Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу посилаючись на те, що 05.07.1996 року він зареєстрував шлюб з відповідачкою у відділі реєстрації актів громадянського стану Новоархангельського РУЮ Кіровоградської області. На даний час позивач відбуває покарання у виправній колонії, відповідачка тривалий час на побачення до нього не з'являється, на його листи не відповідає, будь-якої матеріальної допомоги йому не надає і взагалі жодного обов'язку дружини не виконує. Всі спроби позивача примиритися з відповідачкою позитивних результатів не дали, тому подальше спільне проживання та збереження шлюбу не можливе. Позивач в судове засідання не з'явився, але в позовній заяві просив розгляд цивільної справи проводити у його відсутність, так як на даний час він перебуває в місцях позбавлення волі. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, але надала до суду заяву, у якій просила розгляд цивільної справи проводити у її відсутність. Викладені позовні вимоги визнає в повному обсязі. Строк на примирення просила не надавати. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі наявних в цивільній справі доказах. Дослідивши матеріали справи в сукупності суд приходить до висновку, що цивільний позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного. Як встановлено 05.07.1996 року позивач з відповідачкою зареєстрували шлюб у відділі реєстрації актів громадянського стану Новоархангельського РУЮ Кіровоградської області за актовим записом № 27. Статтею 111 СК України на суд покладено обов'язок, щодо вжиття заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Позивач на примирення не згоден, про що виклав свою позицію у заяві адресованій суду. Відповідачка у заяві просила строк на примирення не надавати. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Ч. 2 ст. 114 СК України вказує на те, що у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. У відповідності ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10.12.1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Шлюб може укладатися тільки при вільній і повній згоді сторін, що одружуються. Сім'я є природним і основним осередком суспільства і має право на захист з боку суспільства та держави. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є на думку суду неприпустимим. Враховуючи викладене та аналізуючи положення вище перелічених статей суд приходить до висновку, що у подружжя втрачені позитивні почуття один до одного, вони не бачать спільного подальшого майбутнього, сімейні стосунки досягли кризової межі і їх не можливо відновити, підстав для надання строку для примирення суд не вбачає. Розлучення відповідає дійсній волі як жінки (позивачки у справі) так і чоловіка (відповідача у справі), після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті немайнові права, а також права їх дітей, а тому з вказаних підстав шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. З відповідачки на користь позивачка підлягають стягненню понесенні судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved