Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про виселення з належної їй квартири за адресою: [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач та її адвокат позовні вимоги підтримали та в обґрунтування зазначили, що [PERSON], є власником квартири, загальною площею 29, 1 кв. м., що розташована за адресою [ADDRESS]. Дана квартира була приватизована відповідно до Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)». Позивач є єдиним власником даного нерухомого майна, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 22.07.2011 року. Останнім часом там проживала мати позивача - [PERSON], 1937 року народження, яка померла [INFO] року. Без відома позивача, як власника житла, та без будь якого договору найму житла, тобто без наявності правових підстав, після смерті матері в квартирі стала проживати [PERSON], [INFO], яка є сестрою позивача зі своїм співмешканцем та його неповнолітнім сином . Сама ж [PERSON], проживала в м. Кіровограді в іншій квартирі, яка належала її цивільному чоловікові. Відносини між власником [PERSON] та [PERSON] не склалися, у зв'язку з тим, що сім'я [PERSON] утримувала за рахунок власних коштів [PERSON], самостійно проводила ремонти квартири, витрачала кошти на лікування, утримання та інше. Позивач довідавшись про те, що [PERSON], проживає в її квартирі, так-як втратила власне житло, власниця квартири тимчасово погодилась за умови сплати комунальних платежів поки відповідач не найде собі інше житло. У власника виникла необхідність скористатись своїм правом власності на вищевказане нерухоме майно та використовувати квартиру для власного проживання. В січні 2014 року звернувшись до [PERSON] [PERSON] хотіла допомогти їй вирішити свої житлові проблеми, за умови того, що вона звільнить квартиру та не чинитиме перешкод у користуванні належним їй майном. На цьому ґрунті виникло непорозуміння, яке фактично переросло у сварку, так-як [PERSON] відмовилась за будь-яких умов звільнити квартиру, помилково вважаючи, що має право на частину даного майна. Будь-які перемовини не привели до вирішення даного питання, знайдення компромісу. Такі дії [PERSON] змусили позивача звернутися за захистом своїх інтересів до правоохоронних та судових органів. Враховуючи те, що стало відомо про те, що на даний час [PERSON] почала розпоряджатися належним [PERSON] майном, а саме пустила проживати в квартиру свого співмешканця та його неповнолітнього сина [PERSON] та [PERSON], наявний факт свідчить про вчинення дій щодо використання чужого майна та порушення прав та законних інтересів власника. За заявою [PERSON] органами міліції проведено перевірку в ході якої з'ясовано, що дійсно в спірній квартирі проживає [PERSON] разом зі своїм співмешканцем [PERSON] та його неповнолітнім сином. Звільнити квартиру добровільно не бажають. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала та просить відмовити в задоволенні позову, оскільки відповідач звернулася до суду з позовом про визнання права власності на 1/2 частину житла, а саме квартиру [ADDRESS]. Вважає, що шляхом оспорювання приватизації житла , вчиненої в 2011 році, матиме право успадкувати частину квартири після смерті матері [PERSON] Судом встановлено наступні факти . [PERSON], є власником квартири, загальною площею 29, 1 кв. м., що розташована за адресою [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 22.07.2011 року (а. с. 10-12). Мати позивача [PERSON], 1937 року народження померла [INFO] року, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а. с. 15), проживала останній час у даній квартирі . Після смерті [PERSON] відповідач стала проживати у даному житлі та дозволила проживати в квартирі своєму цивільному чоловіку і його неповнолітньому сину [PERSON] та [PERSON]. Зазначений факт підтверджується матеріалами перевірки за заявою [PERSON] до міліції , в ході якої з'ясовано, що дійсно в спірній квартирі проживає [PERSON] разом зі своїм співмешканцем [PERSON] та його неповнолітнім сином. Звільнити квартиру добровільно не бажають (а. с. 14). Згідно ст. 158 ЖК України, наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до вимог ст. 169 Житлового кодексу України у разі припинення договору найму житлового приміщення в квартирі, що належить її власнику, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобов'язані звільнити приміщення. В даному випадку такий договір найму взагалі не укладався, а [PERSON] була своєчасно попереджена про намір власника розпорядитися належним майном на власний розсуд, щоб відповідач [PERSON] могла встигнути віднайти собі належне житло. Відповідно до статті 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано і інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, і жодним чином не спростовано, факт заселення до даного житла відповідачів за відсутності згоди власника , надалі власником було надано згоду сестрі на тимчасове проживання, згоди на проживання інших осіб власником не надавалося. Відповідно до ст.391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституція України , яка у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. 17.07.97 року Україна ратифікувала римську Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, відповідно до п.1 ст.8 якої встановлено, що кожна людина має право на повагу до її житла. Цим правом закріплена недоторканність житла, яка проголошена також ст.30 Конституції України. Відповідно до цього ніхто не може перешкоджати особі у законному володінні, користуванні чи розпорядженні своїм майном, а будь-які порушення цих повноважень захищаються у встановленому законом порядку. Зокрема глава 23 Цивільного Кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності , суд дійшов висновку щодо задоволення позову повністю, оскільки судом встановлено, що відповідачі не мають належного правовстановлюючого документа на право проживання, підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Враховуючи, що вселення в житло мало місце без згоди власника житла, відповідачі не є членами сім»ї власника житла, договору найму чи оренди житла не укладалося, позивач бажає використовувати належне їй житло. Посилання представника на те, що ставиться питання про скасування приватизації на позивача у зв»язку з чим її довіритель відповідач матиме право на спадкування частини квартири після матері [PERSON] є безпідставним та таким, що не грунтується на законі і жодним чином не є підставою для відмови в задоволенні позову. Таким чином, обставини викладені в позові знайшли підтвердження в суді і жодним чином не спростовані , позов підлягає задоволенню повністю. Згідно ст.88 ЦПК України суд стягує на користь позивача сплачений судовий збір з відповідача в розмірі 243,60 грн. по 121, 80 грн. з кожного.

Outcome: approved