано в 2013 році. Після розірвання шлюбу позивач дозволили колишньому чоловіку деякий час пожити в її будинку, поки той не придбає собі житло. Відповідач не турбується про стан будинку, не підтримує його у належному сані. Позивач має намір розпорядитися своїм майном, а саме продати будинок, так як відповідач не пускає її у власне житло. На пропозицію позивача про зняття з реєстрації в добровільному порядку, відповідач відмовив. Вказала, що вимога позивача ґрунтується на ст. 405 ЦК України та ст. 150 Житлового Кодексу України. Також вказала, що відповідно до ст.. 157 ЖК України члена сім`ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖК України. Позивач в судове засідання не з`явилася, представник надав заяву відповідно до якої підтримав позовні вимоги, просить суд їх задовольнити, розглядати справу без його участі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, причини неявки невідомі. Розгляд справи проводиться заочно. Відповідно до ст.280 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Враховуючи, що в справі є достатньо матеріалів, які вказують на права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши у судовому засіданні матеріали справи суд встановив, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння виданого виконавчим комітетом Знам`янської міської ради 05.12.1996, реєстраційного напису від 05.12.1996 де запис здійснено в реєстрову книгу за № 5177/25 [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] . Відповідно до домової книги за адресою будинок [ADDRESS] зареєстрований в тому числі [PERSON] . Відповідно до паспортних даних позивача встановлено, що вона 19.09.1987 зареєструвала шлюб із [PERSON] шлюб розірваний відділом ДРАЦС по м. Знам`янка РС Знам`янського МРУЮ 21.09.2013. За змістом позовних вимог вбачається, що відповідач проживає в будинку позивача та не пускає її до будинку, реєстрація місця проживання відповідача чинить перешкоди позивачу володіти, користуватися і розпоряджатися належним їй майном на власний розсуд, а саме оформити субсидію на сплату комунальних послуг та розпорядитися майном. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За правилом ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника жилого будинку, квартири, належать особи, зазначені в частині другій ст.64 цього Кодексу, за змістом якої членами сім`ї є подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарства. Відповідно до ст.72 ЖК України, особа втрачає право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності понад строки, встановлені ст.71 ЖК України, тобто за нею зберігається житлове приміщення протягом 6 місяців. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В судовому засіданні встановлено, що відповідач зареєстрував своє місце проживання у спірному будинку як член сім`ї позивача, при цьому будинок придбаний сторонами в період шлюбу. Розірвання шлюбу не позбавляє відповідача права користуватися будинком та проживати в ньому. Будь яких доказів відсутності відповідача за місцем реєстрації його проживання, позивачем не надано. Крім того, позивач в своїй позовній заяві вказує про те що відповідач проживає в будинку, куди її не пускає. Питання щодо виселення чи припинення права відповідача користування спірним житлом з інших підстав позивач не ставить. Хоча в позовній заяві вказує, що члена сім`ї власника житлового будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖК України, а саме в разі систематичної руйнації чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил проживання в одній квартирі чи в одному будинку. Через відсутність будь-яких доказів систематичної руйнації чи псування жилого приміщення, або використання його не за призначенням, або систематичного порушення правил проживання відповідача в одній квартирі чи в одному будинку, а також відсутність такої вимоги в самому позові, суд не вирішує питання виселення відповідача із спірного будинку в даній справі. Аналізуючи зібрані у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав до задоволення позовних вимог. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed