Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про надання дозволу на виїзд неповнолітньої дитини за кордон з наступних підстав. 19.10.2012 року позивачка з відповідачем уклали шлюб у м. Сімферополі АР Крим, де проживали. Влітку 2013 року вони переїхали на постійне місце проживання до [INFO] до родичів відповідача. У листопаді 2015 року рішенням Якимівського районного суду шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. 07.06.2016 року позивачка народила дитину, сина [PERSON]. На підставі ч. 2 ст. 122 СК України відповідач був записаний у свідоцтві про народження батьком цієї дитини. Позивачка зазначає, що після розірвання шлюбу вони з відповідачем не спілкуються, він вважає, що [PERSON] не його дитина. На теперішній час виникла необхідність у виїзді до АР Крим та Російської Федерації для лікування дитини. Однак, саме через неприязні стосунки відповідач не надає у добровільному порядку дозволу на виїзд дитини, мотивуючи свою відмову тим, що це проблеми позивачки, оскільки дитина не його. На підставі викладеного, позивач просить дозволити виїзд неповнолітнього громадянина України [PERSON], [INFO], разом з матірю, [PERSON], [INFO], до Російської Федерації та на тимчасово окуповану територію (територія АР Крим та м. Севастополя), без супроводу та дозволу батька [PERSON], [INFO], строком на 90 днів. Позивач до судового засідання не з'явилася, надавши заяву з проханням слухати справу у її відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач у судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомив, заперечень проти позову не надіслав. Вивчивши матеріали справи, враховуючи правову позицію сторін, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. У відповідності до наданої копії свідоцтва про шлюб серії І-АС, виданого 19.10.2012 року, позивачка [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON]. Рішенням Якимівського районного суду від 17.11.2015 року шлюб між ними було розірвано. 07.06.2016 року у позивачки народилася дитина син [PERSON]. У відповідності до ч. 2 ст. 122 СК України, дитина, яка народжена до спливу десяти місяців після припинення шлюбу, походить від подружжя. Оскільки після розірвання шлюбу між позивачкою та відповідачем пройшло менш, ніж десять місяців, відповідач [PERSON] був внесений до актового запису про народження сина позивачки [PERSON] як батько дитини, на підставі ч. 2 ст. 122 СК України. Таким чином, згідно свідоцтва про народження дитини, [PERSON], батьком дитини зазначено відповідача [PERSON]. Як вказує позивачка, на теперішній час виникла необхідність у лікуванні дитини, а також інші сімейні справи, які потребують виїзду до Російської Федерації, а також на тимчасово окуповану територію АР Крим і м. Севастополя. Враховуючи вік дитини, поїхати без сина позивачка як матір не може. У той же час, відповідач, через неприязні стосунки з позивачкою та невизнання себе батьком дитини, відмовляється у добровільному порядку вирішувати питання щодо надання дозволу на виїзд дитини за межі України. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Відповідно до п.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до ч. 1 ст. 257 Сімейного кодексу України баба, дід, прабаба, прадід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні. Відповідно до ч. 2с. 257 Сімейного кодексу України батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом, прабабою, прадідом своїх прав щодо виховання внуків, правнуків. Якщо такі перешкоди чиняться, баба, дід, прабаба, прадід мають право на звернення до суду з позовом про їх усунення. Відповідно до ч. 2 ст. 258 Сімейного кодексу України баба і дід мають право звернутися за захистом прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх та повнолітніх непрацездатних внуків до органу опіки та піклування або до суду без спеціальних на те повноважень. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є обґрунтованими та законними, а викладені позивачкою факти повністю знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. .

Outcome: approved