Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-25 00:00:00

Позивач звернулася у вересні 2018 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] про зміну способу присудження аліментів та стягнення аліментів\~ на утримання дитини [PERSON] , 23.12.2011р.н. в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку до досягнення повноліття, припинення стягнення аліментів у розмірі ? частки від всіх доходів [PERSON] згідно рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 25.01.2012р. Позивач позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, однак подав заяву про розгляд справи за його відсутності, та подав письмові заперечення 22.10..2018р., за якими просив в позові відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно рішення Лисичанського міського суду Луганської області від 25.01.2012р. у справі 32/12/14/366/2012 було вирішено стягувати аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON] , 23.12.2011р.н. в розмірі ? частки від всіх доходів [PERSON] але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (а.с.7). шлюб між сторонами розірвано. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила що відповідач на утримання дитини за\~ рішенням суду кошти сплачує не регулярно, не бере участь у додаткових витратах та добровільної допомоги на дитину не дає, а тому вона просить в інтересах дитини змінити спосіб стягнення на 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Заперечуючи позовні вимоги, відповідач зазначив що\~ розмір аліментів збільшується тільки у разі зміни матеріального або сімейного становища\~ платника чи одержувача аліментів за вимогами ст.192 СК України. Разом з тим, ще у 2013р. у відповідача народилась дитина у іншому шлюбі, дружина ніде не працює, що є підставою навіть зменшення аліментів а не збільшення. Разом з тим, предметом спору не є зменшення розміру аліментів за вимогою відповідача. Щодо даних правовідносин слід зазначити таке. Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як слідує з норм ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Отже, за даною нормою вибір присудження коштів у частці від доходу її батька або у твердій грошовій, належить матері, з якою проживає дитина. Тому доводи відповідача про необґрунтовані вимоги щодо збільшення аліментів позивачем, хоча вона ставить питання по суті вимог на зміну способу стягнення аліментів, та обрання позивачем такого способу як стягнення твердої грошової суми у вигляді 50% прожиткового мінімуму на дитину, не заслуговують на увагу суду. Відповідно до ч.2 ст. 182 СК України (в редакції зі змінами від 03.07.2018р.) розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Аналогічно за ч.3 ст.183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. ЦПК України передбачає і звернення з позовною заявою у порядку спрощеного провадження за вибором позивача. З врахуванням даної норми та інтересів дитини, позивач вибрала інший спосіб стягнення - мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину який не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за вимогами закону. Відповідач заперечуючи позовні вимоги з підстав визначення твердої грошової суми, надав довідку про доходи (а.с.21), з якої вбачається його дохід від 3700грн. до 4000грн. Відповідно до ст.1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімумом - це є вартісна величина набору продуктів харчування та мінімального набору непродовольчих товарів, достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоровя та мінімальна вартість послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Однак, суд враховує те, що щорічно Законом\~ України визначається прожитковий мінімуму на дитину відповідного віку, який в рівних обовязках повинен забезпечуватися обома батьками. Так, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» (ст.7) прожитковий мінімум на дітей віком до 6 років: з 1 липня - 1559 гривень, з 1 грудня - 1626 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. Отже, з врахуванням наявності дитини від 6 років, сума визначена позовними вимогами як мінімальна величина гарантована державою в інтересах дитини. Відповідач з врахуванням його доходів спроможний до виплати аліментів у вибраний спосіб їх стягнення позивачем. Згідно зі ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. За вимогами ст.12,13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. А за ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. 180-183, 191 СК України,

Outcome: approved