Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, яким просила стягнути з відповідача на її користь грошові кошти за договором про відшкодування шкоди у розмірі 60835 гривень, суму інфляційних витрат за договором про відшкодування заподіяної шкоди у розмірі 4623,46 гривень, три проценти річних за зазначеним договором у розмірі 1175,03 гривень, а також судові витрати у розмірі 666,33 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що 21 липня 2015 року вона домовилася з відповідачем [PERSON] про те, що він на свій ризик з наданих нею матеріалів, виконає роботу по укладенню плитки підлоги площею 230 м2 в нежитлових приміщеннях в літ. «А-3» по пр. Московському, 200 у місті Харкові. Після закінчення виконання робіт відповідачем, позивач виявила істотні недоліки у виконаній роботі, а саме вся плитка на підлозі була покладена нерівно. Оскільки усунути такі недоліки можливо було лише шляхом демонтування покладеної плитки, при цьому ані саму плитку, ані надані для її укладення матеріали використати повторно було неможливо, позивач відмовилася приймати роботу, про що негайно повідомила відповідача. З метою уникнення витрат на проведення експертизи та судових витрат, сторонами була узгоджена сума матеріальних збитків, які виникли внаслідок неналежного виконання робіт відповідачем у розмірі 60835 гривень, з яких: вартість плитки 276000 гривень, вартість клею 12000 гривень, вартість бетоноконтакту 2235 гривень, вартість виконаних робіт 18400 гривень та вартість доставки матеріалів 600 гривень, після чого ними укладений договір про відшкодування заподіяної шкоди, відповідно до умов якого відповідач зобовязався в добровільному порядку виплатити позивачу вищевказані грошові кошти у загальній сумі 60835 гривень рівними частинами в строк до 31 березня 2016 року. Однак на сьогоднішній день зазначені кошти відповідачем не сплачені, у звязку з чим позивач просить стягнути з відповідача також суму інфляційних витрат за договором про відшкодування заподіяної шкоди та три проценти річних за період часу з 01 квітня 2016 року до 22 листопада 2016 року. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених вище. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні з тих підстав, що договір про відшкодування шкоди був укладений як гарантія виконання ним робіт належної якості, в дійсності жодного зобовязання за цим договором у відповідача не виникло, оскільки всі необхідні роботи ним виконані, за результатами виконання таких робіт позивач жодних претензій до нього не мала. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав. У ході судового розгляду справи були встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 07 жовтня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про відшкодування заподіяної шкоди, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] за реєстровим номером 2028, за умовами якого [PERSON] зобовязується відшкодувати нанесену ним матеріальну шкоду [PERSON] у розмірі 60\~835 гривень, з яких: вартість плитки 27\~600 гривень, клей 12\~000 гривень, бетоноконтакт - 2\~235 гривень, вартість виконаних робіт 18\~400 гривень, доставка матеріалів - 600 гривень в строк до 31 першого березня 2016 року. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (частина перша статті 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, зокрема договорів та інших правочинів (ч. 2 ст. 509 ЦК). Виходячи з наведених норм права, можна зробити висновок, що зобовязальне правовідношення встановлюється за бажанням осіб, що беруть участь у ньому і знаходить свій вияв у договорі і такий засіб формування зобовязань найбільшоюю мірою відповідає потребам цивільного обігу. Тобто сторони, уклавши договір про відшкодування шкоди від 07 жовтня 2015 року, взяли на себе зобовязання щодо його виконання, зокрема відповідач зобовязався виконати таке зобовязання, а саме сплатити грошову суму, у передбачений договором строк. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, з аналізу норм права, передбачених ст.ст. 509, 510, 526 ЦК України, виконання договірного зобовязання завжди полягає у вчиненні боржником певних дій, визначених у договорі. Договір є обовязковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобовязання припиняється на підставах, встановлених договором або законом, в тому числі за відсутності інших підстав, передбачених договором або законом, зобовязання припиняється його виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК). Належним є виконання зобовязання, яке прийняте кредитором і в результаті якого припиняються права та обовязки сторін зобовязання. Судом встановлено, що відповідач свої зобовязання за договором про відшкодування заподіяної шкоди не виконав, грошові кошти за цим договором позивачу не повернув. В ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення позивачу суми за договором про відшкодування запоідчної шкоди.Також суду не надано беззаперечених, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобовязання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Доводи відповідача в обґрунтування свої заперечень проти позову про укладення договору про відшкодування заподіяної шкоди як гарантії виконання ним робіт належної якості, про виконання ним всіх необхідних робіт та про відсутність з боку позивача будь-яких претензій за результатами виконання таких робіт суд до уваги не приймає, оскільки вони не підтверджені жодними доказами. Крім того, вищевказаний договір про відшкодування заподіяної шкоди від 07 жовтня 2015 року був предметом судового розгляду. Так, рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 09 серпня 2016 року відмовлено у задоволенні позову про визнання правочину, а саме зазначеного договору про відшкодування заподіяної шкоди, недійсним. Зі змісту зазначеного рішення вбачається, що відповідач [PERSON] приймав участь у розгляді справи в якості відповідача. Рішення суду набрало законної сили. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті\~обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно зі ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтею\~625 ЦК України встановлена відповідальність за порушення грошового зобов'язання. Так, ч.\~1 цієї статті визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У ч.\~2 зазначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття\~625 ЦК розміщена в розділі\~І «Загальні положення про зобовязання» кн.\~5 ЦК, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобовязань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобовязань. Проаналізувавши норми ст. ст. 524, 533-535, 625 ЦК України, можна дійти висновку, що грошовим є зобовязання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобовязання зі сплати коштів. Таким чином, грошовим зобовязанням є таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку, тобто грошові зобовязання, відповідальність за які встановлена ст.\~625 ЦК, передбачають насамперед договірні правовідносини. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 6 червня 2012\~року у справі №\~6-49цс12. Оскільки судом встановлено, що між сторонами після укладення договору про відшкодування заподіяної шкоди виникли саме договірні правовідносини, а саме грошові зобовязання, в якому відповідач [PERSON] зобовязався сплатити грошові кошти у розмірі 60835 гривень на користь позивача [PERSON], суд застосовує до зазначених правовідносин норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо нарахування процентів річних та інфляційних витрат за зазначеним договором. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При обчисленні суми інфляційних витрат за договором про відшкодування шкоди від 07 жовтня 2015 року, суд виходить з того, що за період з 01 квітня 2016 року по 22 листопада 2016 року індекси інфляції у процентах склали:квітень 2016 року 103,5 %, травень 2016 року 100,1%, червень 2016 99, 8%, липень 2016 99,9 %, серпень 2016 99,7 %, вересень 2016 101, 8%, жовтень 2016 року 102,8%. Всього, за період прострочення виконання грошового зобовязання індекс інфляції склав 1,077% Таким чином, сума інфляційних витрат за договором про відшкодування шкоди від 07 жовтня 2015 року складає 4684,29 гривень (60835 Х 1,077=65\~519,29; 65519,29-60835=4684,29). З наданим позивачем розрахунком втрат від інфляції суд не погоджується, однак виходячи з принципу дизпозитивності цивільного судочинства, суд задовольняє позовні вимоги щодо стягнення втрат від інфляції за договором про відшкодування шкоди в межах заявлених позовних вимог у розмірі 4\~623,46 гривень. Приписи ст.\~625 ЦК про розмір процентів, що підлягають стягненню за порушення грошового зобовязання, є диспозитивними та застосовуються, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже, три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення застосовуються у випадку, якщо сторони в договорі не передбачили іншого розміру процентів річних. Судом не встановлено існування домовленості між сторонами про виконання простроченого грошового зобовязання без урахування річних процентів. Суд задовольняє позовні вимоги про стягнення трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобовязання за договором про відшкодування шкоди від 07 жовтня 2015 року у межах заявлених позовних вимог, виходячи з наступного. Станом на 22 листопада 2016 року виконання грошового зобовязання за договором позики від 07 жовтня 2015 року було прострочено на 235 днів. Тобто сума трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобовязання за зазначеним договором за період з 01 квітня 2016 року до 22 листопада 2016 року складає 1175,03 гривень (60 835 Х 3 Х 235 / 365 / 100=1175,03), при цьому суд погоджується з наданим позивачем розрахунком трьох процентів річних. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума грошових коштів за договором про відшкодування заподіяної шкоди від 07 жовтня 2015 року у розмірі 60835 гривень, сума інфляційних витрат 4623,46 та три проценти річних 1175,03 гривень. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України: судові витрати суд стягує з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved