Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON], у якій просить суд визнати за позивачем право власності на 1/2 частину домоволодіння, яке розташоване за адресою, [ADDRESS]В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що що за час шлюбу позивача та відповідача був придбаний будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] 05.12.2011 року заочним рішенням Червонозаводського районного суд м. Харкова шлюб було розірвано, а тому просить визнати за нею 1/2 частину вказаного будинку. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив відмовити у його задоволенні. Вважає, що оскільки до будинку були збудовані прибудови, то даний будинок є самочинним будівництвом, а тому за позивачем не може бути визнане право власності на 1/2 частину будинку. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно до заочного рішення Червонозаводського районного суду м. Харкова від 05.12.2011 року, 08.02.1986 року позивач та відповідач зареєстрували між собою шлюб та за цим рішенням суду шлюб між ними було розірвано. За час шлюбу відповідачем придбано будинок з надвірними будівлями [ADDRESS], на підставі договору міни від 31.12.2003 року. Частинами 1, 2 статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю УРСР, що діяв на момент укладення договору міни від 31.12.2003 року, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Сторонами також не заперечувався факт придбання спірного будинку під час перебування у шлюбі. Також, у судовому засіданні встановлено, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 20.11.2013 року визнано право власності за [PERSON] на (одну другу) частину будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач має право на 1/2 частину спірного будинку, оскільки вказаний будинок був придбаний сторонами під час шлюбу, що не заперечувалося сторонами, та на підставі приписів ст. 69,70 СК України. Суд не приймає посилання представника відповідача на той факт, що даний будинок є самочинним будівництвом, а тому за позивачем не може бути визнане право власності на 1/2 частину будинку, оскільки предметом спору є саме визнання права власності на спірне майно, а не про виділ частки або виділу в натурі майна, та виходить з наступного. Як убачається з договору міни від 31.12.2003 року, [PERSON] за договором міни отримав у право власності житловий будинок літ. «А-1», а також надвірні будівлі. Вказаний будинок зареєстрований за [PERSON], що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Самовільні будівлі, які в теперішній час є на території домоволодіння, не впливають на вирішення питання про визнання права власності на нього. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у постанові від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», зокрема, у п. 19, Вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК ( 435-15 ), оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Відповідно до ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 3,11 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених прав. У випадках встановлених законом, до суду можуть звертатися особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Відповідно до ст.ст. 58, 59 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин суд приходить до висновку про задоволення позову. Питання судових витрат суд вирішує уу відповідності до ст. 88 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved