Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-04 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд дитини на тимчасово окуповану територію без згоди батька, посилаючись на те, що 27 листопада 1999 року вона уклала шлюб з відповідачем, який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 березня 21015 року розірвано. Від шлюбу мають двох дітей: малолітню [PERSON] , [INFO] та повнолітню [PERSON] , [INFO] . Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси з відповідача на утримання малолітньої дочки на її користь було стягнуто аліменти. В 2016 році вона створила сім`ю з іншим чоловіком та разом з дітьми переїхала проживати до нього в місто Севастополь, яке знаходиться на тимчасово окупованій території. Зазначила, що відповідач не заперечував проти переїзду дітей та надав нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд меншої неповнолітньої дочки зі строком дії один рік. Умовою надання такого дозволу з боку відповідача була її відмова від аліментів. Так до органів державної виконавчої служби було спрямовано заяву про залишення виконавчого листа без виконання. Строк дії дозволу на виїзд дитини закінчився в 01 жовтня 2018 року. на даний час відповідач відмовляється надати новий дозвіл поки не буде написано нотаріально посвідчену заяву про відмову від аліментів на утримання дитини. Оскільки мирним шляхом врегулювати з відповідачем питання оформлення дозволу дочці для виїзду на її постійне місце проживання не можливо, тому звернулась з даним позовом до суду. У відзиві на позов відповідач позов не визнав. При цьому посилався на те, що він не заперечував проти переїзду дітей та у свій час надав нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд неповнолітньої дочки зі строком дії один рік. Фактично з самого моменту розлучення, у нього з позивачем почалися непорозуміння щодо прийняття участі у вихованні доньки, її відвідуванні, почалися створюватися штучні перешкоди зі сторони позивача, стосовно неможливості нормального спілкування із донькою. Весь цей час він намагається налагодити нормальний зв`язок із дитиною, приймати участь у її вихованні, утриманні, розвитку її здібностей та забезпечувати її всім необхідним для нормального розвитку та становлення. Вважає, що його права як батька є порушеними. Просив у задоволенні позову відмовити. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 січня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 14 лютого 2019 року на 11-30 год. в спрощеному провадженні з повідомленням сторін. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд надати [PERSON] дозвіл на виїзд [PERSON] , [INFO] без згоди її батька, [PERSON] до Криму міста Севастополь до досягнення [PERSON] 16 років. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав просив у задоволенні позову відмовити з підстав викладених у відзиві. Представник третьої особи в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову, оскільки це відповідатиме інтересам дитини. Відповідно до п.3 розділу Х11 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-У111 «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. У зв`язку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України, який вступив в дію 15.12.2017 року. Заслухавши пояснення сторін, покази свідків [PERSON] та [PERSON] , дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного законодавства. Згідно з ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, 27 листопада 1999 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що в Книзі реєстрації актів про одруження Відділу реєстрації актів громадянського стану Черкаського міськвиконкому вчинено відповідний актовий запис за № 1886. Від шлюбу сторони мають двох дітей: малолітню [PERSON] , [INFO] та повнолітню [PERSON] , [INFO] . Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 17 березня 2015 року шлюб, укладений між сторонами було розірвано. Як зазначила в позові позивач, в 2016 році вона створила сім`ю з іншим чоловіком (офіційно шлюб не реєстрували) та разом з дітьми переїхала проживати до нього в місто Севастополь, яке знаходиться на тимчасово окупованій території. Відповідач не заперечував проти переїзду дітей до м. Севастополь та надав нотаріально посвідчений дозвіл на виїзд меншої неповнолітньої дочки зі строком дії один рік. Строк дії дозволу дитини закінчився 01 жовтня 2018 року. На даний час відповідач відмовляється надати новий дозвіл на виїзд дитини до м. Севастополя. Така відмова грунтується на тому, щоб позивач відмовилась від стягнення з нього аліментів на користь неповнолітньої дитини. У відзиві на позов відповідач посилався на те, що йому забороняють бачитись з донькою, приймати участь у її вихованні, спілкуванні та відвідуванні. Вважає, що його права як батька є порушеними. Проте, суд не може погодитись з такими твердженнями відповідача, оскільки він не звертався з позовом про визначення місця проживання дитини та усунення перешкод у спілкуванні. Крім того, допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що дитина дійсно приїздила в м . Черкаси, спілкувалась з батьком і ніхто їй не забороняв у спілкуванні. Проте, після того, як батько почав чинити перешкоди в отриманні нею паспорта, самостійно змінила ставлення до нього як до батька. Територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя визнана тимчасово окупованою територією. Питання перетину її меж врегульовані Порядком в`їзду на тимчасово окуповану територію України та виїзду з неї, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 4 червня 2015 року № 367. Відповідно до п.3 Постанови в`їзд на тимчасово окуповану територію України громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється через контрольні пункти за умови пред`явлення паспорта громадянина України, або паспорта громадянина України для виїзду за кордон, або проїзного документа дитини з дотриманням вимог, передбачених для таких осіб пунктами 3- 6 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. № 57. Відповідно до п.4 Правил виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється: 1)за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2)без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків окрім іншого за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст. 150 СК батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Конвенцією про права дитини, ратифікованою Постановою Верховної Ради України № 789 від 27.02.1991 р., визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Частиною 1 ст. 18 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 33 Конституції України визначено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень встановлених законом. Відповідно до положень ст.ст. 7, 155 СК України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, які встановлені Конституцією України та Конвенцією про права дитини, а батьківські права не можуть здійснитися всупереч інтересам дитини. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Оформлення дозволу на виїзд з тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим та в`їзду до неї [PERSON] необхідний перш за все для її повноцінного розвитку, що можливе у разі постійного зв`язку з близькими родичами. Постійне спілкування та проведення спільних свят з родиною буде позитивно впливати на психологічний комфорт дитини. Батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства (ч.ч. 1, 3 ст. 151 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 154 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини, повнолітніх дочки та сина. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку у супроводі одного з батьків та при відсутності згоди другого з батьків, здійснюється на підставі рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Вирішуючи спір по суті, суд виходить із засад рівності прав батьків на участь у вихованні та спілкуванні з дитиною. Разом з тим, реалізація особами своїх батьківських прав не може мати наслідком порушення прав дитини на вільний та всебічний розвиток. Не надання відповідачем нотаріальної згоди на виїзд дитини за кордон порушує права та інтереси неповнолітньої дитини. Оскільки, у позивачки є складнощі в отриманні згоди відповідача на виїзд дитини на тимчасово окуповану територію, а також беручи до уваги той факт, що судом при розгляді даної справи не встановлено обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої [PERSON] на тимчасово окуповану територію до м. Севастополь для тимчасового перебування, суд приходить до висновку про доцільність задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно квитанції № 11 від 04.01.2019 року [PERSON] сплачено судовий збір за подання даного позову у сумі 768,40 грн., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в повному об`ємі.

Outcome: approved