Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 20.10.1968 р. між [PERSON] (мати позивача), [PERSON] (покупці за договором) та [PERSON] , [PERSON] (продавці за договором) був укладений договір купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . З моменту придбання частини будинку їхня родина постійно проживали разом у одному будинку з подружжям [PERSON] , вони відразу знайшли спільну мову та між ними склалися дружні та довірчі відносини, а оскільки вони були людьми похилого віку і власних дітей не мали, сім`я позивача піклувалася про них, як про рідних та жили однією сім`єю. Коли померла [PERSON] , і враховуюче те, що [PERSON] дуже хворів, не міг про себе самостійно піклуватися та потребував постійного догляду, позивач взяла на себе всю опіку над [PERSON] , оскільки окрім неї піклуватися за ним не було кому, а для неї він був рідною людиною. Усі витрати по догляду, включаючи витрати на ліки, лікування, оздоровлення і харчування, були за її власні кошти. Позивач зазначає, що враховуючи те, що [PERSON] потребував постійної опіки, а входи в будинок у них були різні, то за її пропозиції і його згоди, було зроблено перепланування частини будинку, а саме: вибито частину стінки, що з`єднувала їхні частини будинку. Перепланування та ремонт були зроблені за власні кошти позивача. Крім того, витрати за доглядом, утриманням будинку, сплата комунальних послуг були також за власні кошти позивача. У 1997 році після смерті [PERSON] , [PERSON] (відповідач) повідомила про те, що [PERSON] за договором дарування від 23.11.1991 р. подарував їй жилий будинок за адресою: [ADDRESS] і поставила вимогу про негайне звільнення будинку. Крім того, вона повідомила про те, що начебто є племінницею покійного [PERSON] і що останній за життя подарував їй будинок. Позивач вказує, що відповідачу було відомо про те, що подружжя [PERSON] у 1968 році продали їм частину будинку і що вони мешкають на законних підставах. За весь час, що позивач мешкає у спірному будинку, вона бачила відповідача лише один раз, коли вона приїхала до [PERSON] і в невідомому напрямку кудись з ним поїхала. Крім цього, вона ніколи не приїздила до нього та не піклувалася, не цікавилася його станом здоров`я і ніяким чином йому не допомагала. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 1997 р. (справа №2-279) договір купівлі-продажу від 20 жовтня 1968 року Ѕ частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] (покупці за договором) та [PERSON] та [PERSON] (продавці за договором) був визнаний дійсним та за [PERSON] було визнано право власності на частину будинку у розмірі 43/100. При зверненні до суду із вказаним позовом, позивач зазначає, що житловому будинку за адресою: [ADDRESS] вона проживає постійно та безперервно, починаючи з 1968 року. За цей час, за її власні кошти був здійснений капітальний ремонт та постійно здійснюється поточний ремонт. Крім того, за власні кошти позивач утримує весь будинок у належному для проживанні стані та здійснює повне обслуговування прибудинкової території, а також самостійно сплачує усі комунальні послуги, податок на землю та інші необхідні витрати. Відповідач ніколи не проживала у цьому будинку, жодним чином не брала і не бере участі, а ні в капітальному, а ні технічному ремонті будинку, його утриманні та утриманні придомової території, жодного разу не сплачувала за комунальні послуги, податок на землю та інші обов`язкові належні платежі. Позовна заява містить вимогу про визнання за [PERSON] права власності за набувальною давністю на нерухоме майно: 43/100 частин домоволодіння [ADDRESS] . Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві. Відповідач позов не визнала та в поданому відзиві на позовну заяву зазначила, що вимоги позивача є незаконними та безпідставними, а тому не підлягають задоволенню з наступних підстав. [PERSON] є власником 43/100 частини житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 23.11.1991 р. Позивач [PERSON] дійсно проживає в даному житловому будинку значний період часу та з невстановлених підстав незаконно захопила частину її житла, без її відому переобладнала всі кімнати та стала проживати повністю у всьому будинку, не допускаючи відповідача до житлового будинку. Як зазначається у відзиві, посилання позивача у позовній заяві на те, що вона ніколи не приїздила та не проживала в своїй частині житлового будинку є безпідставні, оскільки відповідач проживала за даною адресою разом зі своїм дідом [PERSON] значний період часу та посилання позивача на те, що [PERSON] дозволив їй переобладнати один вхід в житловий будинок є безпідставні, оскільки за життя її дід такого дозволу не надавав. Після незаконного захоплення частини житлового будинку відповідача, вона не могла потрапити до нього, остання чинила перешкоди у користуванні жилим приміщенням та 25.10.2012 р. відповідач зверталася до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська із позовом про усунення перешкод в користуванні власністю, де відповідачами були [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідач вказує, що якщо позивач самовільно без належного дозволу чи належного оформлення заволоділа іншою 43/100 частинами домоволодіння, яке належало й до цього часу зареєстроване за іншою особою, тобто за відповідачем по справі, який відомий позивачу, позов про визнання права власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка знає власника цього майна. У відповіді на відзив позивач вказала, що на момент заволодіння майном вона не знала і не могла знати про те, що є власник майна, та те, що після смерті [PERSON] , тобто починаючи з 25 січня 1994 р. їй невідомо було про договір дарування від 23.11.1991р. (про що свідчить рішення суду від 17.04.97р.); за життя [PERSON] відповідач ніяким чином не піклувався та не цікавився життям та станом здоров`я останнього, про що свідчить ще й те, що похованням [PERSON] та його дружини займалася позивач (вона отримувала свідоцтво про смерть, оригінали яких знаходяться у неї); вона повністю сплачує усі комунальні послуги, податок на землю, здійснює капітальний та поточні ремонти будинку, повне обслуговування усього житлового будинку та прибудинкової території за власні кошти (поточний, капітальний ремонти); відповідач жодним чином не брала і не бере участі у утриманні будинку та прибудинкової території, не сплачує комунальні послуги, податок на землю та інші обов`язкові платежі. Просила позов задовольнити у повному обсязі. Процесуальні дії у справі наступні: судом задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] свідчив, що він мешкає за адресо.: [ADDRESS] . Позивача знає з 1976 року, вони переїхали: бать та діти ( [PERSON] і [PERSON] ). [PERSON] - сусід, вони жили через двір; у [PERSON] бать позивача купили житло - дві невеликих кімнати, вони спілкувалися. Коли у [PERSON] померла дружина, [PERSON] (позивач) доглядала його. [PERSON] (відповідача) свідок не знає, а похованням [PERSON] займалися батьки позивача. Свідок [PERSON] також пояснив, що позивач постійно проживала та проживає у вказаному будинку, також йому відомо, що [PERSON] обіцяв матері позивача заповісти свою частину будинку. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] свідчила, що [PERSON] був її сусідом. Позивача вона знає близько 36 років, стосунки сусідські. Їй відомо, що [PERSON] помер в 1994 році та позивач доглядала його до самої смерті. [PERSON] вона не знає, окрім родини [PERSON] в будинку нікого не було. Їй не відом , як [PERSON] за життя хотів розпорядитися будинком. Позивач провела до будинку газ, зробила ремонт. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] свідчив, що [PERSON] він не знає. По [ADDRESS] він робив ремонт, все робив на подвір`ї, йому не відомо чи проживав за вказаною адресою хтось старий; з ним за ремонт розраховувалась [PERSON] ; [PERSON] він не знає. Судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 - 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 квітня 1997 р. (справа №2-279) договір купівлі-продажу від 20 жовтня 1968 року Ѕ частини домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] , [PERSON] (покупці за договором) та [PERSON] та [PERSON] (продавці за договором) був визнаний дійсним та за [PERSON] було визнано право власності на частину будинку у розмірі 43/100. Позивач є власником 57/400 частин житлового будинку [ADDRESS] відповідно до рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпроптеровська від 17.04.1998 р., зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №611 за реєстровим №87 та 57/200 частин відповідно до договору дарування, посвідченого 08.02.2016 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б., за реєстровим №202, право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.02.2016, номер запису про право власності: 13159236. Відповідач є власником 43/100 частин житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого 23.11.1991 р. державним нотаріусом Четвертої дн-вської державної нотаріальної контори Яворською Л.А. за реєстровим №2-3889, право власності зареєстровано 15.12.199 ДМБТІ за записано в реєстрову книгу №611 за реєстровим №87 (а.с.100-102, 99). З 16.06.1993 р. у вказаному будинку зареєстровано місце проживання позивача, що підтверджується відбитком штампу в паспорті громадянина України [PERSON] на арк. 11 (а.с. 30) та з 19.04.1992 р. у вказаному будинку зареєстровано місце проживання відповідача, що підтверджується відбитком штампу в паспорті громадянина України [PERSON] на арк. 11 (а.с. 98). Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту права власності. Дослідивши докази, надані у порядку ст.ст. 76 - 80 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відтак, позивач, як володілець майна, повинна бути впевненою у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо у момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю. За судового розгляду встановлена обізнаність позивача щодо того, що відповідач є власником частини спірного домоволодінні, що підтверджується рішенням суду від 17.04.1997 у справі 2-729/97. За життя [PERSON] позивач не набула права власності на спірне майно у спосіб, визначений ЦК України (купівля-продаж, дарування, міна тощо). Відтак, у позивача відсутні підстави для набуття права власності на спірне майно за набвальною давністю, Доводи позивача не спростовують висновків суду, зазначених вище. Позивач, розпорядившись своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд, не надала суду доказів в порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України на підтвердження наявності обставин, що обґрунтовують позовні вимоги, та інші обставини, що мають значення для справи. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Підстави для збирання судом доказів в даній справі відсутні (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Посилання позивача у позові на те, що вона доглядала за колишнім власником майно - гр. [PERSON] , робила ремонт, сплачувала всі комунальні послуги, здійснила реконструкцію житлового будинку, відкрито і безперервно володіє вказаними нерухомим майном, як і свідчення свідків, не спростовують зазначених вище висновків суду. Разом з тим, при зверненні до суду із вказаним позовом позивачем не дотримані вимоги закону в частині обов`язку учасника справи подати докази в оригіналі або засвідченій копії (ч.ч. 2, 4, ч. 5 ст. 95 ЦПК України). Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: dismissed