Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом посилаючись на, що 26.03.2012 року вона під розписку позичила [PERSON] гроші в сумі 10100 грн. строком на два місяці, тобто до 1 червня 2012 року. 1 серпня 2012 року [PERSON] повернула лише частину боргу в сумі 3000 грн. На її неодноразові звернення відповідач ухиляється від повернення основної суми боргу. 30.11.2014 року нею була направлена письмова вимога про повернення боргу, але відповідач борг не повернула, чим порушила взяті на себе зобов'язання. У зв'язку з чим позивач і звернулася до суду і просить стягнути з [PERSON] борг у сумі 7100 грн. та судовий збір сплачений при подачі позову до суду в сумі 243 грн. 60 коп. Згодом позивач свої вимоги збільшила та просила стягнути з [PERSON] інфляційні збитки за боргом станом на 28.01.2015 року в сумі 1811 грн.92 коп., а також 3% річних з простроченої суми за весь час прострочення, що складає 518 грн.42 коп. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала та просила стягнути з [PERSON] на її користь: борг за договором позики в сумі 7100 грн., інфляційні збитки в сумі 1811 грн.92 коп., 3% річних з простроченої суми за весь час прострочення в сумі 518 грн.42 коп. та 243 грн.60 коп. сплаченого судового збору. Представник позивача в судовому засіданні повністю підтримала вимоги свого довірителя, просила задовольнити позовні вимоги. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вважає, що підстав для задоволення позову немає, оскільки вона грошових коштів у гр.[PERSON] не позичала. 3000 грн., які вона повернула позивачу 01.08.2012 року, це інші гроші, не по розписці, після повернення яких позивач написала їй розписку про те, що претензій до неї немає. Суд, вислухавши сторони, представника позивача, свідка, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Згідно ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно розписки від 26.03.2012 року гр.[PERSON] позичила для гр.[PERSON] гроші в сумі 10 100 грн. на 2 місяці до 1 червня 2012 року. В розписці маються два підписи [PERSON] та [PERSON] З іншої сторони розписки є запис про те, що [PERSON] отримала від [PERSON] 3 000 грн. її грошей в рахунок боргу [PERSON] (а.с.18). Відповідно до ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України є обов'язковими для всіх судів України. Суди повинні привести свою судову практику у відповідності із рішенням Верховного Суду України. Так, Верховний Суд України у своїй постанові по справі №6-63цс13 від 18.09.2013 року зазначив, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Надана позивачем, як доказ укладеного договору, письмова розписка від 26.03.2012 року свідчить про те, що в даному випадку договір позики укладений у письмовій формі. Але даний договір не відповідає вимогам, установленим для правочинів, які укладаються в письмовій формі. Зі змісту самої розписки не зрозуміло хто є позикодавцем грошових коштів в сумі 10100 грн., а хто є позичальником коштів, тобто відсутні належні сторони в договорі позики. Також не можливо визначити, який саме документ складений - договір позики чи розписка про отримання від позикодавця грошових коштів, внаслідок чого, суд вважає, що [PERSON] не взяла на себе зобов'язання за договором позики як позичальник. До того ж, із самої розписки взагалі не вбачається, що гр.[PERSON] є позикодавцем даних грошових коштів, а отже, суд приходить до висновку, що позивач не має права вимоги по договору позики, так як не є стороною по даному договору. Щодо письмового запису на зворотній стороні розписки, який зробила сама позивач, що підтвердила в судовому засіданні, про те, що вона отримала від гр.[PERSON] 3000 грн., суд не може врахувати як погашення суми боргу по розписці, оскільки не відомо, що саме за 3000 грн. були повернуті позивачу, як особі, що не була позикодавцем по борговій розписці від 26.03.2012 року і по якому саме боргу ці кошти були їй повернуті та крім того, в якій позивач вказала, що більше претензій до [PERSON] не має. Допитана в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що свідком передання грошових коштів в сумі 10100 грн. вона не була, в розписці від 26.03.2012 року стоїть не її підпис, бо в розписці вона не розписувалася. Згідно ч.1 ст.1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі не були одержані ним від позикодавця або були одержані в меншій кількості, ніж встановлено договором. Відповідач в судовому засіданні стверджувала, що гроші від позивача в сумі 10100 грн. вона не отримувала, а грошові кошти в сумі 3000 грн., які вона повернула позивачу 01.08.2012 року (а.с.19) не відносяться до розписки від 26.03.2012 року. Згідно ч.2 ст.1051 ЦК України якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. При таких обставинах справи, враховуючи вищевикладене, а також те, що письмова розписка, пред'явлена позивачем, як доказ отримання відповідачем грошових коштів в сумі 10100 грн., суд вважає, що ця письмова розписка не є належним чином оформленою, не підтверджує не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошових коштів відповідачу; не можливо визначити, який саме документ складений - договір позики чи розписка про отримання від позикодавця грошових коштів. А тому суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутні докази про отримання гр.[PERSON] від гр.[PERSON] грошових коштів в сумі 10100 грн. З огляду на встановлене в суду немає підстав не тільки для стягнення боргу по розписці, а також для стягнення інших вимог, які є похідними від основного, а саме інфляційних збитків та 3% річних з простроченої суми за весь час прострочення, які просила стягнути позивач. Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд при винесенні рішення вирішує питання судових витрат, а тому, враховуючи, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовляється, підстав для стягнення понесених позивачем судових витрат не має. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed