Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що їй на праві спільної сумісної власності належить вказана квартири, разом із відповідачем [PERSON] , який є її сином Крім неї, в даній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] та [PERSON] . Вказує, що відповідач з 1997 року у вказаній квартирі не проживає, у зв`язку з виїздом на постійне проживання в Російську Федерацію, а з осені 2011 року відсутня будь-яка інформація щодо місця його перебування. Таким чином така обставина перешкоджає позивачу у праві вільно користуватись своїм майном, а тому звертається до суду із даним позовом. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, позов просить задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник позивача в судовому засіданні позовні підтримав, просить позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, не повідомивши причин, хоча повістка була направлена своєчасно на останню відому судові адресу. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наявними в матеріалах справи. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. З матеріалів справи встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS] на праві спільної власності належить позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] , у вказаній квартирі зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається з актів ЛКП «Сигнівка» від 27.05.2015 року, від 16.10.2018 року, від 13.11.2019 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , який відповідно до вказаних актів не проживає у вказаній квартирі, однак зареєстрований. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердив факт непроживання відповідача за даною адресою більше одного року. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Установлено, що квартира [ADDRESS] є спільним сумісним майном позивача та відповідача отже, відповідач є співвласником вказаної квартири. Частинами першою, другою статті 319 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до статті 321 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Примусове відчуження об`єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Статтею 346 ЦК України, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, врегульовані підстави припинення права власності, а саме: відчуження власником свого майна; відмови власника від права власності; припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; знищення майна; викуп пам`яток культурної спадщини; примусове відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; реквізиція; конфіскація; припинення юридичної особи чи смерті власника. Отже, зазначені позивачем обставини про те, що відповідач був відсутнім в квартирі за місцем своєї реєстрації понад 1 рік, не свідчать про відмову відповідача від права власності на нерухоме майно та не є підставами для припинення права власності на нього та визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. З врахуванням наведеного, оскільки положення частини другої статті 405 ЦК України не розповсюджуються на спірні правовідносини, суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог. А тому, в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням слід відмовити. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed