Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання та додаткових витрат на навчання. Посилалася на те, що перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу у них є одна дитина: [PERSON], [INFO]. 30.10.2000 року шлюб між ними було розірвано. 27.04.2016 року син за власним бажанням змінив прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». З часу фактичного припинення шлюбних відносин їх син проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Вона самостійно купує йому одяг, їжу, дбає про його гармонійний духовний та моральний розвиток. На даний час хлопець є повнолітнім, проте продовжує навчатися в Чернівецькому Юридичному інституті Національного університету «Одеська юридична академія» на денній формі навчання на контрактній основі. Витрати по оплаті навчання сина вона несе самостійно. У зв'язку з зазначеним син не має можливості працювати та потребує матеріальної допомоги. Батько дитини [PERSON] офіційно не працює, однак має можливість сплачувати аліменти на утримання сина та приймати участь у додаткових витратах, пов'язаних з оплатою його навчання. Проте відвідач ухиляється від добровільної участі в утриманні сина, у зв'язку з чим вона змушена була звернутися до суду з позовом. Просила стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина [PERSON], який продовжує навчання, до закінчення ним навчання у розмірі по 1500 гривень щомісячно. Також просила стягнути з відповідача на її користь додаткові витрати у розмірі 14580 гривень. Відповідачем до суду відзиву на позовну заяву подано не було. Позивач у судовому засіданні позовну заяву підтримала та підтвердила, викладені в ній обставини. Просила позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позов визнав частково. Пояснив суду, що за станом здоров'я працювати не може, а тому має змогу сплачувати кошти на утримання сина у розмірі по 500 гривень щомісячно. Окрім того, вказував на те, що у нього на утриманні є ще одна неповнолітня дитина. Просив позов задовольнити частково. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було між ними розірвано 30.10.2000 року (а.с.7). Від шлюбу сторони мають повнолітнього сина: [PERSON], [INFO] (а.с. 6, 11). Відповідач [PERSON] записаний як батько в свідоцтві про народження дитини. Дана обставина підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 6). Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які детально врегульовані Сімейним кодексом України. Зокрема, за змістом ст.7 Кодексу сімейні відносини регулюються цим Кодексом та іншими нормативно-правовими актами. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. [PERSON] проживає разом з матір'ю, зазначену обставину відповідач не оспорював, а тому суд визнає її такою, що не підлягає доказуванню. Повнолітній [PERSON] навчається на денній формі навчання Чернівецького юридичного інституту Національного університету «Одеська юридична академія» за контрактом, за спеціальністю «Право/ Правоохоронна діяльність». Термін навчання визначено до 30.06.2020 року. У зв'язку з навчанням, [PERSON] працевлаштуватись не може, перебуває на утриманні матері, а тому потребує матеріальної допомоги. Згідно вимог ст. 199 Сімейного кодексу України якщо повнолітня дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Як вбачається з роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п.20 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно ст. 200 Сімейного кодексу України, суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів з урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів з одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим з батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. За змістом ст. 201 Кодексу до відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, інші обставини, що мають істотне значення. Одночасно частиною другою зазначеної статті СК України в редакції від 08.07.2017 року встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд також враховує ту обставину, що відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, обов'язок по утриманню дитини є рівною мірою як для батька так і для матері. Аргументи відповідача про те, що за станом здоров'я він працювати не в змозі, а тому не може в рівній мірі приймати участь в утриманні сина суд відхиляє, оскільки останній є повнолітньою особою працездатного віку, особою з інвалідністю не визнаний та зобов'язаний матеріально утримувати власну дитину. За змістом вимог ч. 1 ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину Відповідно до вимог ч. 2 ст. 185 СК України розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п. 18 постанови № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Як було встановлено судом, позивач сплатила за навчання сина кошти у розмірі 29160 гривень (а.с.22-25). Половина вартості навчання відповідно становить 14580 гривень. Відповідачем [PERSON] було перераховано позивачу у якості відшкодування витрат на навчання сина 2000 гривень. Доводи [PERSON] про те, що вказані кошти були сплачені на утримання сина, суд відхиляє, оскільки відповідач у судовому засіданні сам підтвердив їх цільове призначення. На підставі наведеного, враховуючи матеріальне становище сторін та виходячи з принципу рівності прав та обов'язків батьків, а також наявність на утримання відповідача ще однієї неповнолітньої дитини, вважає, що відповідно до закону матеріально утримувати дитину та брати участь у додаткових витратах зобов'язані обоє з батьків, і при визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого, при цьому суд звертає увагу, що наявність додаткових витрат підтверджена належними доказами і з відповідача підлягає стягненню 50% вказаних витрат, за вирахуванням добровільно сплачених [PERSON] коштів.

Outcome: partial