Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати нікчемним договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] , укладений 14 березня 2015 року між [PERSON] , який діяв від її імені і від імені продавців [PERSON] , [PERSON] , та відповідачем. Крім того, просила виселити відповідача із зазначеного житлового будинку. Мотивувала позовні вимоги тим, що їй на праві спільної часткової власності належать 35/100 часток вищезгаданого житлового будинку. Співвласниками цього будинку є [PERSON] та [PERSON] 14 березня 2015 року у простій письмовій формі укладено вищезгаданий договір купівлі-продажу житлового будинку. Зазначає, що вказаний договір є нікчемним, оскільки у момент його укладення не виконані вимоги законодавства, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, договір не нотаріально посвідчений, не проведено державну реєстрації права власності на нерухоме майно. Окрім цього зазначає, що на момент укладення оспорюваного договору їй було 17 років, а тому вона не мала повної цивільної дієздатності і не могла вчиняти зазначений правочин. Крім того, нотаріально завірена згода її батьків на вчинення вказаного правочину не надавалася. Повідомляє, що вона не уповноважувала [PERSON] на вчинення правочину від її імені. Відтак, оскільки відповідач протиправно вселилася у вищезазначений житловий будинок, вона підлягає виселенню, оскільки правові підстави її проживання у такому відсутні. З огляду на вказане, просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді від 26 березня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. У судовому засіданні 24 липня 2019 року представник позивача [PERSON] подав письмові пояснення, у яких зазначив, що позовна вимога про встановлення нікчемності оспорюваного договору купівлі-продажу не може бути задоволена судом, однак враховуючи правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17, суд повинен перевірити відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення підтвердити обставину нікчемності правочину. Зауважує, що вселення відповідача у вищезазначений будинок є самовільним, а тому вона підлягає виселенню. Протокольною ухвалою від 20 серпня 2019 року закрито підготовче провадження, справа призначена до судового розгляду по суті. 27 серпня 2019 року від [PERSON] до суду надійшла заява, у якій він просив допитати його в якості свідка, а також допитати свідка [PERSON] . Протокольною ухвалою від 19 грудня 2019 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] у зв`язку з тим, що заявник не є учасником судового розгляду та не вправі заявляти будь-які клопотання. У судовому засіданні 10 грудня 2019 року відповідач заявила клопотання про залучення [PERSON] в якості третьої особи на стороні відповідача та про допит свідків [PERSON] , [PERSON] . Протокольною ухвалою від 10 грудня 2019 року клопотання відповідача про залучення [PERSON] в якості третьої особи на стороні відповідача та допит свідків [PERSON] , [PERSON] залишено без розгляду у зв`язку з тим, що таке заявлено під час розгляду справи по суті. У судовому засіданні 02 жовтня 2019 року представник позивача [PERSON] подав суду письмові пояснення, у яких зазначив, що позивач не надавала згоду на відчуження житлового будинку. 10 грудня 2019 року відповідач подала до суду письмові пояснення, у якій зазначила, що вважає позовні вимоги безпідставними. Вказала, що оспорюваний договір укладався від імені власників будинку представником [PERSON] , який діяв на підставі нотаріально завірених доручень. Повідомила, що продавець не погоджувався на здійснення реєстрації права власності на житловий будинок та на посвідчення договору купівлі-продажу до здійснення повного розрахунку. У зв`язку з цим оспорюваний договір укладено у присутності свідків. Враховуючи наведене, просить у задоволенні позову відмовити. Представник позивача у судовому засіданні надав пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач та її представник у судовому засіданні надали пояснення, аналогічні викладеним у поданих до суду письмових поясненнях, проти задоволенні позовних вимог заперечили, просили відмовити у їх задоволенні. Заслухавши думку учасників судового розгляду, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Судом встановлено, що 14 березня 2015 року між [PERSON] , який діяв від імені продавців [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , та [PERSON] укладено договір купівлі продажу житлового будинку [ADDRESS] з розстроченням платежів. Пунктом 3.1 договору встановлено, що продаж будинку вчинено за 130000 доларів США, що еквівалентно за комерційним курсом НБ України на момент укладення договору 3640000 грн. Пунктом 3.2 передбачено, що при укладенні договору покупець передає продавцю 5000 доларів США, що еквівалентно 140000 грн. за комерційним курсом НБ України на момент оформлення договору. За п. 3.3 договору покупець для сплати залишку ціни будинку здійснює платежі протягом 60 місяців з моменту підписання договору. Розмір вказаних платежів не є фіксованим. За ч. 1 ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч. 1 ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі Як вбачається з договору, такий не посвідчений нотаріально. Згідно з абзацами 94, 95 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Згідно з абз. 1 ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Враховуючи те, що для вчинення правочину купівлі-продажу житлового будинку ЦК України передбачене нотаріальне посвідчення договору, суд приходить до висновку, що при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку від 14 березня 2015 року сторонами не дотримана форма такого. Відтак, законом встановлена нікчемність даного правочину у зв`язку з недотриманням форми вчинення такого, а тому такий договір не може бути визнаний судом нікчемним. Щодо позовної вимоги про виселення відповідача з житлового будинку суд зазначає наступне. Спірні правовідносини врегульовані ст.ст. 317, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 109, 116 ЖК Української РСР. На дані норми також покликається позивач у своїй позовній заяві. За наведеними положеннями ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За ч. 1 ст. 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Натомість позивачем не надано суду належних та допустимих доказів вселення відповідача та його проживання у спірному житловому будинку, в тому числі і за відсутності реєстрації у такому. Суд критично ставиться до покликань позивача на ухвалу слідчого судді Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 листопада 2018 року у справі № 450/3519/18, як на підтвердження факту проживання відповідача у спірному будинку. Проте, як вбачається зі змісту ч.ч. 4-6 ст. 82 ЦПК України, ухвали слідчого судді не мають преюдиційного характеру, а тому обставини, встановлені такими, не можуть враховуватися судом під час розгляду цивільної справи і повинні бути доведені іншими доказами. Крім того, з вищезгаданої ухвали слідчого судді не вбачається встановлення факту проживання відповідача у спірному будинку. Такі обставини слідчим суддею не досліджувалися. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. За ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що обставини, на які покликалася позивач в обґрунтування своїх позовним вимог, не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні позовної заяви слід відмовити.

Outcome: dismissed