Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником будинку за адресою: Чернігівська область, смт Куликівка, вул. Гагаріна, 1-б, на підставі договору дарування житлового будинку від 15.09.2017 року. У вказаному будинку зареєстрована її мати [PERSON] та [PERSON] [PERSON] виїхала з будинку і не повертається понад рік, у жилому приміщенні відсутні її особисті речі, місце її проживання чи перебування їй невідоме. Відповідачка не повідомляла її про причини своєї відсутності і вона не перешкоджала доступу відповідача до жилого приміщення. Просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: вул. Гагаріна, 1-б, смт Куликівка Чернігівської області. Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась за зареєстрованим місцем проживання, однак рекомендованої поштової кореспонденції не отримувала. Судом розміщено оголошення для відповідача на офіційному веб-порталі Судової влади України про наявність в проваджені даної справи та про виклик [PERSON] до суду за адресою https://kl.cn.court.gov.ua/sud2511/pres-centr/newss/447856/ Представник третьої особи в судове засідання не зявився. Куликівська селищна рада надала заяву про відсутність заперечень проти позову та про розгляд справи у відсутність її представника. Позовна заява надійшла до суду 09.10.2017 року. 09.10.2017 року автоматизованим авторозподілом не вдалося визначити суддю для розгляду заяви через відсутність в Куликівському районному суді Чернігівської області суддів для розподілу справи. У січні 2018 року, у звязку із тимчасовим переведенням судді Усенко Л.М. на роботу на посаду судді Куликівського районного суду Чернігівської області, було проведено повторний авторозподіл справи та передано заяву на розгляд судді Усенко Л.М. 16.02.2018 року, після отримання відомостей щодо місця реєстрації відповідача, заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі. Відповідно до підпункту 9 пункту 1 розділу ХІІІ Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України, який набув чинності з 15.12.2017, справи у судах першої інстанції, провадження у яких порушено до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. За сукупності наведених обставин судом прийнято ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до наступного. Предметом позову, що розглядається, є вирішення питання про втрату права користування житлом громадянина, який відсутній за зареєстрованим місцем проживання понад установлені законом строки. Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або права та інтересу. Згідно з ч. 1 ст. 34 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно положень ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити. Суду надані наступні письмові докази: - нотаріально посвідчений договір дарування від 15.09.2017 року та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, відповідно до яких [PERSON] є власником житлового будинку у смт Куликівка, вул. Гагаріна, 1-б. Дарувальником будинку була [PERSON]. У договорі дарування вказано, що в будинку зареєстрована [PERSON], про що дарувальник довів до відома [PERSON] (а.с.5-7); - повідомлення Управління ДМС в Чернігівській області, згідно з якими у зазначеному будинку з 14.07.2010 року дійсно зареєстрована [PERSON] (а.с.18,19); - акт обстеження від 16 березня 2018 року, складений Куликівською селищною радою за участі представника громадськості, відповідно до якого [PERSON] зареєстрована у [INFO] , однак з моменту реєстрації не проживає за цією адресою (а.с.30). Надані докази узгоджуються між собою, не викликають сумнівів у їх достовірності, у своїй сукупності достатні для висновку про те, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації більше одного року без поважних причин. Також, згідно з Правовою позицією, висловленою ВСУ під час розгляду справи № 6-158цс14, відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сімї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сімї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сімї. Відповідно до ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, виходячи з того, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації більше одного року та з факту відчуження будинку власником іншій особі, членом сімї якої [PERSON] не являється, її належить визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням за зазначеною адресою. Визначаючи період відсутності відповідача за місцем реєстрації суд взяв до уваги сукупність доказів та дійшов висновку, що вона не проживає у спірному будинку з моменту реєстрації, тобто з 14.07.2010 року. На підставі викладеного та

Outcome: approved