Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів у розмірі 2000 грн щомісяця на утримання дитини - [PERSON], [INFO], мотивуючи свої вимоги тим, що сімейне життя з відповідачем не склалося через різні характери та різні погляди на життя, відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, чим порушує свій обов'язок передбачений ст. 180 СК України. Одночасно просила стягнути аліменти на утримання позивача у розмірі 1000 грн 00 коп щомісячно до виповнення дитині [PERSON], [INFO]. 3-х років. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що проти розірвання шлюбу заперечує, вважає за можливе відновити відносини з позивачем. Проти стягнення з нього аліментів не заперечував. Вислухавши пояснення позивача, пояснення представника позивача, пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно вимог ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Згідно ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Частинами 7-10 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ч.1 статті 18 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Судом встановлено, що сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі з 20.09.2013 року, від шлюбу мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. З матеріалів справи та пояснень у судовому засіданні вбачається, що спільне життя сторін не склалося, через несумісність характерів, взаємне непорозуміння та відсутність спільних поглядів на життя та сім'ю, протягом останніх півтора року спільного господарства не ведуть. Позивач вказала про те, що в добровільному порядку сторони в питанні матеріального утримання дитини не визначилися. Судом достовірно встановлено, що дитина [PERSON], [INFO] проживає разом із позивачем, яка перебуває і відпустці по догляду за дитиною. Оскільки, відповідач обов'язки по матеріальному утриманню дитини та дружини не виконує належним чином та сторони в добровільному порядку не визначилися в питанні матеріального утримання, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів є частково обгрунтованими. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст. ст. 182, 184 СК України і приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача аліментів в твердій грошовій сумі, а саме 500 грн 00 коп щомісячно на утримання позивача до виповнення дитині [PERSON], [INFO] 3-х років; 2000 грн 00 коп на утримання [PERSON], [INFO]. На підставі викладеного,

Outcome: partial