Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання правочину недійсним, скасування державної реєстрації речового права, обґрунтовуючи свою вимоги тим, що 30 січня 2014 року було укладено договір дарування між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого позивач передала безоплатно у власність, а відповідач прийняв у власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 32,10 кв.м., житловою площею 10,9 кв.м., який зареєстровано під № 190. Фактично відповідач обіцяв після підписання вказаного договору зібрати позивача до себе, доглядати за неї та допомагати у майбутньому. Однак, при укладанні договору дарування квартири відповідач не поставив до відома нотаріуса про наявність домовленості щодо укладення договору дарування, яка стосувалась того, що [PERSON] бере на себе зобов`язання, під умовою отримання в дар квартири, у майбутньому здійснювати догляд за [PERSON] . У 2017 році відповідач перестав спілкуватися зі своєю матір`ю [PERSON] , перестав цікавитися її життям та здоров`ям. З грудня 2017 року позивач потребує постійної допомоги та догляду в зв`язку з хворобою, вона самостійно не пересувається. Таким чином, саме у 2017 році позивач дізналася про те, що завдяки договору дарування квартири [ADDRESS] , відповідач намагався отримати у власність вказану квартиру, а не мав наміру доглядати за [PERSON] у майбутньому. Тобто при укладені спірного договору позивач помилилася, щодо його правової природи, а тому вона вважає, що даний договір може бути визнаним недійсним. Позивач та її представнику судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява від представника позивача - адвоката Златі Н.С., відповідно до якої вона просить розглянути справу за їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі та просять його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява від представника відповідача - адвоката Урум А.Д., відповідно до якої він просить розглянути справу за їх відсутності, позов визнають в повному обсязі та не заперечують проти його задоволення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не відомі, в матеріалах справи присутній відзив [PERSON] , відповідно до якого вона зазначає, що її діяльність як приватного нотаріуса припинена, а усі справи з січня 2014 року по вересень 2015 року передані в Одеський державний нотаріальний архів. Крім того, [PERSON] наполягає на тому, що вона не є належним відповідачем по вказаній справі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов має бути задоволено з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, 30 січня 2014 року було укладено договір дарування між [PERSON] та [PERSON] , згідно якого позивач передала безоплатно у власність, а відповідач прийняв у власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 32,10 кв.м., житловою площею 10,9 кв.м., який зареєстровано під № 190. При укладені вказаного договору позивач помилилась щодо його правової природи, оскільки відповідач обіцяв після підписання договору зібрати її до себе, доглядати за неї та допомагати у майбутньому. У 2017 році відповідач перестав спілкуватися зі своєю матір`ю [PERSON] , перестав цікавитися її життям та здоров`ям. З грудня 2017 року позивач потребує постійної допомоги та догляду в зв`язку з хворобою, вона самостійно не пересувається. Таким чином, саме у 2017 році позивач дізналася про те, що завдяки договору дарування квартири [ADDRESS] , відповідач намагався отримати у власність вказану квартиру, а не мав наміру доглядати за [PERSON] у майбутньому. Частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до положень статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом (ч.1 ст.229 ЦК). З роз`яснень, які викладено в п.19 постанови Пленуму ВС «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 №9, убачається, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст. ст. 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не тільки про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Судом було встановлено, що позивач, як особа похилого віку, яка за станом здоров`я потребує стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувалась на передачу нерухомого майна у власність [PERSON] лише за умови довічного утримання, укладаючи спірний договір, помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов`язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. Тобто укладаючи договір від 30 січня 2014 року позивач мала на меті отримати від відповідача необхідну їй, як особі похилого віку, допомогу та догляд, що свідчить про укладення договору під впливом помилки. Таким чином, оспорюваний договір порушує права позивача, яка в силу похилого віку і стану здоров`я, укладаючи договори, мала на меті відчуження на користь відповідача квартири, лише за умови довічного утримання, і, якби не помилка у правовій природі правочину та його правових наслідках, то спірний договір не було б укладено. Крім того, суд бере до уваги повне визнання позову з боку відповідача та відсутність заперечень щодо задоволення позову у повному обсязі. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Отже, всі вказані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та не викликають у суду жодних сумнівів.Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають чинному законодавству, а тому мають бути задоволені. На підставі викладеного та

Outcome: approved