Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за відрядження. В обґрунтування позову посилається на те, що на даний час перебуває у трудових відносинах з Дрогобицькою міською поліклінікою, працює на посаді медсестри кабінету функціональної діагностики. З 26.03.2012 року до 23.04.2012 року перебувала на курсах підвищення кваліфікації середнього медичного персоналу у м. Львів, проте кошти витраченні нею на відрядження станом на сьогоднішній день їй не повернуто. На звернення до відділу охорони здоровя Дрогобицької міської ради їй було надано відповідь, що лікувальні заклади самостійно планують потребу та подають заявку на курси підвищення кваліфікації середнього персоналу та, оскільки лікувально профілактичні заклади є самостійними юридичними установами, то і виконувати нормативні положення щодо виконання ст. 122 КЗпП України повинні із загального та спеціального фонду Установи. Вказує, що неправомірна поведінка відповідача грубо порушує її основні трудові права, в звязку з чим простить стягнути з відповідача заборгованість за відрядження. Позивачка в судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить позов задоволити. Представник відділу охорони здоровя Дрогобицької міської ради подала письмове заперечення, в якому просить застосувати термін позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог. Представники Дрогобицької міської поліклініки [PERSON] та [PERSON] позову не визнали і пояснила суду, що позивачкою пропущено строк звернення до суду з даним позовом, оскільки витрати у звязку з відрядженням не включаються до фонду оплати праці, а тому позивачка повинна була в трьохмісячний строк звернутись до суду за захистом свого порушеного права. Свідок [PERSON] суду пояснила, що працює головним бухгалтером відділу охорони здоровя Дрогобицької міської ради і повідомила, що з 2010 року заклади охорони здоровя міста повідомлені про відсутність коштів на оплату відряджень. Такі могли бути виплачені окремими закладами охорони здоровя, зокрема і Дрогобицькою міською поліклінікою зі спеціального фонду. Вислухавши пояснення, перевіривши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, сторонами не оспорюється, а тому доказуванню не підлягає те, що [PERSON] перебуває у трудових відносинах з Дрогобицькою міською поліклінікою, працює на посаді медсестри кабінету функціональної діагностики. Згідно наказу від 18.03.2012 року № 24 виданого Відділом охорони здоровя виконавчих органів Дрогобицької міської ради, [PERSON] перебувала на курсах підвищення кваліфікації середнього медичного персоналу з 26.03.2012 року по 23.04.2012 року, однак, встановлено, що кошти витраченні нею на відрядження станом на сьогоднішній день їй не повернуто. Звернувшись до відділу охорони здоровя Дрогобицької міської ради із заявою щодо виплати коштів за відрядження, їй було надано 31.01.2014 року відповідь № 84/21 про те, що лікувальні заклади самостійно планують потребу та подають заявку на курси підвищення кваліфікації середнього персоналу та, оскільки лікувально профілактичні заклади є самостійними юридичними установами, то і виконувати нормативні положення щодо виконання ст. 122 КЗпП України повинні із загального та спеціального фонду Установи. До фонду оплати праці включається нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Не включається до фонду оплати праці відшкодування витрат у зв'язку з відрядженням: добових, вартості проїзду, витрат на наймання житлового приміщення. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про оплату праці» структура заробітної плати складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Виплати у зв'язку з відрядженням не входить до структури заробітної плати. В силу ст. 233 КЗпП України, як спеціального Закону, що регулює спірні правовідносини між власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом та працівником, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Без обмеження будь-яким строком працівник має право звернутися до суду лише з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Предметом позовних вимог [PERSON] є вимога про стягнення заборгованості з відшкодування саме втрат у зв'язку з службовим відрядженням. Враховуючи те, що з моменту перебування позивачки у відрядження пройшло більше трьох років, то згідно ст. 233 КЗпП України вона пропустила тримісячний строк для звернення до суду з відповідним позовом. Представник відповідача просить застосувати строк позовної давності. Як передбачено ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позивачем не заявлено про причини пропущення позовної давності, питання про поновлення пропущеного строку не ставилось. Враховуючи зясовані у судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed