Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

Позивач звернулася до Южного міського суду Одеської області з позовом, який уточнила в судовому засіданні, до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи свої вимоги тим, що 7 серпня 2013 року між сторонами було укладено кредитний договір № б/н, відповідно до вказаного договору позивачем було отримано кредит у розмірі 15000 гривень, із сплатою 7% річних та 350 грн. щомісячно за користування кредитом, але кредитний договір їй на руки не було видано. 15.01.2014 року вона отримала лист-попередження, з якого вона дізналися № договору SAMDN51000101368652 та вимоги банку про повне погашення заборгованості. У період з 07.08.2013 року по 15.01.2014 року вона свого договору не бачила в очі. Проконсультувавшись з юристом, їй стало відомо, що такі дії банку суперечать чинному законодавству. В першу чергу були порушені її права, як споживача. Так, 07.08.2013 року позивачем було надано заяву до банку про відкриття карткового рахунку 5457092303276822, із сумою кредитного ліміту 15000 гривень під 7% річних. Вказана заява у мене була прийнята банком, та видана кредитна картка. Відповідно до даних ПАТ КБ «Приватбанк» встановлено що договір складається з Заяви позичальника (яку вона надала банку), умов надання банківських послуг та правил користування платіжною карткою. Однак банком не було надано письмові умови та правила надання банківських послу. Отже, позичальник не був ознайомлений з вказаними правилами, що є порушенням ч. 2 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», відповідно до якої: відповідач не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування як того вимагає Закон. На підставі викладеного позивач просить суд визнати кредитний договір недійсним. В судове засідання позивач не зявився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, заява у його відсутність до суду не надходила. Представник позивача в судовому засіданні підтримала уточненні позовні вимоги та просила задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, надав до суду заяву, згідно якої просить справу розглядати у його відсутність, вважає позовні вимоги безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, надав письмові заперечення, а також надав заяву про застосування строків позовної давності. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що 07.08.2013 року був укладений кредитний договір №SAMDN51000101368652, який складається із заяви, умов та правил надання банківських послуг та тарифів банку, відповідно до якого Банк надав Позичальнику кредит у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в розмірі 15000 грн. із сплатою відсотків за користування кредитом, терміном до 07.08.2015 року. Згідно виписки ПАТ КБ «Приватбанк» на імя позивача був відкритий картковий рахунок №5457092303276822. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб'єктами господарювання на підставі договору, який, якщо інше не передбачено законом, повинен містити:\~\~назву документа;\~\~назву, адресу та реквізити суб'єкта господарювання;\~\~прізвище, ім'я і по батькові фізичної особи, яка отримує фінансові послуги, та її адресу;\~\~найменування, місцезнаходження юридичної особи;\~\~найменування фінансової операції;\~\~розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків;\~\~строк дії договору;\~\~порядок зміни і припинення дії договору;\~\~права та обов'язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору;\~\~підтвердження, що інформація, зазначена вчастині другій статті 12цього Закону, надана клієнту;\~\~інші умови за згодою сторін;\~\~підписи сторін. Згідно ч. 1 ст. 1055 ЦК України кредитний договір укладається у письмовій формі. Права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом (ст. ч. 2 ст. 1069 ЦК України). Аналізуючи вищевказані норми, суд приходить до висновку, що будь-які договори між сторонами про умови надання банківських послуг, а також про кредитування рахунку позивача, не укладались, що підтверджує доводи позивача про неузгодженість умов кредитування поточного банківського рахунку. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Ч. 1 ст. 641 ЦК України передбачено, що пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття. Таким чином, кредитний договір укладається у письмовій формі з обовязковим відображенням в договорі умов, що стосуються його предмету надання грошових коштів кредитодавцем позичальнику у певному розмірі та обовязок повернення позичальником цих коштів (кредиту) у певний строк та сплати процентів. Такий договір вважається укладеним з моменту його підписання сторонами. Відтак, наявність підписів усіх сторін у такому договорі є також його обовязковою та істотною умовою. Тому, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що заяву позивача про приєднання до умов і правил надання банківських послуг не можна вважати частиною кредитного договору, оскільки вказана заява не відповідає вимогам ст. ст. 207, 638, 1054 ЦК України. У вказаній заяві відсутні істотні умови договору, а саме умови про розмір кредиту, відсоткову ставку за користування кредитом та кінцевий термін його повернення. Такого самого по суті висновку дійшов і Верховний Суд України в постановах від 11 лютого 2015 року та від 11 березня 2015 року. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Водночас, ч. 2 ст. 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно п. 14 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні дійсного спору суд також керується роз'ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», згідно яких суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона має довести ті обставини, на які вона постилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на справедливий суд, зокрема кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру. Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності, то вони не підлягають задоволенню, оскільки заява не обґрунтована та строк позовної давності не закінчився.. При таких обставинах, суд вважає, що позов [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним необхідно задовольнити в повному обсязі, визнати недійсним договір №SAMDN51000101368652, укладений 07.08.2013 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк», про надання споживчого кредиту в сумі 15000 грн. та стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 229,40 грн.

Outcome: approved