Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який у подальшому уточнила та в остаточному варіанті просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,1000 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1810136300:07:034:0018, та на земельну ділянку площею 0,1536 га для ведення особистого підсобного (селянського) господарства, кадастровий номер 1810136300:07:034:0019, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. При цьому посилається на те, що нотаріусом було відмовлено їй у видачі свідоцтва про право власності на спадщину після смерті матері на частину земельної ділянки, що належала на праві власності спадкодавцю, оскільки у витягах ДЗК відсутня інформація щодо співвласників земельної ділянки та розміру часток у спільній власності. Разом з тим, позивач одержала свідоцтво про право на спадщину за законом на частину будинку, що належала матері, яка знаходиться на спірній земельній ділянці і позивач є єдиним спадкоємцем після смерті матері та такою, що прийняла спадщину. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені позовні вимоги та просили їх задовольни з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, а тому суд вважає за можливе вирішити спір без участі відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів згідно ч. 4 ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до Державного акту на право приватної власності на землю від 03.02.1998 року, право власності на земельну ділянку площею 0,1471 га по [ADDRESS] для обслуговування жилого будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства належало [PERSON]. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3305. На підставі Державного акту на право приватної власності на землю від 03.02.1998 року, позивач є власником земельної ділянки площею 0,1065 для обслуговування жилого будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №3306. Право власності на житловий будинок по [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] - 58/100 ід. часток та [PERSON] - 42/100 ід. часток. Відповідно до відомостей Державного земельного кадастру власниками земельних ділянок по [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON], а саме: земельна ділянка для обслуговування жилого будинку і господарських будівель з кадастровим номером 1810136300:07:034:0018 передана у власність [PERSON] площею 0,0580 га та [PERSON] площею 0,0420 га, загальна площа яких складає 0,1000 га. Земельна ділянка для ведення особистого підсобного господарства з кадастровим номером 1810136300:07:034:0019 передана у власність [PERSON] площею 0,0891 га та [PERSON] площею 0,0645 га, загальна площа яких складає 0,1536 га. Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO]. Після смерті [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк спадщину прийняла єдиний спадкоємець першої черги за законом, її дочка - [PERSON]. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 20.12.2013 року, позивач після смерті матері успадкувала 58/100 частин будинку по [ADDRESS]. Постановою державного нотаріуса Першої Житомирської державної нотаріальної контори Передаченко М.Л. від 10.04.2014р. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину земельної ділянки за вищевказаною адресою, що належала спадкодавцю, у зв»язку з відсутністю у витягах ДЗК інформації щодо співвласників земельної ділянки та розміру часток у спільній власності. Згідно ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, зокрема, для ведення особистого селянського господарства, для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008р. № 7, відповідно до ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. В силу ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Враховуючи, що спадкодавець володіла на праві власності частиною вищевказаної земельної ділянки, спадкоємець за законом першої черги, якою є позивач, прийняла спадщину після смерті матері та також є співвласником частини спірної земельної ділянки, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі.

Outcome: approved