Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-10 00:00:00

Позивач, з урахуванням уточнень від 08 лютого 2016 року, звернувся до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу, визнання транспортного засобу як спільного майна чоловіка та дружини набуте за час спільного проживання без реєстрації шлюбу, визнання права власності на 1/2 частину транспортного засобу, стягнення витрат на лікування. На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що з березня 2010 року по червень 2015 року вона і [PERSON] проживали однією сім'єю за адресою: [ADDRESS] були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, але не зверталися до відділу державної реєстрації актів цивільного стану із заявою про реєстрацію шлюбу. Посилається на те, що вона та [PERSON] мали гарні стосунки, кохали один одного, разом відвідували медичні установи, санітарно-лікувальні заклади в яких разом відпочивали, що підтверджується санітарно-курортними книжками санаторію «Весна» м.Трускавець, центрального військового клінічного санаторію «Хмільник» м.Хмільник, бальнеологічної лікарні «Арабатська стрілка». Позивач зазначає, що під час спільного проживання однією сім'єю за їх з [PERSON] спільні кошти в 2011 році було придбано транспортний засіб марки MITSUBISHI LANCER, реєстраційний номер [NUMBER], 2006 року випуску, номер кузова VIN-[NUMBER], який за їх домовленістю був оформлений на [PERSON] За життя [PERSON] мав вади зі слухом, у зв'язку з чим вона знайшла в м.Києві гарного лікаря, який надав йому лікування та консультації з приводу підбору відповідного слухового апарату, який вони придбали для покращення його стану здоров'я. Також [PERSON] мав вади серця за діагнозами: ішемічна хвороба серця; стеноз аортального клапану; стабільна стенокардія ІІ ф.кл. при інтактних коронарних артеріях; гіпертонічна хвороба ІІІ ст.; гіпертенивне серце, і у зв'язку з тим, що він жив у будинку позивачки в смт Солоне, він відвідував КЗ «Солонянська ЦРЛ» Дніпропетровської обласної ради», де на нього були заведені амбулаторні карти, проходив там обстеження та лікування, лікувався у стаціонарних відділеннях. 15 травня 2015 року стан [PERSON] погіршився, у зв'язку з чим він був доставлений до КЗ «Солонянська ЦРЛ» Дніпропетровської обласної ради» у відділення інтенсивної терапії в якому перебував по 25 травня 2015 року. 26 травня 2015 року він був доставлений до КЗ «Дніпропетровський обласний клінічний центр кардіології і кардіохірургії ДОР» для продовження лікування, де йому крім медикаментозного лікування було застосовано і оперативне: 18 червня 2015 року було проведено протезування аортального клапана. Позивач зазначає, що за період лікування вона завжди була поруч з [PERSON], допомагала морально та матеріально. Коли постало питання проведення операції, вартість якої була для їх доходу занадто непосильною, вона звернулася за наданням матеріальної допомоги на проведення операції до своїх дітей, які надали їй гроші і операція була проведена. Витрати, понесені нею особисто на лікування [PERSON] становлять на 45 521,94 гривні, в тому числі: придбання слухового апарату WIDEX REAL RE CIC 3 - 773,78 гривень, ремонти слухового апарату - 2 709 гривень, придбання медичних препаратів - 9 639,16 гривень, товари для медичного призначення для проведення операції 29 400 гривень. [INFO] року [PERSON] помер. Позивач зазначає, що похований він був з її подвір'я, всі витрати на поховання вона понесла особисто. 26 вересня 2015 року вона звернулася до Четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, де дізналася, що крім неї право на спадщину заявили діти померлого як спадкоємці першої черги - відповідачі у справі. Позивач вважає, що вирішити питання з відповідачами про розподіл спадщини у добровільному порядку є не можливим, оскільки вони не погоджуються з тим, що вона також має право на майно померлого, у зв'язку з чим вона змушена звернутися до суду. Позивач просить встановити факт її проживання та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу, оскільки від даного факту залежить її право на частку в спільному майні, придбаному жінкою та чоловіком, які проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу , при цьому в будь-якому іншому шлюбі не перебували. Також позивач, з посиланням на ст.ст.60,61,63,ч.1 ст.65,ч.1 ст.70,ст.74 СК України, ч.ч.3.4 ст. 368,ст.1226 ЦК України, ст.1 Протоколу до конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятою у Парижі 20 березня 1952 року, ст.41 Конституції України, вважає, що майно у вигляді транспортного засобу марки MITSUBISHI LANCER, реєстраційний номер [NUMBER], 2006 року випуску, номер кузова VIN-[NUMBER] є спільною сумісною власністю чоловіка та жінки набуте за час їхнього спільного проживання без реєстрації шлюбу і вона має право на його 1/2 частину, а відповідно до ст.1232 ЦК України, оскільки вона особисто за власний рахунок здійснила оплату лікування [PERSON], то вважає, що відповідачі як спадкоємці померлого повинні відшкодувати їй понесені нею витрати. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON], [PERSON], які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи через свого представника (а.с.238, Т.1), а відповідач [PERSON] також за допомогою смс-повідомлення (а.с.243, Т.1) у судове засідання не з'явилися, причини неявки суду не повідомили. Від представника відповідачів електронною поштою на адресу суду надійшла заява про відкладення слухання справи у зв'язку із терміновим перебуванням її у відпустці за сімейними обставинами (а.с.244, Т.1). Однак суд вважає, що підстав для відкладення розгляду справи, які передбачені ст. 169 ЦПК України відсутні, оскільки до заяви не надано доказів перебування [PERSON] у відпустці за сімейними обставинами, а розгляд справи вже неодноразово відкладався за клопотаннями відповідачів для надання їм можливості подати зустрічний позов. В судовому засіданні 06 квітня 2016 року судом було попереджено представника відповідачів про недопустимість зловживання своїми процесуальними правами, надано час для складання зустрічного позову строком один місяць, по закінченні якого до суду не було подано зустрічного позову, а відповідачів та їхній представник не з'явилися до суду без поважних причини. Третя особа - Четверта Дніпропетровська державна нотаріальна контора, у судове засідання не з'явилася, листом просили розглянути справу за відсутності їх представника та винести рішення на свій розсуд (а.с.241, Т.1). Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працює на посаді завідувача консультативної поліклініки разом з позивачкою в КЗ «Солонянська ЦРЛ» ДОР». З [PERSON] позивачка познайомилася у неї вдома після чого почали разом жити як дружина та чоловік з березня 2010 року по червень 2015 року в будинку позивачки та вели спільне господарство, на свята до них приїжджали діти позивачки. В 2011 році позивачка та [PERSON] спільно купили автомобіль, з приводу цього позивачка навіть влаштувала свято. [PERSON] завжди привозив позивачку на роботу та забирав її на цій машині. А з травня 2015 року [PERSON] лікувався у їхньому медичному закладі, а потім в кардіоцентрі. Позивачка їздила до нього кожного дня та платила кошти за лікування. Поховала [PERSON] позивача також за власний кошт. Свідок [PERSON] пояснила суду, що знає позивачку більше 20 років, вони дружать сім'ями. Позивачка жила разом з [PERSON] п'ять років до дня його смерті. Жили вони в будинку позивачки та вели спільне господарство, їздили разом на лікування в санаторії, а коли вони їздили, вона (свідок) приглядала за будинком. Їй відомо, що позивач та [PERSON] як почали разом жити, купили машину, але за чий кошт - вона не знає. [PERSON] хворів, його лікуванням займалася позивачка. Діти [PERSON] на його похованні були, а на свята вони до позивачки ніколи не приїздили. Свідок [PERSON] пояснила суду, що знає позивачку десять років і раніше і зараз вона часто буває в домі останньої. Позивачка та [PERSON] п'ять років жили разом у будинку позивачки. Шлюб вони не реєстрували, але завжди жили разом. Коли вони почали жити разом, купили автомобіль, при цьому багатьом було відомо, що позивачка на його придбання дала більше коштів. [PERSON] завжди відвозив її на роботу та забирав з роботи. Свідку відомо, що він купив автомобіль своєму синові. [PERSON] хворів, лікувала його позивачка за власний кошт, возила його в санаторії. Також гроші на лікування давав син позивачки. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона рідна сестра позивачки. Між [PERSON] та позивачкою були ідеальні відносини як чоловіка і дружини. Коли [PERSON] приїхав жити до позивачки, тоді в нього був автомобіль Ланос, сумка з речами та дриль. Машину цю він розбив, вони її відремонтували та продали, а згодом купили Мітсубісі, яку зареєстрували на [PERSON] Свідок повідомила, що [PERSON] мав вади слуху, а [PERSON] ремонтувала йому слухові апарати за власний кошт. Кожного року вони разом їздили відпочивати. [PERSON] хворів, лікуванням його займалася позивачка, похованням його займалася також вона, і все це було за її кошти. Гроші на операцію також давала [PERSON] Коли [PERSON] був в реанімації, то п'ять тисяч гривень дав син [PERSON], а він в свою чергу завжди допомагав своїм дітям. Сину він купив автомобіль. Зять [PERSON] винен був йому та позивачці 16 500 гривень, з яких 10 тисяч віддали, а 6 500 тисяч вони їм простили. Свідок [PERSON] пояснила суду, що вона знає позивачку двадцять років, бо є її сусідкою. Близько п'яти років тому [PERSON] прийняла до себе [PERSON] як свого чоловіка. Він приїхав до неї жити з сумкою речей та в нього був автомобіль Ланос, який він через три роки розбив. Вони його відремонтували та продали, а згодом купили новий автомобіль. Позивачка купувала [PERSON] одяг, прала йому, готувала, разом вони їздили відпочивати. [PERSON] був хазяїном, любив вирощувати овочі, їздив також допомагав сестрі позивачки. До них додому також часто приїздили діти позивачки. [PERSON] хворів, позивачка купувала йому всі необхідні ліки. На проведення йому операції кошти також давали діти позивачки. Похованням [PERSON] займалася позивачка, вона позичала у неї (свідка) кошти на похорон. Діти [PERSON] грошей на лікування та на поховання не давали. Свідок [PERSON] пояснила, що вона працює з позивачкою 48 років та їй відомо, що з 2010 року позивачка проживала однією сім'єю з [PERSON] Вона його оділа, обула, годувала його, лікувала, доглядала за ним у реанімації. Співробітники лікарні дітей [PERSON] ніколи не бачили. В 2015 році [PERSON] зробили операцію, яку оплатила позивачка, також на операцію давав кошти її син. Поховала [PERSON] також позивачка за власний кошт. Діти [PERSON] його лікуванням не займалися. Їй (свідку) відомо, що у [PERSON] була машина, яку він продав, а згодом позивачка з ним купили машину, на придбання якої позивачка дала 8 300 доларів США. Суд, вислухавши позивачку, її представника, свідків, дослідивши докази, що маються у справі у їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57,58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, при цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. У відповідності до ст.ст.234, 235, 256 ЦПК України, суди розглядають в порядку окремого провадження цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав, в тому числі згідно п.5 ч.1 ст.256 цього Кодексу може бути встановлений факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, якщо від встановлення цього факту залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В судовому засіданні поясненнями позивача [PERSON], показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які погоджуються між собою та визнаються судом як достовірні та об'єктивні, оскільки свідки є співробітниками позивачки, її сестрою, друзями, сусідами, у зв'язку з чим встановлені судом обставини відомі їм особисто, встановлено, що позивач [PERSON] та [PERSON], який помер [INFO] року (а.с.20) з березня 2010 року по [INFO] року проживали однією сім'єю за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання позивачки в [ADDRESS] Також судом було встановлено, що позивач разом з [PERSON] протягом 2011-2013 років спільно відвідували санаторії, лакувальниці, що підтверджується санаторно-курортними книжками, виписаними на їхнє ім'я за одинаків період (а.с.26-31), а факт проживання померлого [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання позивачки також підтверджується амбулаторними картами на його ім'я, в яких зазначена адреса його проживання (а.с.34,40) та яка відповідає адресі місця реєстрації проживання [PERSON] Крім того, факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю з березня 2010 року по [INFO] року не заперечувалося відповідачами по справі під час проведення попереднього судового засідання (а.с.88, 90-91). Оскільки встановлення юридичного факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу необхідно позивачеві для вирішення питання про визнання спільною сумісною власністю нажитого за час спільного проживання майна, то суд приходить до висновку, що є визначені законом підставі для встановлення даного юридичного факту в судовому порядку, оскільки в іншому порядку даний факт встановлено не може бути, а від його встановлення залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичної особи - позивача [PERSON] З урахуванням зазначеного позовні вимоги в частині встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] з березня 2010 року по [INFO] року підлягають задоволенню. Згідно положень ст.74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмових договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Відповідно до ст. 60 (глава 8) СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, при цьому згідно ст.61 цього Кодексу об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, а згідно ч.1 ст.65 цього Кодексу передбачено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Судом встановлено, що ні позивачка [PERSON], ні померлий [PERSON] в період спільного проживання чоловіка та дружини без реєстрації шлюбу не перебували в іншому шлюбі, що вбачається з копій паспортів сторін, в яких відсутні відомості про реєстрацію ними шлюбу (а.с.15,18), а в судовому засіданні сторони будь-які докази, які спростовували б дані факти не надали. Крім того, судом було встановлено, що колишня дружина [PERSON] померла. В судовому засіданні було встановлено, що 12 липня 2011 року за [PERSON] було зареєстроване право власності на рухоме майно, а саме: транспортний засіб марки MITSUBISHI LANCER, реєстраційний номер [NUMBER], 2006 року випуску, номер кузова VIN-[NUMBER], згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а.с.19), а придбання вказаного майна відбулося під час сумісного проживання позивачки та [PERSON] за спільні кошти, що підтверджується також показами свідків. Крім того, судом було встановлено, що більшу частину коштів на придбання автомобіля було надано позивачкою в сумі 8 300 доларів США, а автомобіль було придбано всього за 13 300 доларів США. Таким чином в судовому засіданні було встановлено як факт сумісного проживання позивачки та [PERSON] однією сім'єю на день придбання рухомого майна, так і факт придбання такого майна за спільні кошти [PERSON] та [PERSON], внаслідок чого таке майно є спільним сумісним майном жінки та чоловіка, які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, відповідно до положень ст.74 СК України, оскільки інше не встановлено письмовим договором між ними. Крім цього, факт придбання транспортного засобу марки MITSUBISHI LANCER, реєстраційний номер [NUMBER], 2006 року випуску, номер кузова VIN-[NUMBER] за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] також було визнано та не оспорювалося відповідачами під час проведення попереднього судового засідання (а.с.88, 90-91), а відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. З зазначеного вбачається, що вказаний автомобіль придбано в період спільного проживання сторонами однією сім'єю, у зв'язку з чим він є спільним сумісним майном жінки та чоловіка, як проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, відповідно до положень ст.74 СК України, оскільки інше не встановлено письмовим договором між ними. При цьому суд враховує, що відповідачами позов в цій частині визнавався, жодних доказів, що автомобіль був придбаний за кошти [PERSON] суду надано не було. Тому, позовні вимоги в частині визнання транспортного засобу марки MITSUBISHI LANCER, реєстраційний номер [NUMBER], 2006 року випуску, номер кузова VIN-[NUMBER] спільним майном чоловіка та дружини, який набутий за час спільного проживання без реєстрації шлюбу підлягають задоволенню. Положеннями ч.1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічні положення містяться в ст.ст.370,372 ЦК України. Згідно ч.ч.3,4 ст.368 ЦК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не установлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятого у Парижі 20 березня 1952 року, гарантовано захист права власності. Згідно з зазначеною нормою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. За змістом ст. 41 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У світлі положень ст. 1 Протоколу 1 особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Суд приходить до висновку, що з урахуванням досліджених в судовому засіданні доказів, було встановлено, що автомобіль MITSUBISHI LANCER, реєстраційний номер [NUMBER], 2006 року випуску, номер кузова VIN-[NUMBER] є сумісним майном жінки та чоловіка які проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, відповідно до положень ст.74 СК України, оскільки інше не встановлено письмовим договором між ними, а їх частки в цьому майні є рівними. На підставі зазначеного задоволенню також підлягають вимоги про визнання за [PERSON] права власності на ? частину вказаного рухомого майна. Згідно з ч.1 ст.1232 ЦК України спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них або іншою особою на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця. Відповідно до вимог законодавства, відшкодуванню підлягають суми витрачені на придбання ліків, транспортування хворого, поховання, придбання і встановлення пам'ятника, і таке відшкодування має бути розумним. Статтею 1261 ЦК України встановлено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] звернулася його дочка - [PERSON] (а.с.163,169) та син померлого - [PERSON] (а.с.164), а факт батьківства померлого [PERSON] відносно відповідача [PERSON] було встановлено рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2015 року у зв'язку з відмінностями у написанні їхніх прізвищ (а.с.191). Крім того, з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] також звернулася [PERSON] (а.с.181), якій 15 березня 2016 року було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірне рухоме майно (а.с.2, т.2). Статтею 91 СК України передбачено, якщо жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, тривалий час проживали однією сім'єю, той із них, хто став непрацездатним під час спільного проживання, має право на утримання відповідно до статті 76 цього Кодексу, якою передбачено що розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Судом було встановлено, що [PERSON] під час сумісного проживання з позивачкою хворів, що підтверджується матеріалами справи (а.с.32-56), мав вади здоров'я, а на його лікування витрачалися значні кошти. Також судом було встановлено, що [PERSON] під час сумісного проживання з [PERSON] та на час розгляду справи є працюючою пенсіонеркою, яка отримує крім пенсії заробітну плату (а.с.129-134), а тому вона мала можливість надавати матеріальну допомогу на лікування [PERSON] Беручи до уваги, що за змістом ч.1 ст.1232 ЦК України усі спадкоємці зобов'язані відшкодувати розумні витрати, які були зроблені одним із них на лікування, а відповідно до вимог СК України у [PERSON] виникли також взаємні обов'язки щодо надання матеріальної допомоги на лікування чоловіка, з яким вона проживала без реєстрації шлюбу, то суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідачів витрат на лікування підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що на лікування [PERSON] за період з 2012 по 2015 роки, тобто під час його спільного проживання з позивачкою однією сім'єю, були витрачені грошові кошти на його лікування, протезування слуховими апаратами, обслуговування слухових апаратів, проведення операції на загальну суму 45 521,94 гривні, в тому числі: придбання слухового апарату WIDEX REAL RE CIC 3 - 773,78 гривень, ремонти слухового апарату - 2 709 гривень, придбання медичних препаратів - 9 639,16 гривень, товари для медичного призначення для проведення операції 29 400 гривень (а.с.60-71,119-128), а придбані ліки, вартість яких підтверджена наданими чеками, були призначені [PERSON] згідно медичних виписок (а.с.52-56). При визначенні розміру витрачених на лікування [PERSON] коштів, суд враховує те, що під час розгляду справи як позивачкою, так і свідками було підтверджено те, що відповідач [PERSON] на лікування свого батька надав позивачці 5 000 гривень. Оскільки обов'язок щодо відшкодування витрат, які були зроблені на утримання, догляд, лікування та поховання спадкодавця покладається на спадкоємців, якими є відповідачі по справі, а обов'язок щодо взаємного утримання на підставі норм СК України також покладається і на осіб, які проживають сумісно без реєстрації шлюбу, тобто на позивачку в рівних частках, то з урахуванням наданої сином спадкоємця допомоги на лікування батька в розмірі 5 000 гривень, позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню зі стягненням на користь позивачки з відповідача [PERSON] 17 673 гривень 98 копійок, а з відповідача [PERSON] - 10 173 гривень 98 копійок. Крім цього, суд вважає необхідним у зв'язку з частковим задоволенням позову відповідно до вимог ст.88 ЦПК України стягнути з відповідачів витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі наведеного та

Outcome: partial