Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-22 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, а саме: на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в селі Мирків по вулиці Шпагіна, 34 Горохівського району Волинської області. Мотивує свій позов тим, що 23 березня 2008 року померла її мама [PERSON]. Позивач є єдиною спадкоємицею майна померлої матері за заповітом, прийняла спадщину, просить визнати її право власності на спадкове майно. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, однак в поданій до суду заяві позов підтримала повністю, просила його задовольнити, а справу слухати у її відсутність. Представник відповідача Мирківської сільської ради Горохівського району Волинської області в судове засідання не зявився, однак в своїй заяві до суду позов визнав повністю, не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на спадкове майно. Справу просить слухати у його відсутність. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення. Згідно з ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. А відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно заповіту, посвідченого секретарем Мирківської сільської ради Горохівського району Волинської області і зареєстрованого 20 березня 2008 року в реєстрі за №60 стверджується, що [PERSON] все належне їй майно заповіла [PERSON], тобто позивачу. Згідно свідоцтва про смерть, [PERSON] помер 14 вересня 2006 року. Згідно свідоцтва про смерть, [PERSON] померла 23 березня 2008 року. З матеріалів справи, зокрема, свідоцтва про народження та свідоцтва про укладення шлюбу вбачається, що позивач є дочкою померлих [PERSON] та [PERSON]. Витягом з погосподарської книги №1 за 2006-2010 роки стверджується, що житловий будинок, що знаходиться в селі Мирків по вулиці Шпагіна, 34 Горохівського району Волинської області значиться за [PERSON] Володимировим Остаповичем. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] спадщину прийняла шляхом спільного проживання його дружина [PERSON], тобто мама позивача [PERSON] Однак, після прийняття спадщини [PERSON] за життя жодних дій щодо оформлення спадкових прав та проведення державної реєстрації спадкового майна не вчинила. Довідкою Мирківської сільської ради Горохівського району Волинської області №233/1.10/2-16 від 31 жовтня 2016 року стверджується, що єдиним спадкоємцем майна після смерті [PERSON] за законом та заповітом є її дочка [PERSON], тобто позивач. Заповіт [PERSON] не змінений і не скасований. З спадкової справи, заведеної 19 вересня 2007 Горохівською державною нотаріальною конторою за №399 стверджується, що після померлого 14 вересня 2006 року [PERSON] спадщину прийняла [PERSON], тобто позивач, а спадкоємець за законом [PERSON] від обовязкової частки відмовилася. Технічною документацією на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в селі Мирків по вулиці Шпагіна, 34 Горохівського району Волинської області стверджується, що вказаний житловий будинок збудований з дотриманням відповідних будівельних норм. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 01 листопада 2016 року стверджується, що [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Аналогічна думка викладена в роз'ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Суд вважає, що неможливість позивача отримати свідоцтво про право на спадщину є порушенням її права власності, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку держави перед іншими суб'єктами цивільних та інших правовідносин. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, судом встановлено, що позивач після смерті матері [PERSON] прийняла спадщину, а тому суд, з метою виконання волі спадкодавця, вважає, що слід встановити право власності по спадкуванню за заповітом [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в селі Мирків по вулиці Шпагіна, 34 Горохівського району Волинської області.

Outcome: approved