Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів/ заінтересована особа - Ренійська міська рада Одеської області/ про зняття з реєстраційного обліку, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона є власницею квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі зареєстровані, але не проживають відповідачі по справі - [PERSON] та [PERSON] , колишні власники даної квартири. У теперішній час місцезнаходження і місце проживання відповідачів [PERSON] невідомо. Наявність реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] за вищевказаною адресою обмежує позивача у вільному володінні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] . Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місця судового засідання сповіщалася належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява, відповідно до якої позовні вимоги вона підтримує, просить розглядати справу за її відсутності та проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце його проведення сповіщалися належними чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідачів є неповажними та є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник заінтересованої особи, у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява, відповідно до якої він просить розглядати справу за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов має бути задоволено з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, на підставі рішення Ренійського районного суду Одеської області від 12 серпня 2016 року позивач є власницею квартири [ADDRESS] . Рішення набрало законної сили 22 серпня 2016 року. У вказаній квартирі зареєстровані, але не проживають відповідачі по справі - [PERSON] та [PERSON] , колишні власники даної квартири. У теперішній час місцезнаходження і місце проживання відповідачів [PERSON] невідомо. Наявність реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] за вищевказаною адресою обмежує позивача у вільному володінні та розпорядженні квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Але судом було встановлено, що відповідачі не відносяться до членів сім`ї позивача та не є власниками квартири [ADDRESS] . Згідно із ч.1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Частиною 2 ст. 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Таким чином, наявність реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] у вказаній квартирі позбавляє позивача можливості розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Крім того, [PERSON] змушена сплачувати комунальні платежі за відповідачів. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення, будинку або квартири, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією України (ст.41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання /перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Таким чином, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування особи за певною адресою. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Тому, суд вважає, що є всі законні підстави для задоволення позову з метою недопущення порушення права власності. На підставі викладеного та

Outcome: approved