Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-02 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про скасування наказу, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, покликаючись на те, що вона працювала з 28 грудня 2015 року у ДП «Технологічне бюро електроапаратури» на посаді начальника юридичного відділу. Відповідачем нараховувалась їй заробітна плата, але не виплачувалася, внаслідок чого, виникла заборгованість з 01 травня 2017 року по 01 листопада 2017 року у розмірі 25035,53 грн. Вона добросовісно виконувала свої трудові обов'язки та звернулась до відповідача 19 жовтня 2017 року із заявою про звільнення, однак у відповідь дізналась, що наказом №43-к від 18 вересня 2017 року вона звільнена з 19 травня 2017 року, однак трудову книжку досі не повернуто. Вважає даний наказ незаконним, оскільки твердженя відповідача про відсутність її на робочому місці не відповідають дійсності, нею належним чином виконувались її посадові обов'язки та дотримувались правила трудового розпорядку. Просить стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 25035,53 грн., 3891,66 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скасувати наказ №43-к від 18 вересня 2017 року. У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, давши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві, додатково пояснив, що представником відповідача не надано жодних доказів відсутності позивача [PERSON] на робочому місці та надані представником відповідача акти про відсутність [PERSON] є неналежними. Просять позов задовольнити, стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 25035,53 грн., 3891,66 грн. середнього заробітку за час вимушеного прогулу, скасувати наказ №43-к від 18 вересня 2017 року, поновити [PERSON] на роботі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, подав до суду відзив на позовну заяву, у якому позов заперечив у повному обсязі, покликаючись на те, що наказом №12 від 21 грудня 2016 року прийнято позивача на посаду начальника юридичного відділу, однак позивач не з'являлась на робочому місці, про що складались кожен день акти, в її особовій справі особисті дані були відсутні, відсутня посадова інструкція. Внаслідок відсутності позивача на робочому місці у травні до 17 травня 2017 року заробітня плата їй не нараховувалась, відтак їй виплачено заробітну плату у повному обсязі. Просить у задоволенні позову відмовити, а тому згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у її відсутності, на підставі наявних у ній даних та доказів. Просить у задоволенні позову відмовити за його безпідставністю. 26 лютого 2018 року, представником позивача заявлено клопотання про допит свідків, яке судом задоволено. Заслухавши пояснення представника позивача, свідка, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю Судом встановлено, що відповідно до договору № 116 від 28 грудня 2015 року про платні послуги [PERSON] надавала юридичні послуги ДП Спеціальне проектно-конструкторське і технологічне бюро електроапаратури науково-виробничого об'єднання «Електроапар» у період з 01 січня 2016 року по 31 грудня 2016 року. Відповідно до акта від 30 грудня 2016 року, [PERSON] виконала роботу відповідно до договору № 116 від 28 грудня 2015 року перед ДП «Технологічне бюро електроапаратури» в повному обсязі. Згідно наказу № 12 від 21 грудня 2016 року позивач [PERSON] прийнята на посаду начальника юридичного відділу у ДП «Технологічне бюро електроапаратури». У відповідності до наказу №43-к від 18 вересня 2017 року [PERSON] була звільнена 19 травня 2017 року з ДП «Технологічне бюро електроапаратури» за п.4 ст. 40 КЗпП України. Згідно заяви [PERSON] від 19 жовтня 2017 року позивач подала заяву у ДП «Технологічне бюро електроапаратури» про звільнення її з посади начальника юридичного відділу з 01 листопада 2017 року. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). У відповідності до службових записок від 15 вересня 2017 року [PERSON], [PERSON], [PERSON] з 01 січня 2017 року по 15 вересня 2017 року не бачили [PERSON] на робочому місці. Відповідно до актів про відсутність на роботі від 29 травня 2017 року, 18 серпня 2017 року, 18 вересня 2017 року [PERSON] була відсутня на робочому місці ДП «Технологічне бюро електроапаратури» з 08.00 год. до 16.30 год. 29 травня 2017 року, 18 серпня 2017 року, 18 вересня 2017 року. Однак, дані службові записки та акти не зареєстровані ДП «Технологічне бюро електроапаратури», а тому не можливо встановити дату написання таких та їх автентичність. Також, згідно актів про відсутність на роботі від 29 травня 2017 року, 18 серпня 2017 року, 18 вересня 2017 року [PERSON] була відсутня на робочому місці ДП «Технологічне бюро електроапаратури», однак з даних актів не можливо встановити за яким саме робочим місцем, зокрема, його місце розташування, була відсутня позивач [PERSON] Крім того, акти про відсутність на роботі від 29 травня 2017 року, 18 вересня 2017 року складені [PERSON], [PERSON], [PERSON], акт про відсутність від 18 серпня 2017 року складено [PERSON], [PERSON], [PERSON], однак представником відповідача не надано суду жодних належних та допустимих доказів, зокрема накази чи будь-які інші документи, якими дані особи уповноважувались ДП «Технологічне бюро електроапаратури» складати такі акти. Поза тим, суд критично оцінює службові записки від 15 вересня 2017 року, відповідно до яких [PERSON], [PERSON], [PERSON] з 01 січня 2017 року по 15 вересня 2017 року не бачили [PERSON] на робочому місці, оскільки такі містять виключно інформацію про те чи бачили [PERSON], [PERSON], [PERSON] на робочому місці позивача [PERSON] та не містять жодної інформацію саме про відсутність на робочому місці [PERSON] без поважних причин. Також, як вбачається із наказу ДП «Технологічне бюро електроапаратури» №43-к від 18 вересня 2017 року [PERSON] була звільнена 19 травня 2017 року, хоча наказ про її звільнення було винесено лише 18 вересня 2017 року, що на думку суду є неприпустимим, оскільки наказ про звільнення працівника повинен бути винесеним у день його звільнення. Окрім цього, відповідно до наказу ДП «Технологічне бюро електроапаратури» №43-к від 18 вересня 2017 року [PERSON] була звільнена 19 травня 2017 року, однак жоден акт про відсутність не стверджує відсутність позивача [PERSON] на роботі до дня її звільнення 19 травня 2017 року. А також, [PERSON] була звільнена 19 травня 2017 року, однак акти про відсутність позивача [PERSON] на роботі складені 29 травня 2017 року, 18 вересня 2017 року, тобто після звільнення позивача з роботи. Крім того, при винесенні ДП «Технологічне бюро електроапаратури» наказу №43-к від 18 вересня 2017 року лише формально зазначено причину звільнення позивача [PERSON] без уточнення та формулювання у чому проявився прогул, протягом якого часу та за яким саме робочим місцем була відсутня [PERSON] Свідок [PERSON] в судовому засіданні повідомила, що вона працювала у ДП «Технологічне бюро електроапаратури» до 26 червня 2017 року, на якому також працювала [PERSON] на посаді начальника юридичного відділу. Позивач постійно з'являлась на роботу та виконувала свої посадові обов'язки, про жодні порушення нею внутрішнього трудового розпорядку, зокрема, прогули без поважних причин, їй невідомо. Оцінюючи покази свідка, суд надає їм віри, оскільки вони знаходяться у об'єктивному взаємозв'язку з іншими матеріалами справи, нічим не спростовані, доповнюються та уточнюються іншими доказами. Внаслідок вищевказаного, на переконання суду, наказ ДП «Технологічне бюро електроапаратури» №43-к від 18 вересня 2017 року винесено формально, без врахування усіх істотних обставин, зокрема, враховуючи те, що до звільнення 19 травня 2017 року ДП «Технологічне бюро електроапаратури» не вживались дії щодо встановлення відсутності позивача [PERSON] на робочому місці, даний наказ винесено 18 вересня 2017 року, хоча позивача звільнено 19 травня 2017 року, а тому, суд вважає, що наказ ДП «Технологічне бюро електроапаратури» №43-к від 18 вересня 2017 року слід скасувати та поновити [PERSON] на посаді начальника юридичного відділу ДП «Технологічне бюро електроапаратури». Згідно ст. 115 КЗпП Українизаробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. У відповідності до положень ст.ст.94, 115 КЗпП Українита ст.ст.21,24 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. На підставі наведеного, оскільки позивачу [PERSON] не сплачувалась заробітня плата у період з 01 травня 2017 року по 01 листопада 2017 року, суд вважає, що з відповідача слід стягнути заборгованість по заробітній платі у розмірі 25035,53 грн. згідно розрахунку позивача, іншого розрахунку з обґрунтуванням належних до виплати сум представником відповідача суду не надано. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Враховуючи положення розділу 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року із наступними змінами, виходячи з розрахунку 105,18 грн. середнього заробітку помноженого на 37 робочих днів за період з 01 листопада 2018 року по 07 грудня 2018 року, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 3891,66 грн. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. А також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, суд вважає, що з відповідача слід також стягнути у дохід держави 704,80 грн. судового збору.

Outcome: approved