Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на підставі договору дарування від 19.12.2013 року посвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області їй за реєстром №6823 належить 424/1000 часток будівлі гуртожитку, що складається з квартир 1, 5, 11, 13, 18, 21, 22, 24, 27, 28, 29, 33, 36, 44, 56, кімнат 16, 17, розташованих у будинку №8а по вул. Батюка в м. Словянську Донецької області, загальною площею 2035,4 кв. метрів, житловою площею 1144,3 кв. метрів. Відповідачі зареєстровані в квартирі №33. відповідач [PERSON] в квартирі не проживає, відповідач [PERSON] в квартирі проживає, але відмовляється сплачувати квартплату та комунальні послуги, а також відмовляється укладати договір найму спірної квартири. На час звернення до суду борг за комунальні послуги складає 13065,98 грн. Просить суд усунути перешкоди у користуванні квартирою №33 у будинку №8а по вул. Батюка у м. Словянську шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням, а саме спірної квартирі відповідно до ст. 391 ЦК України. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 4 травня 2016 року в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням відмовлено. З вказаним рішенням не погодилась позивачка [PERSON] та подала апеляційну скаргу, в якій просила скасувати рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 4 травня 2016 року та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог. Доводами апеляційної скарги наведено, що рішення суду першої інстанції є незаконним з підстав невідповідності висновків суду обставинам справи та неправильного застосування норм матеріального права. Зокрема, судом в супереч вимогам ст. 391 ЦПК України зроблено висновок, який не відповідає встановленим обставинам справи. Крім того, судом неправильно застосовані норми матеріального права, а саме: норми ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР. Вважає, що ці норми не регулюють дані спірні правовідносини і не застосовані норми права, зокрема ст.ст. 150, 155, 158 Житлового кодексу України. У судовому засіданні апеляційного суду позивачка доводи апеляційної скарги підтримала та наполягала на задоволенні її позовних вимог. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні апеляційного суду апеляційну скаргу позивачки не визнали, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідачка [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю. В заяві також просила відхилити апеляційну скаргу, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутністю відповідачки [PERSON] Заслухавши суддю доповідача, позивачку, відповідача [PERSON] та його представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 303 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до статей 11 і 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Судом першої інстанції встановлено та з матеріалів цивільної справи вбачається, що протоколом засідання правління ВАТ «Спецізоляторстрой» від 24 лютого 2004 року дозволено продаж за 28000,00 гривень будівлі гуртожитку, що розташований за адресою: м. Словянськ, вул. Генерала Батюка, д. 8-а (а.с. 47). Відповідно до договору купівлі-продажу від 23 червня 2004 року ВАТ «Спецізоляторстрой» продало, а [PERSON] та [PERSON] купили будівлю гуртожитку в рівних частинах, що знаходиться в м. Словянську по вулиці Г.Батюка, під номером 8а, на земельній ділянці Словянської міської ради (а.с. 50). Відповідно до договору дарування частки будівлі гуртожитку від 19 грудня 2013 року засвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] за реєстром №6823, [PERSON] є власником 424/1000 часток будівлі гуртожитку, що складається з квартир 1, 5, 11, 13, 18, 21, 22, 24, 27, 28, 29, 33, 36, 44, 56, кімнат 16, 17, розташованих у будинку гуртожитку №8а по вул. Г.Батюка в м. Словянську Донецької області загальною площею 2035,4 кв.м, житловою площею 1144,3 кв.м (а.с. 6-8). З ордеру №18 на житлову площу у гуртожитку від 6 січня 1990 року, виданого відповідно до спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету ВАТ «Спецізоляторстрой», вбачається, що [PERSON] надано право на зайняття разом з сім'єю з чотирьох чоловік жилої площі у гуртожитку за адресою: м. Словянськ, вул. Г.Батюка, будинок 8а, кімната 33, загальною площею 53,1 кв.метрів (а.с. 44). З довідок про склад сімї або зареєстрованих у житловому приміщенні за 2002 рік, 2004-2006, 2008, 2010 роки та про забезпеченість житловою площею та комунальними послугами за 2014 рік вбачається, що [PERSON] проживав в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] разом з дружиною [PERSON], доньками: [PERSON] та [PERSON] та користувався комунальними послугами з урахуванням пільг в розмірі 50% як інвалід 2 групи за захворюванням, що отримане в період проходження військової служби (а.с. 64-70, 73-76, 77). На теперішній час відповідно акту від 16.04.2016 року про проживання і дослідження матеріально-побутових умов сімї, складеного відповідачем [PERSON] за участю сусідів та [PERSON], відповідачі [PERSON] та [PERSON] проживають за вказаною адресою (а.с. 45-46). З акту про непроживання від 13 жовтня 2015 року, складеного комісією за участю позивача, [PERSON] не проживає в квартирі №33 у гуртожитку №8а по вул. Генерала Батюка м. Словянська Донецької області, в цьому гуртожитку також не проживають особи, що склали акт від 16.04.2016 року (а.с. 9). Відповідно до довідки виданої КП «Слов'янськводоканал», станом на 1 квітня 2016 року заборгованість за послуги водопостачання за адресою [ADDRESS] відсутня (а.с. 55). Відмовляючи в задоволені позову, суд першої інстанції виходив з недоведеності заявлених позовних вимог, оскільки позивачка не довела суду, що дії відповідачів несуть реальну небезпеку та порушують її права на право володіння нерухомим майном. Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитися неможливо, оскільки він не відповідає нормам закону та фактичним обставинам справи. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що відповідачу [PERSON] на підставі ордера №18 від 06.01.1990 року виданого відповідно до спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету ВАТ «Спецізоляторстрой» надано право на зайняття разом з сім'єю з чотирьох чоловік жилої площі у гуртожитку за адресою: м. Словянськ, вул. Г.Батюка, будинок 8а, кімната 33 загальною площею 53,1 кв.метрів. 10. Такий порядок надання житла у гуртожитку передбачав п. 10 Примірного положення про гуртожитки, що діяло на час надання відповідачеві спірного житла. На теперішній час за договором дарування частки будівлі гуртожитку від 19 грудня 2013 року засвідченого приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] за реєстром №6823, позивачка [PERSON] є власником 424/1000 часток будівлі гуртожитку, що складається з квартир 1, 5, 11, 13, 18, 21, 22, 24, 27, 28, 29, 33, 36, 44, 56, кімнат 16, 17, розташованих у будинку гуртожитку №8а по вул. Г.Батюка в м. Словянську Донецької області загальною площею 2035,4 кв.м, житловою площею 1144,3 кв.метрів. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтями 15, 16 ЦК України передбачені право та способи захисту цивільних прав та інтересів. Позивачка звернулася до суду з позовом про позбавлення відповідачів права користування квартирою №33 розташованою у будинку гуртожитку №8а по вул. Г.Батюка в м. Словянську Донецької, що їй належить. Такий спір не урегульований житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства відповідно до ст. 8 ЦПК України. Главами 58, 59 ЦК України визначено правове регулювання договорів майнового найму і найму житла, а положеннями статті 391 ЦК України захищено права власника від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння. Оскільки відповідачі на час заселення у квартиру гуртожитку уклали на законних підставах договір найму житла, тому відповідно до ст. 814 ЦК України у разі зміни власника житла, переданого у найм, до нового власника переходять права та обов'язки наймодавця. Підстави та правові наслідки розірвання договору найма передбачені статтями 825, 826 ЦК України. Отже, позивачка мала діяти саме відповідно до цих норм. Але нею не заявлений такий позов, тому у суду немає підстав для задоволення її позовних вимог. На ці обставини суд першої інстанції уваги не звернув, та постановив помилкове рішення про відмову у задоволенні позову за недоведеністю вимог позивачки. Виходячи з наведеного вище, апеляційний суд вважає, що розглядаючи справу, суд першої інстанції зробив висновки, які не відповідають обставинам справи та закону. Тому, відповідно до ч. 1 ст. 309 ЦПК України є підстави для його скасування з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: partial