Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Григорівської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю та про визнання права власності на земельні ділянки, мотивуючи свої позовні вимоги тим, що вона є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], якій за життя, 14.04.2000 року Григорівською сільською Бахмацького району Чернігівської області було видано державний акт серії І- ЧН №011473 на право приватної власності на землю площею 0.49 га, з цільовим призначенням для обслуговування будинку і ведення підсобного господарства, розташовану на території с.Григорівка Григорівської сільської ради Бахмацького району Чернігівської області; успадкувавши після смерті [PERSON] вказану земельну ділянку, позивач не може належним чином зареєструвати право власності на дане спадкове майно, оскільки, в державному акті маються певні неточності щодо визначення площі земельної ділянки, зокрема у вказаному правовстановлюючому документі даний показник становить 0.49 га, а згідно технічної документації 0.4523 га; окрім того вищевказана земельна ділянка складається з двох земельних ділянок: площею 0.2023 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, розташованої в с.Григорівка Бахмацького району, по вул. Шкільній, 42, з кадастровим номером 7420383500:01:003:0096 та площею 0.25 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, з кадастровим номером 7420383500:01:003:0095, розташованої в с.Григорівка Бахмацького району, по вул. Шкільній, 42; разом з тим, в державному акті серії І- ЧН №011473 на право приватної власності на землю, виданому [PERSON] невірно вказано підставу його видачі: рішення Григорівської сільської ради № 86 від 26.09.2000 року замість рішення Григорівської сільської ради № 53 від 27.07.1999 року. Така неузгодженість в державному акті серії І- ЧН №011473 на право приватної власності на землю з технічною документацією та фактичними обставинами, перешкоджає позивачу належним чином оформити свої спадкові права після смерті [PERSON] та в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися ними, що і зумовило дане звернення до суду. Позивач в судове засідання не з»явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. Представники відповідача в судове засідання також не з'явився, причини неявки суду не повідомив, заперечень проти позову та доказів на їх обґрунтування суду не надав. Судом на підставі ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Встановивши обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, зясувавши характер та взаємовідносини сторін, визначившись щодо правовідносин, зумовлених встановленими фактами, а також щодо правових норм, якими врегульовані ці правовідносини, дослідивши усі докази по справі, розглядаючи позов в межах заявлених вимог, суд приходить до слідуючого висновку. Як було встановлено в судовому засіданні, 25.11.2011 року померла [PERSON] (а.с.9), якій за життя, 14.04.2000 року Григорівською сільською радою було видано державний акт серії І-ЧН №011473, котрий посвідчував її право власності на земельну ділянку площею 0.49 га, розташовану на території Григорівської ради, передану у приватну власність на підставі рішення Григорівської сільської ради № 86 від 26.09.2000 року (а.с.14). Згідно рішення Григорівської сільської ради від 27.07.1999 року № 53, [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку (а.с.15). Згідно технічної документації, земельна ділянка, розташована в с.Григорівка Бахмацького району Чернігівської області, по вул.Шкільній,42, складається з двох земельних ділянок: площею 0.2023 га, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, з кадастровим номером 7420383500:01:003:0096 та площею 0.25 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, з кадастровим номером 7420383500:01:003:0095 (а.с.17-30). 08.11.2011 року [PERSON] зробила заповіт, яким все своє майно заповіла [PERSON] (а.с.10). У встановлені законодавством строки позивач звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], проте їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у виді земельної ділянки, оскільки було виявлено розбіжності у державному акті та технічній документації на земельну ділянку, зокрема в показниках її площі (а.с.33). Згідно положень ст.1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухомість. Згідно із ч.3 ст. 152, ст. 155 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 6 лютого 2013 р. у справі № 6-169цс12. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, що пов'язані з правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Відповідно до ч. 2 ст. 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ст.ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно п. 2.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008 року № 7 „Про судову практику у справах про спадкування» вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Також, відповідно до ст.13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У відповідності до ст.1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право на повагу своєї власності. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності, інакше як в інтересах суспільства та на умовах передбачених законом та загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що вимоги позивача про визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю та про визнання права власності на земельні ділянки є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Outcome: approved