Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Позивач звернулсь до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина - [PERSON], [INFO]. Вимоги мотивувала тим, що після розлучення, з серпня 2014 року відповідач самоусунувся від виховання дитини та спілкування з сином. З 2016 року вона разом із сином переїхала проживати в м. Київ, де син відвідував дошкільний навчальний заклад №483 в Солом'янському районі м. Києва. Відповідач жодного разу не приїздив зустрітися з сином, не проявляв інтерес до життя сина. Всі матеріальні питання утримання сина позивачка вирішує сама. В судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала, та пояснила, що шлюб з відповідачем у якому вона перебувала з 08 серпня 2011 року було розірвано 04 серпня 2014 року, по вині відповідача та його неадекватної поведінки. Переїхавши жити з дитиною до батьків вона власними силами та коштом турбувалася про сина, працевлаштувавшись на роботу в м. Києві. Хоча відповідачем сплачувались аліменти на утримання сина, однак їх розмір був занадто малим щоб забезпечити потреби дитини. З 2016 року вона працевлаштувалась на роботу в м. Києві і забрала дитину від своїх батьків, та проживала в м. Києві. У зв'язку з роботою в туристичній агенції у неї є можливість оздоровлювати дитину за кордоном. Однак звернення до відповідача за дозволом ускладнює процедуру виїзду дитини. Так у 2017 році вона в судовому порядку вирішувала питання дозволу виїзду дитини. [PERSON] ніяким чином не проявляє турботу до хлопчика, не виховує, матеріально не забезпечує, байдуже ставиться до його навчання, здоров'я. Жодного разу не відвідав його, не підтримує стосунки через телефонні дзвінки чи в інший спосіб. Нехтування відповідачем виконання елементарних батьківських обов'язків змусило її звернутися з даним позовом до суду. Вона не бажає примушувати відповідача бути батьком своїй дитині, тому просила позов задовольнити. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Представник відповідача адвокат [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову заперечив, пояснивши, що відповідач є батьком [PERSON], вважає та усвідомлює себе таким. Після розірвання шлюбу між сторонами позивачка не повідомила зміну місця проживання дитини і він був позбавлений можливості будь-якого спілкування із сином. Він бажає спілкуватися з сином, передавав дитині подарунки коли позивачка ще жила в Ніжині, однак остання не прийняла їх, пояснивши що їй нічого не потрібно. Він систематично сплачує аліменти у встановленому рішенням суду розмірі, не має заборгованості. Нещодавно судом за вимогою позивачки було змінено спосіб сплати аліментів у твердій грошовій сумі і він частково визнав такі вимоги, незважаючи на те що сплачує аліменти на дитину від першого шлюбу. Він ніколи не перешкоджав позивачці у оздоровленні дитини за кордоном, так у 2017 році такий позов він визнав, у 2018 році дав такий дозвіл у не судовому порядку. Позивачка позбавила його можливості спілкування з сином, чинить всілякі перешкоди та супротив. Він працює за кордоном щоб мати можливість утримувати двох дітей приїздить у Ніжин кожні три місяці, і в цей період знаходить можливість спілкуватись з донькою від першого шлюбу [PERSON], 2006 року народження, тому що її мати не заперечує такого спілкування, на відміну від позивачки. Даним позовом позивачка бажає захистити власні інтереси комфортного проживання, а не інтереси дитини. Представник третьої особи органу опіки та піклування виконавчого комітету Ніжинської міської ради в судовому засіданні пояснила, що на даний час фактично дитина проживає в м. Києві, хоча позивачка зареєстрована в Ніжині. На даний час батько дитини звернувся до органу опіки та піклування виконавчого комітету Ніжинської міської ради для встановлення днів побачення з дитиною, так як мати (позивачка) чинить йому перешкоди. З бесіди з батьком дитини було встановлено, що він бажає приймати участь у житті сина, однак мати перешкоджає цьому. Висновок по даному позову не належить до компетенції органу опіки та піклування виконавчого комітету Ніжинської міської ради, так як дане питання розглядається за місцем проживання дитини. Представник третьої особи служби у справах дітей Солом'янської районної адміністрації в м. Києві в судове засідання не з'явився надавши до суду заяву про розгляд справи у його відсутність та не заперечив задоволення позовних вимог. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, що вона є матір'ю відповідача. Після розлучення сторін, вона особисто возила подарунки для дитини, однак позивачка їх не прийняла, все повернула і заборонила спілкуватись, хоча між ними були дружні стосунки. Відповідач працює не в Ніжині, приїздить раз на три місяці, допомагає матеріально та спілкується з донькою від першого шлюбу. Він переживає, що позивачка не дає йому спілкуватись з сином, дуже хоче налагодити стосунки, але позивачка відгородила дитину від нього, а він не хоче сварок. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, представника третьої особи, свідка, дослідивши письмові докази, які є в матеріалах справи, суд приходить до наступних висновків. [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі з 09 серпня 2011 року по 04 серпня 2014 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб та рішенням Ніжинського міськрайонного суду на а.с. 6, 13. Копією свідоцтва про народження [PERSON], підтверджується, що його батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). Як вбачається з розрахунків заборгованості по аліментах на утримання дружини та неповнолітнього сина, наданим Ніжинським міськрайонним відділом ДВС, [PERSON] сплачує аліменти у встановленому рішенням суду розмірі, заборгованості не має (а.с.31-33). Відповідно до довідки лікувального закладу АСМ № 2 КЗ «НМЦПМСД», вихованням [PERSON] займається мати та бабуся, батько участі у житті дитини не приймає, матеріально на лікування не допомагав (а.с.14). В даній довідці зазначено данні які стосуються періоду часу коли сторони перебували у шлюбі (з дня народження дитини по 2014 рік), коли позивачка перебувала у відпустці по догляду за дитиною і та підстава, що відповідач разом з нею не відвідував з дитиною лікаря, не може свідчити про відсутність піклування про дитину з його боку, а тим паче вказівка про відсутність матеріальної підтримки на лікування сина, на думку суду є не коректною, з огляду на відсутність у лікаря таких даних. Висновком від 20.10.2017 року органу опіки та піклування Солом'янської районної в м. Києві державної адміністрації, який було прийнято вже після звернення позивача з позовом до суду, встановлена доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його сина [PERSON], оскільки батько життям сина не цікавиться, участі у його вихованні не приймає (а.с.22-23). Даний висновок було прийнято без участі у розгляді даного питання [PERSON], і базується він лише на підставі документів наданих позивачкою. Висновком № 111 від 29 серпня 2017 року про психологічне обстеження дитини підтверджується, що психоемоційно [PERSON] прихильний до матері, проявів почуттів до батька спеціалістом у дитини не виявлено, він його не пам'ятає (а.с.28-30). На а.с 44-46 мається заява до органу опіки та піклування виконавчого комітету Ніжинської міської ради про визначення днів побачень [PERSON] з сином. Згідно ч.2 ст. 157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні. Крім того у судовому засіданні було встановлено, що відповідач у 2018 році на звернення позивачки оформив згоду на виїзд сина за кордон, чого не заперечувала позивачка , що ставить під сумнів твердження [PERSON] про наявність проблем у вирішенні даного питання. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Дане поняття є оціночним і підлягає досліджен6ню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів Зокрема, відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 16 Постанова Пленуму Верховного суду України від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Як вбачається з розрахунків заборгованості по аліментах на утримання дружини та неповнолітнього сина, наданим Ніжинським міськрайонним відділом ДВС, [PERSON] сплачує аліменти у встановленому рішенням суду розмірі, заборгованості не має (а.с.31-33). На а.с 44-46 мається заява до органу опіки та піклування виконавчого комітету Ніжинської міської ради про визначення днів побачень [PERSON] з сином. Останнє свідчить про бажання [PERSON] спілкуватися з сином і про відсутність порозуміння в даному питання з матір'ю дитини. Посилання [PERSON] на те, що відповідач не бажає спілкуватися з сином не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки [PERSON] не ухиляється від участі у судових засіданнях, які стосуються [PERSON], так під час розгляду справи про надання дозволу на виїзд за кордон він надав заяву про не заперечення позивних вимог, при розгляді позову про зміну розміру аліментів в судовому засіданні був присутній його представник і відповідач визнав позовні вимоги частково. Крім того у рішенні суду від 16 квітня 2018 року по справі № 740/140/18 зазначено, що [PERSON] не має постійного місця роботи і тому періодично їздить за кордон на заробітки, для можливості утримувати свого сина [PERSON] та дочки від першого шлюбу, що пояснює не можливість постійної участі у вихованні сина. Дане твердження позивачем не спростовано. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в інтересах дитини. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 18 грудня 2008 року по справі «Савіни проти України» наголошував, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав і основних свобод людини у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з'ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07 грудня 2006 року по справі «Хант проти України»). Обоє батьків мають розуміти, що в даному випадку на першому місці мають бути інтереси дитини, а не їх неприязні стосунки один до одного, тому мають зосередити увагу не на власних потребах, а на потребах дитини. Очевидним для суду є те, що замість налагодження стосунків з батьком дитини [PERSON], позивачка зайнялась формальним збором всіляких довідок та висновків щодо неучасті батька у вихованні дитини, а батько в свою чергу, зайнятий заробітками за кордоном, забезпечуючи своїх дітей матеріально, втратив психоемоційний зв'язок із малолітнім сином, і його позиція, не зустрічатись з позивачкою, щоб не травмувати дитину, не може бути виправданою, коли мова йде про найвищі почуття - батьківські. По даній справі не здобуто доказів, що позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] не буде суперечити інтересам дитини. Суд не може погодитись з висновком психологічного обстеження дитини №1 від 9.08.2017 року відповідно до якого позбавлення батьківських прав не матиме травмуючого впливу на психічний розвиток малолітнього [PERSON], оскільки у формуванні виявленої відсутньої прихильності до батька винні як батько, так і мати, і відновити таку прихильність мають обоє батьків, а з огляду на прояв інтересу батька до дитини, позивачка має сприяти цьому а не перешкоджати. На думку суду поведінка відповідача є такою, що свідчить про бажання приймати участь у вихованні та житті сина. При цьому в даній конкретній ситуації враховується, що держава має позитивний обов'язок вжити виважених і послідовних заходів зі сприяння возз'єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою (пункт 52 рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). На підставі викладеного суд вважає даний позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed