Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1000 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття у звязку з тим, що відповідач добровільно не надає матеріальної допомоги. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила суду, що відповідач не надає матеріальної допомоги дитині, є фізично здоровою людиною, не офіційно займається ремонтом автомобілів, має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання дитини, також пояснила, що дитина хворіє, перебуває на диспансерному обліку, постійно потребує лікарської допомоги. Також син навчається в пятому класі, з віком витрати на дитину збільшуються, дитина потребує додаткових занять з навчання, які вона самостійно не може оплачувати, бо отримує мінімальну заробітну плату. Кілька разів відповідач надав їй кошти на дитину, мізерні суми по 100 грн. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, пояснивши, що він не працює, інколи має заробітки, має можливість сплачувати аліменти на утримання дитини в розмірі 500 грн. щомісячно, не заперечував щодо хвороби дитини та її потреби в лікуванні, по можливості надавав позивачу кошти в рахунок аліментів, суми були різні. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюб в період з 25.03.2005 року по 08.08.2011 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-ЖС №124959 від 25.03.2005 року, рішенням Токмацького районного суду Запорізької області від 27.07.2011 року у справі №2-621/2011. Від шлюбних відносин сторони мають малолітню дитину сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЖС №000334 від 20.04.2005 року. Дитина проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні, дитина страждає на хронічні захворювання та потребує періодичного лікування, що сторонами не оспорюється. Так, в період з 07.05.2014 року по 13.05.2014 року [PERSON], [INFO], перебував на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні Запорізької обласної клінічної лікарні з діагнозом діслітаболічна кардіоміопатія, нестабільність шийного відділення хребта. Згідно медичної довідки від 15.07.2016 року [PERSON], [INFO], перебуває на диспансерному обліку в дитячий поліклініці з діагнозом короткозорість середнього ступеня, у звязку з чим потребує корекції. Згідно медичної довідки від 15.07.2016 року [PERSON], [INFO], з діагнозом мігрень, моторні тики, перебуває під наглядом лікаря-невропатолога з народження, регулярний нагляд. На теперішній час проходить курс лікування. Також в липні місяці 2016 року дитина проходила обстеження в багатопрофільній лікарні «Vitacenter», що підтверджується протоколами діагностики від 18.07.2016 року. На підтвердження витрат на обстеження та лікування дитини позивач надала фіскальні чеки, лікарський рецепт. Як встановлено судом, відповідач проживає окремо, регулярної матеріальної допомоги позивачу на утримання дитини не надає. В даний час відповідач не працює, не зареєстрований як приватний підприємець, на обліку в Токмацькому міськрайонному центрі зайнятості не перебуває, про що свідчать копія трудової книжки, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 21.07.2016 року, довідка Токмацького міськрайонного центру зайнятості №231 від 14.07.2016 року. Згідно ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини, батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст.18 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.1997 року, батьки несуть однакову відповідальність за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу батька або у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно із ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду з дня пред'явлення позову. У відповідності до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів;3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, доньки, сина;4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку . У відповідності до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» № 928 від 25.12.2015 року встановлено, що у 2016 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2016 року - 1455 гривень, з 1 травня - 1531 гривня. При цьому, суд виходить також із захисту інтересів дитини, забезпечення одержання дитиною сторін коштів, необхідних для її життєдіяльності, збереження того рівня життя, який дитина мала б тоді, коли б утримувалася обома батьками, оскільки визначення розміру аліментів у твердій грошові сумі якраз і забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання нею надійного стабільного матеріального утримання з боку батька. Вирішуючи питання про розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача, суд, приймає до уваги інтереси малолітньої дитини, стан здоровя та матеріальне становище сторін, стан здоровя дитини, той факт, що відповідач офіційно не працевлаштований, є працездатним, не страждає тяжкими чи хронічними захворюваннями, а також те, що відповідач надає позивачу допомогу на утримання дітей, але вона має мінливий та нестійкий характер, враховуючи те, що відповідач не має на утриманні інших неповнолітніх дітей та непрацездатних осіб, зазначених у статті 182 Сімейного кодексу України та не надав суду інших доказів, які б могли вплинути на визначення розміру аліментів, а тому дійшов висновку, що відповідач може надавати матеріальну допомогу на утримання дитини в розмірі 700 грн. щомісячно, починаючи з дати подачі позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, в силу ст. 88 ЦПК України, у разі задоволення позову позивача, який звільнений від сплати судового збору при подачі позову про стягнення аліментів, цей судовий збір підлягає стягненню у дохід держави з відповідача.

Outcome: partial