Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Каховської міської ради Херсонської області про визнання права власності на житловий будинок. В обгрунтування позовних вимог вказала, що 17.02.1998 року між нею та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку (домобудівлі), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований Каховським відділенням Херсонської товарної біржи «ВА-БАНК», але оскільки даний договір нотаріально не посвідчений, позивач позбавлена можливості розпоряджатится належним їй нерухомим майном, тому із вказаним позовом була вимушена звернутися до суду. Просить суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими надвірними будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] . Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , мотивуючи свої вимоги тим, що вказаний будинок був придбаний під час шлюбу з позивачем [PERSON] в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти, тому є спільною сумісною власністю подружжя. Просить суд визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарськими надвірними будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] на задоволенні своїх позовних вимог наполягала у повному обсязі, у задоволенні позову третьої особи просила відмовити. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] на задоволенні позовних вимог наполягав у повному обсязі з підстав, вказаних у позовній заяві. Представник відповідача Каховської міської ради Херсонської області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Згідно Рішення Конституційного Суду України від 09 лютого 1999 року по справі №1-7/99 принцип, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Згідно із ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності і зворотної дії не мають, крім випадків, коли вони пом`якшують, або скасовують цивільну відповідальність. Тобто при вирішенні даного спору щодо визнання права власності на нерухоме майно на підставі договору купівлі-продажу майна, вчиненого у лютому 1996 року, мають бути застосовані положення Цивільного кодексу УРСР (1963 р.). У судовому засіданні встановлено, що 17.02.1998 року між позивачкою [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку (домобудівлі), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований Каховським відділенням Херсонської товарної біржи «ВА-БАНК». Вказаний договір зареєстрований в Каховському державному БТІ 29.10.1998 року (а.с.9). Частиною 1 ст. 128 ЦК УРСР визначено, що право власності у набувача за договором виникає з моменту передачі речі. Відповідно до положень ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно ст.. 224 ЦК УРСР За договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу житлового будинку підлягає нотаріальному посвідченню, недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору відповідно до стаття 47 цього Кодексу. Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно із ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», який діяв на момент укладення даного договору, угода, зареєстрована на біржі, не підлягала нотаріальному посвідченню і вважалася укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Відповідно до п.5 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-1 право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, позивачка на підставі ст.128,153 ЦК УРСР правомірно набула право власності на будинок в порядку, що існував на час його придбання. В такому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Вирішуючи питання щодо позовних вимог третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , суд вважає, що ці вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 серпня 1991 року. Рішенням Каховського міськрайонного суду Херсонської області від 25 вересня 2015 року шлюб між ними розірвано (а.с. 138). За змістом частини першої Прикінцевих положень СК України цей Кодекс набрав чинності з 01 січня 2004 року. Оскільки спірний житловий будинок був набутий у період шлюбу та до набрання чинності Сімейним кодексом України (до 01 січня 2004 року), то при поділі такого майна застосуванню підлягають статті 22, 24, 28, 29 Кодексу про шлюб та сім`ю України. Аналогічна позиціявикладена у постанові Верховного Суду від 30 травня 2019року усправі № 466/8857/15. Приписами частини 1 статті 22 КпШС України передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Нормами статті 24 КпШС України визначено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Роздільним майном кожного з подружжя є також речі індивідуального користування (одяг, взуття тощо), хоча б вони і були придбані під час шлюбу за рахунок спільних коштів подружжя, за винятком коштовностей та предметів розкоші. Кожний з подружжя самостійно володіє, користується і розпоряджається належним йому роздільним майном. Судом встановлено, що житловий будинок позивачка [PERSON] набула у власність, перебуваючи у шлюбі з третьою особою [PERSON] , також зазначене майно не є її особистою власністю в розумінні статті 24 КпШС України, а тому спірний будинок являється об`єктом права спільною сумісної власності сторін, як колишнього подружжя. Згідно з ч. 1 ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Відповідно до ч. 1 ст. 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов`язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. При цьому суд також бере до уваги інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та є об`єктом права спільної сумісної власності сторін. Позов [PERSON] підлягає задоволенню частково, оскільки спірний будинок було набуто нею під час шлюбу з [PERSON] , тому вважає за необхідне визнати за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] .

Outcome: partial