Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, обґрунтовуючи вимоги тим, що 22.11.2013 вона під розписку позичила відповідачеві 10000 гривень для особистих цілей. Підставою позичання стало те, що, за поясненнями [PERSON], його дочка, яка народилася 28.08.2013, потребує термінової хірургічної операції та в разі її відкладення може померти. Оскільки вона знала родину відповідача, мова йшла про життя дитини, але таких грошей в неї не було, то вона оформила на себе споживчий кредит у відділенні № 1 м. Покровська ПАТ «Перший Український [PERSON]». Кредит був оформлений на 10000 гривень з відсотками за користування кредитом та комісією, передбаченими договором. [PERSON] була складена відповідна розписка, яка не містить кінцевої дати повернення боргу. За розпискою відповідач зобовязався повертати щомісяця тіло кредиту з відсотками та пенею на кредитку картку банку. На 02.03.2015 пеня по кредитній картці складає 8900 гривень. В лютому 2015 року на її мобільний телефон почали надходити повідомлення банку про негайне погашення боргу за кредитом. Вона передзвонила відповідачеві і з того часу постійно нагадує йому про необхідність виконання зобовязання. За останні два роки відповідач пять разів змінював номер телефону, а при випадковій зустрічі посилався на викрадення телефону та запевняв, що погасить кредит, але цього не відбулося, банк не залишає її у спокої. Крім того, вона дізналася, що дочка [PERSON] народилася здоровою та у лікарні не перебувала. На 01.02.2017 заборгованість за кредитом становить 28487,76 гривень: 7684,34 гривень не погашений кредитний ліміт, 3003,21 гривень нараховані відсотки, 629,94 гривень комісія, 17170,24 гривень неустойка. Вважає, що відповідач шляхом обману користується її грошима, та просить стягнути з нього на її користь 28487,76 гривень та понесені нею судові витрати. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, в якій наполягала на задоволенні своїх вимог. Відповідач [PERSON] також не з'явився в судове засідання, був повідомлений шляхом отримання судової повістки під підпис безпосередньо в суді про час та місце судового засідання, жодних заяв або клопотань суду не надав. В судовому засіданні 20.04.2017 він зазначав, що дійсно брав гроші у позивача, але не визнає загальну суму позову, вважає, що банк просить забагато, та просив суд надати йому час для перевірки підрахунків складових суми боргу, 03.05.2017 просив відкласти судовий розгляд для ознайомлення з матеріалами справи, а 17.05.2017 до суду не з'явився і не повідомив суд про причини своєї неявки. Відповідно до положень ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає, що позов слід задовольнити частково з таких підстав. Судом встановлено, що згідно із розпискою від 30.11.2013 [PERSON] підтвердив, що 22.11.2013 [PERSON] оформила споживчий кредит на свої ім'я за його проханням треб на суму 10000 гривень та передала йому всі ці гроші того ж дня (а.с. 6). 02.03.2015 [PERSON] склав розписку про те, що зобовязався повернути борг щомісяця [PERSON] за кредитною карткою згідно з договором по цій картці, на якій станом на 02.03.2015 пеня складає 8900 гривень, які він зобовязується повертати щомісяця, враховуючи тіло кредиту (а.с. 7). Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальникові. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредиторові за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суд має виявити їх справжню правову природу незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа і залежно від встановлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики позичальник зобовязаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобовязання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобовязанням її повернення та дати отримання коштів. Вказана правова позиція щодо застосування вказаних норм права, висловлена Верховним Судом України в постанові від 12.04.2017 у справі №6-487цс17, та, в силу вимог ст. 306-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. З урахуванням визначеного вище, відомостей позовної заяви та змісту складних відповідачем розписок суд вважає встановленим, що [PERSON] 22.11.2013 було позичено у [PERSON] суму коштів в розмірі 10000 гривень для особистих цілей, які він зобовязався повернути позивачеві без зазначення кінцевої дати повернення коштів. За положенням ч. 2 ст. 1049 ЦК України, якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Враховуючи, що сторонами не було оговорено строк повернення позики, [PERSON] мав повернути [PERSON] отримані ним кошти протягом тридцяти днів від дня пред'явлення останньою вимоги про це. Оскільки перша розписка була складена 30.11.2013, а друга 02.03.2015, слід вважати, що [PERSON] така вимога відповідачеві предявлена була. Відомості про сплату [PERSON] суми боргу матеріали справи не містять. Позивачем зазначено, що нею для позичання відповідачеві сума коштів була отримана у кредит. З наданого договору карткового рахунку з додатком (а.с. 12-15) вбачається, що [PERSON] з ПАТ «[PERSON] Капітал» (з 14.03.2015 банк поєднаний з ПАТ «Перший Український [PERSON]») 22.11.2013 укладено цій договір на суму овердрафту 10340 гривень, кредит є споживчим, при цьому згідно з розділом 2 п. 1.1 споживчі цілі це використання коштів кредиту з метою оплати будь-якої продукції, товарів, робіт чи послуг, що придбаваються або замовляються позичальником з метою задоволення його особистих потреб. Станом на 01.02.2017, за відомостями ПАТ «ПУМБ» КА1-50.4/9 від 01.02.2017, [PERSON] має кредитний договір № 26252019355703 від 22.11.2013, повна заборгованість за яким становить 28487,76 гривень: 7684,34 гривень не погашений кредитний ліміт, 3003,21 гривень нараховані відсотки, 629,94 гривень комісія, 17170,24 гривень неустойка (а.с. 16). Суд вбачає, що кредитні правовідносини за вищевказаним договором виникли між [PERSON] та ПАТ «[PERSON] Капітал». Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит і сплатити відсотки. Згідно з розпискою [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в сумі 10000 гривень, які були власністю ПАТ «[PERSON] Капітал» та були надані позивачці як позичальнику. Укладеним кредитним договором передбачено витрачання кредитних коштів для споживчих цілей і не передбачено право позичальника укладати договір позики щодо цих коштів з іншою особою. [PERSON] не є стороною договору і, відповідно, не має жодних зобовязань за ним перед банком щодо сплати відсотків, комісії та неустойки. Отже стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума боргу 10000 гривень, відомості про повне або часткове погашення якої сторонами не надано. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають, оскільки не ґрунтуються на Законі. При предявленні позову [PERSON] сплачено судовий збір загальною сумою 1280 гривень, в той час як заявлена позовна вимога має бути сплачена судовим збором в розмірі 640 гривень за положенням ст. 4 Закону України «Про судовий збір». Згідно з ч. 1 ст. 7 цього Закону, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила, за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати пропорційно до задоволених судом вимог виходячи зі ставки судового збору 640 гривень, що складає 224,64 гривень.

Outcome: partial