Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що в червні 2020 року отримала смс-повідомлення про необхідність сплати чергового платежу за кредитним договором № 5634599637 від 10.03.2020 на користь відповідача. Однак договір вона не укладала, кредит не отримувала. З`ясувалося, що невідомі особи скористалися її персональним даними, що зберігалися в базі відповідача, оскільки у 2019 році вона отримала кредит у відповідача, та уклали від її імені договір. Зазначені відомості внесено до ЄРДР. Проте відповідач повідомив, що припинити дію спірного договору неможливо без відповідного рішення суду. Просить визнати кредитний договір недійсним з моменту вчинення. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги. Суду пояснила, що договір не вчиняла. Наполягає на задоволенні позову із зазначених в ньому правових та фактичних підстав. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений у встановленому законом порядку, відзив до суду не подав. Судом постановлена ухвала про розгляд справи без його участі. Вислухав позивача, дослідив письмові докази, суд вважає встановленим такі обставини. 10.03.2020 року складено текст кредитного договору № 5634599637, в якому сторонами зазначено Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» та [PERSON] . Зазначений текст договору формально відповідає поняттю «кредитний договір», проте підпис з боку [PERSON] здійснений невідомою особою (а.с. 12-17). 10.03.2020 року з 8.00 по 16.00 годину позивач перебувала на своєму робочому місці (Криворізька гімназія № 99 Криворізької міської ради), виконуючи обов`язки асистента вчителя, що виключає фізичну можливість відвідування нею відділення установи відповідача, в якому складено текст кредитного договору (а.с.79). Інгулецьким ВП КВП ГУНП в Дніпропетровській області внесено відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020045740000009 від 03.07.2020 за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 5 ст. 191 КК України - заволодіння чужим майно шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинене за попередньою змовою групою осіб в особливо великих розмірах. У вказаному провадженні [PERSON] надано процесуальний статус свідка та відібрано зразки підпису для проведення почеркознавчої експертизи (а.с. 8, 11). Відповідно до письмової відповіді відповідача на звернення позивача (вих. №393 від 31.08.2020) та протоколу зустрічі між представником відповідача та позивачем від 20.07.2020, відповідач визнає, що ним проведено службове розслідування, за результатами якого повідомлено органи поліції, відомості про кримінальне правопорушення внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020045740000009 та розпочато досудове розслідування. Між позивачем та відповідачем досягнута домовленість, що 10.03.2020 [PERSON] кредит не отримувала, відділення установи не відвідувала, документи не підписувала (а.с. 8,9). Зміст спірних правовідносин витікає із факту підписання договору іншою особою, ніж сторона договору - відсутності волевиявлення особи на його укладення. У Постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц Велика Палата констатувала, що відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Частиною третьою статті 203 Цивільного кодексу (ЦК) України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, тобто до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із частиною першою статті 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (частина перша статті 638 ЦК України). Підроблення підпису однієї із сторін означає, що сторони згоди з будь-яких умов договору не досягали. Отже, спірний договір слід вважати неукладеним. Статтею 3 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що сфера дії закону поширюється на відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування, а також відносини, що виникають у зв`язку з врегулюванням простроченої заборгованості за договорами про споживчий кредит. Статтею 14 Закону України «Про споживче кредитування» встановлено, що договір про споживчий кредит укладається в порядку, визначеному цивільним законодавством України з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Судом встановлено, що кредитний договір № 5634599637 від 10.03.2020 позивачем не підписувався та не укладався. Отже спосіб захисту порушеного права обраний позивачем (визнання правочину недійсним відповідно до п.2 ч.2 ст. 16 ЦК України) не може бути застосовано до правочину який фактично не відбувся. Посилання позивача на те, що відповідно до Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про споживче кредитування» вона вважає порушеними свої права як споживача фінансових послуг не є слушним, оскільки положення зазначених законів не поширюються на договори кредиту, які фактично не були укладені. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц). Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не є обґрунтованими, в розумінні норм пункту 2 частини 2 статті 16 ЦК України, отже задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed