Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-26 00:00:00

\~ \~\~\~\~\~\~\~\~ Позивач, з урахуванням уточнень позовних вимог від 02 жовтня 2015 року, звернулася з позовом до відповідачів,\~в якому просить визнати удаваними договори дарування житлового будинку №14 по вул. Дніпровській в с.Військовому та земельної ділянки площею 0,25 га від 08 червня 2004 року, договір дарування земельної ділянки площею 0,089 га від 15 вересня 2004 року та визнати, що насправді були укладені договори купівлі-продажу з [PERSON] Також просить суд визнати недійсними державні акти на земельні ділянки та визнати за нею право особистої власності на будинок та придбані земельні ділянки. На обґрунтування позовних вимог посилається на те, що в період зареєстрованого шлюбу з [PERSON], 08 червня 2004 року та 15 вересня 2004 року, нею за кошти, які подарувала їй мати [PERSON] для користування її сімєю, було придбано житловий будинок № 14 по вул. Дніпровській в с. Військове Солонянського району Дніпропетровської області з господарськими будівлями та спорудами та земельні ділянки площею 0,25 га та площею 0,089 га за цією ж адресою для обслуговування житлового будинку та ведення особистого селянського господарства. Угоди купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки площею 0,25 га від 08 червня 2004 року та купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,089 га від 15 вересня 2004 року, які були укладені між позивачем та відповідачем [PERSON], були оформлені фактично письмовою розпискою продавця, а юридично договорами дарування на імя відповідача [PERSON] та посвідчені державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори, а право власності на будинок зареєстровано 11 червня 2004 року та видано державні акти на право власності на земельні ділянки на імя відповідача [PERSON] Позивач посилається на те, що під час оформлення договору дарування приватизованої земельної ділянки площею 0,25 га було зазначено невірно вулицю розташування земельної ділянки, оскільки в договорі зазначено вул. Придніпровська, а насправді це вул. Дніпровська, у звязку з чим після укладання договору на підставі рішення № 8 від 27 березня 2015 року Військовою сільською радою Солонянського району Дніпропетровської області було прийнято рішення про зміну адреси, до Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділки внесені відповідні зміни. Також позивач посилається на те, що факт юридичного оформлення права власності на імя відповідача [PERSON] пояснюється тим, що в їхній сімї склалася традиція, відповідно до якої все майно оформлялося на імя чоловіка, але про оформлення спірного майна на імя [PERSON] шляхом укладання договорів дарування позивачу відомо не було, а відповідач приховав від неї цей факт, оскільки позивачка була впевнена, що угоди були оформлені договорами купівлі-продажу, як дійсно і домовлялися з продавцем [PERSON] на її імя. Позивач зазначає, що оформлення угод договорами дарування на імя її чоловіка не відповідає дійсності, оскільки насправді сторони уклали договори купівлі-продажу, а оформлення таким чином права власності на імя [PERSON] порушує її права, як співвласника майна, набутого за час шлюбу, оскільки в такому разі вона позбавлена права власності на спірне майно. Вважає, що придбання майна за кошти, які були подаровані їй її матірю [PERSON] свідчить про те, що спірне майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а її особистою власністю на підставі чого просить визнати за нею право особистої власності на спірне майно. З посиланням на ст. ст. 203,215,235 ЦК України просить також визнати удаваними договори дарування від 08 червня та 15 вересня 2004 року та визнати [PERSON] покупцем за ними та право власності на спірне майно, а державні акти на право власності, оформлені на відповідача [PERSON] скасувати. Позивач [PERSON] в судовому засіданні 24 липня 2015 року, допитана також в якості свідка, пояснила суду, що [PERSON] Прасков?я була їхньою сусідкою в с. Військове, а після її смерті її син [PERSON] звернувся з пропозицією продати будинок своєї матері, у звязку з чим позивач та її мати [PERSON] вирішили купити будинок та дві земельні ділянки в розстрочку по 800 гривень на місяць, а гроші на покупку майна дала мати позивачки, яка бажала щоб майно було оформлено на імя дочки позивача по справі. З відповідачем [PERSON] позивач та її мати не обговорювали питання купівлі будинку та земельних ділянок. Після здійснення першого платежу [PERSON] написав розписку про продаж будинку та земельних ділянок, а всю суму за майно мати позивачки виплатила у вересні 2009 року, проте оформили документи ще в 2004 році, оскільки мали з [PERSON] довірчі відносини. [PERSON] пояснила суду, що попросила свого чоловіка [PERSON] оформити всі документи на будинок, та як виявилося, він оформив договори дарування на своє імя, а про оформлення таких договорів позивач дізналася лише в лютому-березні 2015 року під час розгляду справи про розірвання шлюбу та поділ спільного майна. Також пояснила суду, що всіма питаннями щодо купівлі будинку та земельних ділянок займалася її мати, яка домовлялася про ціну, про умови договорів, та саме мама передавала гроші [PERSON] на підставі чого позивач вважає, що спірне майно є її особистою власністю. Представник позивача адвокат [PERSON], яка діє на підставі договору на представництво інтересів від 16 липня 2015 року, свідоцтва на право заняття адвокатською діяльністю (а.с.75-76) в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 24 липня 2015 року пояснив суду, що йому було відомо про продажу будинку, але він не був в цьому заінтересований, оскільки не було таких коштів у сім?ї, а крім того він не хотів щоб його теща жила поряд з ними. Після того, як він дізнався про домовленість щодо купівлі майна, то вирішив укласти договори дарування, оскільки їх оформлення було набагато дешевшим, ніж договорів купівлі-продажу, а [PERSON] було байдуже як буде оформлена угода. В судовому засіданні 27 жовтня 2015 року відповідач визнав позов в повному обсязі, пояснивши що бажає, щоб все майно було переоформлене на його дружину, а здійснювати це в нотаріальному порядку він не бажає, оскільки це дуже дорого. На підставі вимог ст. 174 ЦПК України суд ухвалив не приймати визнання відповідачем позову, оскільки відсутні відповідні правові підстави, з одночасним розясненням відповідачу про можливість в позасудовому порядку вирішити питання щодо оформлення права власності на користь [PERSON] Представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 18 вересня 2013 року (а.с.79) в судовому засіданні 27 жовтня 2015 року позовні вимоги визнала в повному обсязі та пояснила, що дійсно і будинок, і земельні ділянки були придбані за кошти матері позивача, а оскільки між сторонами існують неприязні стосунки, то відповідач [PERSON] не має бажання переоформити право власності на спірне майно на свою дружину, з тих підстав що не бажає зустрічатися з нею в нотаріальній конторі, а також з підстав значних витрат на таке оформлення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 24 липня 2015 року пояснив суду, що в 2004 році померла його мати та він вирішив продати її будинок в с. Військове позивачу та її матері. З ними він домовився, що щомісячно в кінці кожного місяця [PERSON] буде віддавати йому грошові кошти за майно, які вона повністю виплатила в 2009 році. У нотаріуса він оформив договори дарування в 2004 році, а на землю в 2009 році з чоловіком позивачки [PERSON] внаслідок того, що оформлення договорів дарування виявилося набагато дешевшим, ніж купівля-продаж. При цьому відповідач пояснив, що хоча гроші на будинок давала мати [PERSON], але він вважав, що покупцем є саме позивач. Заявою від 12 жовтня 2015 року позовні вимоги визнав в повному обсязі (а.с.146). Представник третьої особи - Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.145,149 на звороті), в судове засідання 27 жовтня 2015 року не з'явився, згідно поданої заяви просили розглядати справи за відсутності їхнього представника, проти позову не заперечували (а.с.151). Представник третьої особи - Солонянської державної нотаріальної контори, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.143 на звороті, 150 на звороті), в судове засідання 27 жовтня 2015 року не з'явився, згідно поданої заяви просили розглядати справу за відсутності їхнього представника, проти позову не заперечували (а.с.121). Свідок [PERSON] в судовому засіданні 24 липня 2015 року пояснила суду, що знає сім?ю [PERSON] з 2003 року, оскільки є сусідами в с. Військове та їй відомо, що [PERSON] після смерті своєї матері вирішив продати будинок [PERSON]. Також свідку відомо, що будинок та землю бажала купити мати позивачки [PERSON], яка хотіла жити поряд з дітьми, а тому вона займалася веденням переговорів з продавцем, проте оформити будинок хотіла на свою дочку позивача по справі. Влітку 2004 року продавець та покупець запросили [PERSON] бути свідком передачі грошей під час чого домовилися про розстрочку та [PERSON] вирішила виплачувати гроші поступово. В той же час свідку не відомо яким чином юридично було здійснено оформлення права власності. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника, відповідача [PERSON] та його представника, відповідача [PERSON] І, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справи у межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а згідно ч. 1 ст. 3 цього Кодексу кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що сторони з 21 грудня 1985 року перебувають у шлюбі, зареєстрованому Жовтневим відділом запису актів громадянського стану м. Дніпропетровська, актовий запис №2579 (а.с.12), в період якого 08 червня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування жилого будинку № 14 по вул. Дніпровська в с. Військове Солонянського району Дніпропетровської області, посвідчений державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 2148, а право власності зареєстровано за [PERSON] ТОВ «Абріс» згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 11 червня 2004 року (а.с.13-14). Також судом встановлено, що 08 червня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування приватизованої земельної ділянки площею 0,25 га по вул.Придніпровська, 14 в с. Військове Солонянського району Дніпропетровської області, посвідчений державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 2150, а 14 грудня 2004 року на імя відповідача було видано державний акт на право власності на земельні ділянку (а.с.22,23). Згідно витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 14 травня 2015 року в електронному документі була виправлена допущена помилка та внесено зміни щодо найменування вулиці відповідно до рішення про уточнення адреси № 8 від 27 березня 2015 року (а.с.134). Крім того, судом було встановлено, що 15 вересня 2004 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування приватизованої земельної ділянки площею 0,089 га по вул.Дніпровська, 14 в с. Військове Солонянського району Дніпропетровської області, посвідчений державним нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори [PERSON] за реєстровим № 3637, а 16 червня 2006 року на імя відповідача було видано державний акт на право власності на земельні ділянку (а.с.20,21). Статтею 334 ЦК України (в редакції на момент укладання договорів дарування) було передбачено, що право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення, а якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Статтею 125 ЗК України (в редакції на момент укладання договорів дарування) було передбачено, що право власності на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації, а відповідно до ст. 126 цього Кодексу право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Таким чином, судом було встановлено, що [PERSON] набув у встановленому порядку право власності на житловий будинок та земельні ділянки за укладеними договорами дарування. Статтями 202,203 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а його зміст не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, а якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Таким чином, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом під час визнання правочину удаваним є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору дарування та з'ясування питання про те, чи не укладена ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме. Відповідно до\~ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Пленум Верховного суду України в постанові №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», розяснив що за удаваним правочином, сторони умисно оформлюють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином, права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі\~ст.235 ЦК України\~має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. В силу приписів\~ст. 60 ЦПК України\~позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. За таких обставин, для визнання угоди удаваною позивачу необхідно надати докази, а суду встановити, що обидві сторони договору діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю учасників угоди. Такими доказами по справі є пояснення сторін свідків, письмові докази. Відповідно до правового висновку ВСУ у спорі про визнання договору удаваним, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 14 листопада 2012 року розглянув справу № 6-133цс12, предметом якої був спір про визнання договору удаваним. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого при вирішенні питання про те чи є договір удаваним, суду слід виходити із правовідносин, які насправді встановилися між сторонами договору. Під час розгляду справи судом було встановлено, що укладаючи 08 червня та 15 вересня 2004 року договори дарування між [PERSON] та [PERSON] внутрішня воля сторін дійсно була спрямована на настання наслідків, які несуть договори купівлі-продажу, а укладання договорів дарування було зумовлено лише тим, що їх оформлення було значно дешевшим ніж договорів купівлі-продажу. Крім того, відповідачі [PERSON] та [PERSON] підтвердили в судових засіданнях та не заперечували факт приховання договорів купівлі-продажу шляхом укладання між ними договорів дарування, що відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України вважається встановленим і не підлягає доказуванню. Факт отримання [PERSON] грошових коштів за відчуження спірного майна, на думку суду свідчить про те, що укладені договори дарування не були безоплатними, а тому суд приходить до висновку про те, що існують правові підстави для задоволення позовних вимог в частині визнання удаваними з моменту укладення договору дарування житлового будинку від 08 червня 2004 року, договору дарування земельної ділянки площею 0,25 га від 08 червня 2004 року та договору дарування земельної ділянки площею 0,089 га від 15 вересня 2004 року з одночасним визнанням укладеними договорів купівлі-продажу. В той же час суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для прийняття визнання позову з боку відповідачів у звязку з відсутністю на це законних підстав та задоволення позовних вимог в частині визнання [PERSON] покупцем за удаваними договорами, оскільки під час розгляду справи позивач не довела ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування позовних вимог, а саме не довела факт придбання нею будинку та земельних ділянок, а також факт придбання спірного майна за кошти, які їй належали особисто під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з огляду на наступне. У звязку з тим, що судом було встановлено факт набуття права власності на спірне нерухоме майно в 2004 році під час перебування сторін між собою у зареєстрованому шлюбі, то до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми глави 8 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до п. 23 постанови пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року\~\~№ 11«Про практику застосування судами законодавства\~при розгляді справ\~ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним\~ та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи\~ спори між подружжям про майно, необхідно встановити обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясувати джерело і час його придбання. В якості доказів стосовно того, що позивач [PERSON] має право особистої власності на спірне нерухоме майно, вона посилалася на розписки, відповідно до яких її мати [PERSON] подарувала їй грошові кошти, якими здійснювався розрахунок з продавцем [PERSON] за спірне майно, а позивачем до матеріалів справи було надано копію розписки про отримання нею від своєї матері грошових коштів на загальну суму 50\~500 гривень (а.с.154-155), яку суд сприймає критично, на підставі наступного. Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, у сенсі положень ст. 60 СК України набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, доведенню ні чоловіком, ні дружиною не підлягає. Натомість, у сенсі положень п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України належність майна, набутого за час шлюбу, особисто дружині чи чоловікові підлягає доведенню. Пунктом 1 ч. 3 ст. 208 ЦК України передбачено, що правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян належить вчиняти в письмовій формі. Відповідно до ст. 22 Закону України «Про податок з доходів фізичних осіб», який був чинним на момент укладання договорів, розмір неоподатковуваного мінімуму становив 17 гривень, а тому правочини на суму понад 340 гривень належить вчиняти в письмовій формі. Оскільки відповідно до вимог ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність, то договір дарування є двостороннім, а його письмова форма повинна містити підписи обох сторін як дарувальника так і обдарованого. Розписка про отримання частинами [PERSON] грошових коштів від [PERSON], яка надана до матеріалів справи, містить лише підписи позивача та не містить підписів [PERSON], а тому суд приходить до висновку про те, що вказана розписка не може бути доказом укладання між позивачем та її матірю договорів дарування грошових коштів, а також доказом того, що спірне майно належить на праві особистої власності позивачці, оскільки навіть в тексті позовної заяві позивач посилалася на те, що її мати подарувала їй грошові кошти саме для користування сімєю, а не нею одноособово (а.с.3,126). Крім того, суд не приймає розписки про отримання грошових коштів [PERSON] (а.с.24-25) в якості належного доказу стосовно того, що покупцем за укладеними та визнаними удаваними договорами є позивач, оскільки зазначені розписки не є договорам купівлі-продажу, а одна з них містить посилання на те, що продавець продав [PERSON] спірний будинок, проте угода в подальшому була оформлена договором дарування, а інша розписка містить послання про отримання продавцем грошових коштів від [PERSON] С М. в розмірі 500 гривень за продаж земельної ділянки площею 0,089 га, яка також була оформлена договором дарування. На підставі наведеного, суд вважає, що [PERSON] не довела належними та допустимими доказами належність коштів, за які здійснювалася купівля спірного майна особисто їй, а відтак, презумпція права спільної сумісної власності на це майно не спростована і правові підстави для задоволення позову в частині визнання права особистої власності за позивачем [PERSON] на спірне нерухоме майно відсутні, а позивач не зверталася до суду також з вимогами про скасування права власності [PERSON] О М. на спірне майно (житловий будинок). Також відсутні правові підстави для визнання недійсними державних актів на право приватної власності на земельні ділянки площею 0,25 га та 0,089 га з огляду на те, що позивач не довела належність їй особисто спірного майна. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, прийнятого у Парижі 20 березня 1952 року, гарантовано захист права власності. Згідно з зазначеною нормою кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права За змістом\~ст. 41 Конституції України\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У світлі положень ст. 1 Протоколу 1 особу може бути позбавлено її власності лише в інтересах суспільства, на умовах, передбачених законом і загальним принципам міжнародного права, а при вирішенні питання про можливість позбавлення особи власності мусить бути дотримано справедливої рівноваги між інтересами суспільства та правами власника. Оскільки при розгляді справи не було встановлено, що спірне нерухоме майно, в тому числі і змелені ділянки, належать на праві особистої приватної власності позивачці, то у суду відсутні правові підстави\~\~для задоволення позову в частині визнання недійсними державних актів серії ДП №005931 від 16 червня 2006 року та серії ДП №076705 від 14 грудня 2004 року. Визнання відповідачем [PERSON] та його представником, а також відповідачем [PERSON] позову за відсутності на те законних підстав, доводить факт відсутності спору між сторонами, які не позбавлені можливості в позасудовому порядку вирішити питання щодо оформлення права власності на користь [PERSON], право на що їм розяснювалося судом. \~\~ У звязку з відмовою в задоволенні позову в повному обсязі, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, витрати по справі покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial