Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом який в подальшому уточнила до [PERSON], Виконавчого комітету Новомосковської міської ради, треті особи: Відділ державної реєстрації актів цивільного стану по м.Новомосковську реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області, [PERSON], про встановлення факту батьківства, визнання рішення, державного акту та свідоцтва недійсними, визнання права власності в порядку спадкування за заповітом та за законом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 1959 року її батьки [PERSON] та батько [PERSON] проживали без реєстрації шлюбу в [ADDRESS]. [INFO] року народилася вона, у зв'язку з тим, що її батько [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], в її свідоцтві про народження відомостей про батька [PERSON] не має, а внесено відомості зі слів її матері. В 1967 році її батьки переїхали до власноруч побудованої батьками літньої кухні за адресою: [ADDRESS] в якій проживали, доки не побудували юудинок. 28 жовтня 1985 року на підставі рішення виконкому Новомосковської міської ради № 463 від 13.09.1985 року батьки отримали свідоцтво про право особистої власності на жилий будинок, в якому вони втрьох проживали до її заміжжя. 21 січня 1976 року її батько [PERSON] склав заповіт на будинок на її ім'я, зазначивши в заповіті, що вона його дочка. Вона з самого дитинства знала, що її батьками є [PERSON] та [PERSON], знала що у [PERSON] до життя з її матір'ю була дружина і що й нього від першого шлюбу є двоє синів [PERSON] та [PERSON]. Однак після переїзду до її матері він з ними не спілкувався, виплачував аліменти. Колишня дружина дала йому розлучення лише у 1974 році, а тому шлюб був розірваний лише 20.08.1974 року. 24 грудня 1994 року вона уклала шлюб з [PERSON], а 08 лютого 1994 року зареєструвалася за місцем проживання чоловіка: [ADDRESS] та переїхала до нього проживати. Її батьки залишилися проживати у спільному будинку, де і померли: мати [INFO] року, а батько - [INFO] року. Після смерті матері - вона та її син оформили спадщину по 1/4 частині будинку по [ADDRESS] в м.Новомосковськ Дніпропетровської області. Після смерті батька вон7а звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, однак її було повідомлено про те, що неможливо видати свідоцтво у зв'язку з тим, що документів, що підтверджують її родство з померлим [PERSON] відсутні. Крім того їй стало відомо, що батько у 1997 році оформив право власності на земельну ділянку за цією адресою лише на себе. Враховуючи вищенаведене, а також те, що іншим чином ніж рішенням суду вона встановити факт того, що [PERSON], який помер [INFO] року, є її батьком не може - вона вимушена звернутися до суду із зазначеним позовом, в якому посилаючись на вимоги ст..ст. 53 КпШС України, 128, 130 СК України, ст.ст. 6, 10, 17, 23, 30, 43, 44 ЗК України в редакції 1990 року, ст.. 152 ЗК України, ст.ст. 392, 1217, 1223, 1245, 1261, 1278 1301 ЦК України просила: - Встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що [PERSON], [INFO], який помер [INFO] року є батьком дитини [PERSON], народженої [INFO] року [PERSON]; - Зобов'язати Відділ державної реєстрації актів цивільного стану внести відповідні зміни у свідоцтво про її народження; - Визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради народних депутатів № 273 від 26.03.1997 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам міста» в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] в м.Новомосковську Дніпропетровської області, площею 1000 кв.м.; - Визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ДП без номеру, виданий [PERSON] 27 травня 1997 року на земельну ділянку по [ADDRESS] в м.Новомосковську Дніпропетровської області, площею 1000 кв.м.; - Визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 11 грудня 2012 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області на ім'я [PERSON] на 2/3 частини земельної ділянки по [ADDRESS] в м.Новомосковську Дніпропетровської області; - Визнати за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: по [ADDRESS] в м.Новомосковську Дніпропетровської області в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] року; - Визнати за нею право власності на 1/3 частину грошових внесків з належними до них відсотками, компенсаціями та індексаціями за рахунками в ПАТ «Державний ощадний банк України», та карткового рахунку в Філії «Відділення ПАТ «Акціонерний Комерційний Промислово-інвестиційний банк» в м.Дніпропетровськ», в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] року. Під час підготовчого судового засідання за клопотаннями сторін витребовувалися докази, після надходження яких вносилися зміни до позову. Крім того, судом роз'яснювалося позивачу та її представнику вимоги ст.. 143 ЦПК України в ході судового розгляду справи по суті, у зв'язку з тим, що відповідачем не визнаються вимоги позивача щодо встановлення факту, що [PERSON] є її батьком, які відмовилися від заявлення клопотання та проведення відповідної експертизи; зазначивши про те, що матеріали справи та показання свідків достатньо містять відомостей щодо зазначених обставин. В судовому засіданні позивач в повному обсязі підтримала свої позовні вимоги та, посилаючись на ті ж підстави, просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Пояснила, що спадщину після смерті матері [PERSON] на частину будинку по [ADDRESS] в м.Новомосковську фона оформляла у 1999 році. У 2002 році при зверненні до виконавчого комітету міськради їй стало відомо, що [PERSON] оформив право власності на земельну ділянку під цим будинком лише на себе одного, у зв'язку з чим свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку під будинком вона з сином не отримали. Представник позивача також підтримав позовні вимоги позивача та, посилаючись на ті ж підстави, просив суд задовольнити їх в повному обсязі. Зазначив, що у зв'язку з тим, що позивач народилася до набрання чинності КЗпШС УСРСР, то до правовідносин щодо встановлення батьківства регулюються КЗпШС УСРСР. Вважає, що те, що в заповіті [PERSON] зазначив, що він залишає у спадок будинок дочці [PERSON] - є достатнім доказом того, що вона є його біологічною дочкою. Відповідач [PERSON] позовні вимоги позивача не визнав, зазначив, що дійсно його батько мешкав з матір'ю позивача, однак його батько ніколи не говорив, що позивач є його дочкою. Позов вважає необґрунтованим та таким, що не підлягає здоволенню Підтримав заяву свого представник про застосування строків позовної давності до вимог позивача про визнання рішення виконкому недійсним та скасування державного акту на землю. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнала, зазначивши, що обраний позивачем спосіб захисту її прав не правильний, її вимоги щодо встановлення батьківства можливо вирішувати лише в позовному провадженні не щодо встановлення факту, а про визнання батьківства. В той же час вважає, що позивачем не надано суду належних доказів того, що вона є дочкою померлого [PERSON] А тому в задоволенні вимог щодо встановлення факту її юродства з померлим належить відмовити. Щодо визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом - просила відмовити, тому як заповіт був скасований самим [PERSON] Щодо вимог про визнання недійсним рішення виконкому про передачу у власність земельної ділянки під будинком по [ADDRESS] в м.Новомосковську [PERSON] та скасування державного акту на землю, виданого на підставі цього рішення - просила відмовити, застосувавши до цих вимог строк позовної давності. Представник відповідача Виконкому Новомосковської міської ради в судове засіданні не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Третя особа - [PERSON] пояснив, що він є сином [PERSON], після смерті якого він відмовився від прийняття спадщини після батька на користь відповідача - свого брата. Позивач не є дочкою його батька, позов вважає необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Представник третьої особи Відділу державної реєстрації актів цивільного стану по м.Новомосковську реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений судом, про причини неявки суд не повідомив. Також в судовому засіданні були допитані ряд свідків: - свідок [PERSON] будучи допитаною в судовому засіданні пояснила, що вона знала [PERSON] років 10 до його смерті, тому як проживала поряд з ним. Він був замкнутою людиною, позивача він ніколи за життя не визнавав своєю дочкою. Ні позивача ні відповідача, як і [PERSON] - [PERSON] не пускав до себе; - свідок [PERSON], будучи допитаним в судовому засіданні пояснив, що він знав [PERSON] з дитинства. [PERSON] кинув свою дружину з двома дітьми у 1959 році та став жити однією сім'єю з [PERSON] по [ADDRESS]. Чи є [PERSON] біологічним батьком позивача сказати не може, він йому такого не говорив; - свідок [PERSON], будучи допитаною в судовому засіданні пояснила, що у 1958 році вона вийшла заміж за [PERSON], який дружив з [PERSON] Так вона познайомилася з [PERSON], яка на той час була вагітна, вона вважала, що [PERSON] вагітна від [PERSON], однак вона їй цього не говорила. Вони мешкали з батьками [PERSON] по [ADDRESS]. [PERSON] сприймав позивача як дочку, виховував її. Через де-який час [PERSON] та [PERSON] переїхали в літню кухню по [ADDRESS] в м.Новомосковську, де побудували разом будинок, в якому прожили до смерті. Суд, заслухавши пояснення сторін, їх представників, третьої особи та свідків, приходить до висновку проте, що в задоволенні позовних вимог позивача необхідно відмовити, за наступних підстав, а саме: В судовому засіданні встановлено, що позивач є дочкою [PERSON], відомості про батька, як в свідоцтві про її народження, так і в записі акту про її народження за № 62 від 26 січня 1961 року - відсутні (а.с. 10, 11, 117). [PERSON], який помер [INFO] року - проживав однією сім'ю з [PERSON] - зазначені обставини не оспорюються сторонами, а тому відповідно до вимог ст.. 61 ЦПК України - не підлягають доказуванню. [PERSON] та [PERSON] на на підставі свідоцтва про право особистої власності належав по 1/2 частині житловий будинок по [ADDRESS] Дніпропетровської області (а.с. 85), який вони побудували спільно (а.с. 126-139). Після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, згідно свідоцтва про право на спадщину від 12 лютого 1999 року позивачу та [PERSON] - видано свідоцтво про право на спадщину по 1/4 частині будинку по [ADDRESS] Дніпропетровської області (а.с. 140). 21 січня 1976 року [PERSON] було складено заповіт, за яким на випадок його смерті жилий будинок та надвірні побудови, що знаходяться в [ADDRESS] - він заповідає дочці [PERSON] (а.м. 198). Позивач звертається до суду з позовом про встановлення факту, що [PERSON] є її батьком. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, що неодноразово роз'яснювалося сторонам у справі в ході судового розгляду. Аналізуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано достатніх даних, які б підтверджували те, що [PERSON], померлий [INFO] року - є її біологічним батьком; за життя [PERSON] відповідних відомостей до актового запису про її народження не вносив, відповідного розпорядження не залишав, наявність у заповіті слів щодо залишення у спадок будинку дочці [PERSON] - не є належним доказом того, що він був біологічним батьком позивача. А тому в задоволенні позовних вимог щодо встановлення факту того, що [PERSON] є батьком позивача, в проведенням відповідних змін в актовому записі про її народження - належить відмовити. Вимоги позивача щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку по [ADDRESS] Дніпропетровської області, в порядку спадкування за заповітом також не підлягають задоволенню в огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 1223 ЦК України - право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до заяви від 11 листопада 1983 року [PERSON] скасував свій заповіт за № 239 від 21 січня 1976 року в Новомосковській державній нотаріальній конторі (а.с. 147). Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог позивача щодо визнання за нею права власності на 1/2 частину будинку по [ADDRESS] Дніпропетровської області, в порядку спадкування за заповітом є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вимоги позивача щодо визнання свідоцтва про право на спадщину за законом, видане 11 грудня 2012 року державним нотаріусом Новомосковської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області на ім'я [PERSON] - недійсним та визнання за нею права власності на 1/3 частину грошових внесків з належними до них відсотками, компенсаціями та індексаціями за рахунками в ПАТ «Державний ощадний банк України», та карткового рахунку в Філії «Відділення ПАТ «Акціонерний Комерційний Промислово-інвестиційний банк» в м.Дніпропетровськ», в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] року - є похідними від вимог про встановлення факту того, що [PERSON] є її батьком, а тому в їх задоволенні також необхідно відмовити. Що стосується позовних вимог позивача щодо визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради народних депутатів № 273 від 26.03.1997 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам міста» в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] в м.Новомосковську Дніпропетровської області, площею 1000 кв.м.; та визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії ДП без номеру, виданого [PERSON] 27 травня 1997 року на земельну ділянку по [ADDRESS] в м.Новомосковську Дніпропетровської області, площею 1000 кв.м.; суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок за адресою: [ADDRESS] Дніпропетровської області на момент прийняття рішення виконкомом Новомосковської міської ради № 273 від 26.03.1997 року - належав на праві приватної власності по 1/2 частині [PERSON] та [PERSON] (а.с. 126-139). Відповідно до вимог ст.ст. 23 30 ЗК України, в редакції 1990 року, яка діяла на момент прийняття рішення виконкомом - при переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількості власників, земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Право власності або право користування землею посвідчується державними актами. Таким чином, рішення виконкому Новомосковської міської ради № 273 від 26.03.1997 року, на підставі якого виданий державний акт на землю на ім'я [PERSON] - прийняте всупереч вимогам ст..ст. 23, 30 ЗК України, в редакції 1990 року. Однак, представником відповідача в судовому засіданні заявлено про застосування строку позовної давності на підставі чого просив відмовити в задоволенні позову. Відповідно до вимог ст.ст. 257, 267 ЦК України - загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Позивач в судовому засіданні зазначила, що про те, що [PERSON] оформив право власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] в м.Новомосковську Дніпропетровської області, площею 1000 кв.м. та про наявність цього рішення виконкому їй стало відомо у 2002 році, після того, як фона оформила спадщину після смерті матері. Клопотань про поновлення строку позовної давності позивачем та її представником не подавалося. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог позивача щодо визнання незаконним та скасування рішення виконавчого комітету Новомосковської міської ради народних депутатів № 273 від 26.03.1997 року «Про передачу у приватну власність земельних ділянок громадянам міста» в частині передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] в м.Новомосковську Дніпропетровської області, площею 1000 кв.м.; та визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю серії ДП без номеру, виданого [PERSON] 27 травня 1997 року на земельну ділянку по [ADDRESS] в м.Новомосковську Дніпропетровської області, площею 1000 кв.м. - необхідно відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed