Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду, посилаючись на ті обставини, що 01 квітня 2012 року між нею та СТОВ «Агросвіт» було укладено договір оренди земельної ділянки № 006-12, згідно з яким вона передала відповідачу в строкове платне користування строком на 10 років земельну ділянку загальною площею 4,9316 га, кадастровий номер [NUMBER], належну їй на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], виданого 19.10.2001. Договір зареєстровано в управлінні Держкомзему у Миронівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 18.09.2012 за № 322290004002674 Позов обґрунтувала посиланням на положення статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на дату укладення спірного договору), яка містила істотні умови договору оренди землі, передбачала, що невід'ємною частиною договору оренди землі. За умовами укладеного договору орендна плата виплачується у грошовій формі у розмірі 3 (три) відсотки від вартості орендованої земельної ділянки. Розмір орендної плати визначається за домовленістю сторін, форма орендної плати на один рік встановлюється за домовленістю сторін. Орендар сплачує орендну плату протягом терміну дії договору, але не пізніше як у термін від 01.09. по 31.12 кожного року. Розмір платежів за окремими формами оплати щороку погоджується між сторонами шляхом унесення змін або доповнень до цього договору. За умовами п. 9 типового договору оренди землі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 березня 2004 року № 220, орендна плата вноситься орендарем у відповідній формі та розмірі, зокрема, розмір орендної плати: грошової - у гривнях із зазначенням способів внесення за земельні ділянки приватної власності. З умов спірного договору вбачається, що сторонами не було досягнуто згоди щодо такої істотної умови спірного договору, як орендна плата, адже конкретний її розмір у грошовому еквіваленті гривні не був визначений. Жодної додаткової угоди до спірного договору, якою б сторони визначили розмір орендної плати у грошовому еквіваленті в гривні, сторони не укладали. В тексті договору не визначено вартість орендованої земельної ділянки, тому розмір орендної плати не можна розрахувати. Умовами спірного договору не передбачено, що вартість орендованої земельної ділянки дорівнює нормативно грошовій оцінці земельної ділянки. Договором також не визначено, що орендну плату можна вирахувати з нормативно грошової оцінки земельної ділянки. Зазначене є підставою для зловживань з боку відповідача, який на власний розсуд визначає щорічний розмір орендної плати, не здійснює її індексацію. З умов спірного договору вбачається, що у ньому відсутні інші істотні умови та невід'ємні частини, наявність яких є обов'язковою: у договорі відсутні умови про індексацію; договір не містить такої умови як строк внесення орендної плати; до договору не додані кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), тобто відсутня інформація про об'єкт оренди, яка дозволяє ідентифікувати предмет спірного договору. У пункті 3.2 спірного договору йдеться про те, що «орендар сплачує орендну плату протягом терміну дії договору, але не пізніше як у термін від 01.09 до 31.12 кожного року». З цієї норми позивачу незрозуміло який же насправді строк сплати орендних платежів: немає конкретних строків із зазначенням місяців, дат. Умови п. 3.2 можна тлумачити як завгодно, чи то зазначено хвилини і години, чи дні і тижні, чи взагалі фраза недописана і там зазначено частки різних форм платежів. Незрозуміло і неоднозначно викладеними умовами щодо строку внесення орендної плати користується відповідач, порушуючи її права на отримання орендної плати у певний строк. Відсутність встановленої та погодженої сторонами орендної плати із зазначенням її розміру у грошовій одиниці гривні, індексації, є підставою для визнання недійсним в цілому спірного договору оренди на підставі статті 15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції на дату укладення спірного договору). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Спірній договір не є припиненим на момент пред'явлення позову, порушення її прав є триваючим. Існування триваючого порушення її прав свідчить про те, що позовна давність на заявлені вимоги не поширюється. Просила визнати недійсним договір оренди земельної ділянки № 006-12 від 01 квітня 2012 року, укладений нею з СТОВ «Агросвіт», стягнути з відповідача понесені судові витрати у виді судового збору. У поданих до суду додаткових поясненнях до позовної заяви про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки представник позивача вказав, що позивач позбавлена можливості порахувати розмір орендної плати, оскільки сторони не визначили вартість орендованої земельної ділянки, не визначили процедуру визначення її вартості. Сторони мали намір окремою додатковою угодою визначити конкретний розмір орендних платежів, проте жодних додаткових угод до нього так і не укладали. Це є свідченням того, що сторони, уклавши спірний договір, так і не узгодили основну його умову - розмір орендної плати. Не погодивши розміру орендної плати в спірному договорі, відповідач самостійно, на свій розсуд, та не повідомляючи про це позивача, почав визначати розмір орендної плати. В усному порядку представники відповідача інформували позивача, що останньому слід з'явитись за отриманням орендної плати. У позивача не було можливості та необхідності відмовитись від розміру орендної плати, яку запропонував відповідач, оскільки вона не вважала такий розмір кінцевим та остаточним. Отримання частини орендної плати не свідчить про погодження позивачем такого розміру та про відсутність з її боку претензій до розміру орендної плати та інших умов спірного договору. Відповідач не повідомляв позивачу про те, що отриманий останнім розмір орендної плати є остаточним і більше вона нічого не отримає. Зазначений факт свідчить про відсутність узгодження розміру орендної плати по спірному договору оренди землі. Через відсутність чіткого регламентування строку внесення орендної плати відповідач протягом усього часу дії спірного договору на свій розсуд визначав, коли позивач має отримувати орендну плату. За таких обставин позивач не має можливості планувати свої витрати, які вона могла би покривати орендними платежами, що спричиняє їй дискомфорт. Відсутність у спірному договорі конкретного розміру орендної плати та строку внесення орендної плати нівелює нормальне планування фінансового життя позивача. Остання не може знати який розмір орендної плати отримає та коли, тому не може визначитись зі своєю купівельною спроможністю та необхідністю в тих чи інших товарах. Самостійне визначення відповідачем розміру орендної плати і строку її внесення принижує честь позивача як сторони договору. Позивач є законослухняним громадянином, вона бажає здійснювати свої взаємовідносини з іншими особами виключно в межах законодавства та на підставі договорів, які відповідають нормативно-правовим актам. Представниками відповідача до суду подано заперечення проти позову та додаткові пояснення до письмового заперечення на позов. Заперечення та пояснення обґрунтовані посиланням на ті обставини, що доводи позивача про порушення її прав є надуманими, оскільки протягом всього часу оренди земельної ділянки позивач систематично отримувала орендну плату у встановлені договором строки та у розмірах, що є більшими ніж мінімальна орендна плата, визначена умовами оскаржуваного договору. Позивач не висловлювала жодних претензій та пропозицій щодо умов договору, його уточнення, зміни, тлумачення тощо, жодного разу не зверталася до відповідача з питаннями щодо невідповідності умов спірного договору оренди земельної ділянки нормам чинного законодавства, у т.ч. щодо строків, форми та порядку виплати їй орендної плати. Сторони протягом всього часу виконували умови договору погодженим способом. Припущення позивача про наявність зловживань відповідача, як орендаря, який на власний розсуд визначає строк внесення та розмір орендної плати, порядок внесення та індексацію орендної плати є безпідставними. Фактичне виконання договору свідчить про погодження сторонами усіх істотних умов, відповідає вимогам законодавства та не порушує жодних прав чи інтересів позивача. Вважає надуманими посилання позивача на те, що у договорі сторони не визначили розмір орендної плати у гривнях, а отже не досягли згоди щодо розміру орендної плати. Пунктами 3.1. та 3.2. договору сторони визначили, що розмір орендної плати не може бути меншим від встановленого чинним законодавством. В контексті договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки для цілей визначення орендної плати є її вартістю. Фактично нарахована позивачу орендна плата за договором становила: 2013 рік - 4246,62 грн.; 2014 рік - 5662,16 грн.; 2015 рік - 8840,00 грн.; 2016 рік - 12729,54 грн. Орендна плата збільшувалась на більшу величину ніж індекс інфляції. Невизначення орендної плати в гривнях не створювало і не створює для сторін стану невизначеності щодо розміру орендної плати в грошовому виразі та жодним чином не порушує прав позивача, не дає підстав вважати, що сторони не дійшли згоди про розмір орендної плати. В договорі оренди розмір орендної плати у відсотковому виразі визначено, виходячи з нормативної грошової оцінки землі. Виконання договору свідчить про те, що сторони при укладенні договору вважали нормативну грошову оцінку земельної ділянки її вартістю. Згідно оскаржуваного договору позивач мала право обирати форму орендної плати. В рахунок орендної плати за 2014 рік позивач за власним бажанням отримала орендну плату у виді натуральної продукції: пшениці, борошна, крупи гречаної, кукурудзи, олії. У грошовому виразі розмір орендної плати склав : за 2014 рік - 4812,84 грн., за 2015 рік - 7381,40 грн., за 2016 рік - 10247,28 грн. Вищезазначене свідчить про те, що сторони свідомо врегулювали в спірному договорі свої відносини на власний розсуд, виконували умови договору узгодженим способом, зокрема, позивач упродовж усього часу за власним вибором отримував орендну плату в грошовій формі. Позивач приймала від відповідача виконання договору без жодних заперечень та не висловлювала інших побажань або пропозицій щодо суми орендної плати, форми та термінів/строків її виплати, а також не ініціювала укладення додаткових угод до договору. Натомість, відповідач, за власною ініціативою щорічно збільшував орендну плату. Спірним договором чітко визначено період виплати орендної плати із 01.09 по 31.12 кожного року. Тобто щороку з першого вересня до тридцять першого грудня, що зрозуміло, як з контексту договору, так і усталеного звичаю ділового обороту, що склався із 2001 року (розпаювання земель) між відповідачем та орендодавцями аналогічних земельних ділянок. Кінцева дата періоду виплати зобов'язує орендаря - відповідача сплатити орендну плату за поточний рік, а початкова дата надає право орендодавцю - позивачу отримати орендну плату, чи заявити про намір отримати орендну плату в певний день. Строки виплати орендної плати в оскаржуваному договорі визначені з урахуванням того, що переважна більшість орендодавців отримують орендну плату в натуральній формі, а отже з вересня кожного календарного року видаються ранні зернові культури, зокрема пшениця, а з листопада пізні зернові - кукурудза. Видача продукції проводиться на підставі відомостей на видачу продукції, в яких орендодавці розписуються. Виплата орендної плати в грошовій формі здійснюється, як правило, з вересня кожного поточного року при особистому зверненні орендодавця, або ж за повідомленням орендаря. У разі звернення орендодавця з проханням сплатити орендну плату до настання строку визначеного договором, то з урахуванням обставин (лікування орендодавця тощо) орендна плата виплачується раніше встановленого періоду часу. Позивач жодного разу не зверталася до відповідача із пропозицією провести у визначеному чинним законодавством порядку визначення вартості переданої ним в оренду земельної ділянки і відповідно не ставила питання про таке визначення в невірному розмірі. У зв'язку з тим, що відповідно до звичаїв ділового обороту, які склались із 2001 між відповідачем та орендодавцями, визначено поєднання форм виплати орендної плати, в договорі неможливо чітко визначити форму та спосіб виплати орендної плати, оскільки вибір форми і способу орендної плати залежить від орендодавця і щороку може змінюватись. Посилання позивача на неможливість ідентифікувати об'єкт через відсутність таких істотних умов договору оренди землі, як кадастровий план земельної ділянки, яка передається в оренду, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) є безпідставними штучно-надуманими, оскільки присвоєння кадастрового номеру земельної ділянки та реєстрація права оренди здійснюється на підставі копії Державного акта на право власності на земельну ділянку із планом меж земельної ділянки, кадастрового плану з описом меж суміжних землевласників, та акта приймання-передачі об'єкта оренди. При цьому, наявність акта винесення в натурі меж земельної ділянки, яка надається в оренду, є обов'язковою лише в разі, якщо земельна ділянка виділяється окремо. А земельна ділянка позивача обробляється й використовується в єдиному масиві з ділянками інших співвласників земельних паїв і відповідно унеможливлює визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). При цьому, договір оренди містить: кадастровий номер та площу земельної ділянки, номер паю та територію, на якій розташована земельна ділянка, що в достатній мірі ідентифікує земельну ділянку. Підтвердженням ідентифікації земельної ділянки свідчать умови договору та графічні дані Публічної кадастрової карти України. Сторони договору досягли згоди з усіх істотних умов договору, чітко розуміли обсяг прав та обов'язків по ньому та добросовісно їх виконували погодженим способом, не порушуючи законних прав один одного. В разі наявності у позивача припущень щодо порушення її прав чи інтересів вона мала і має право звернутись до відповідача із вимогою про тлумачення змісту укладеного договору оренди землі або ж внесення змін до нього. Підписавши договір оренди земельної ділянки та систематично протягом п'яти років отримуючи орендну плату, позивач знала або ж мала знати про всі обставини щодо укладення такого договору, у т.ч. і щодо встановлення розміру, способів та строків внесення орендної плати, наявність чи відсутність невід'ємних частин договору тощо. Просив застосувати до всіх позовних вимог позивача позовну давність, відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі за їх необґрунтованістю і бездоказовістю, а також пропуском строків позовної давності. 15 лютого 2018 року представник позивач подав до суду клопотання про витребування доказів у справі. Просив витребувати з Миронівського ВП ГУНП в Київській області книги реєстрації договорів оренди землі (або витягу з неї) з інформацією, що підтверджує державну реєстрацію договору оренди земельної ділянки № 006-12, укладеного сторонами 01 квітня 2012 року. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 31 травня 2018 року у задоволенні клопотання відмовлено. В судовому засіданні до початку розгляду справи 31 травня 2018 року представник позивача подав до суду письмову заяву про зміну підстав позову шляхом їх доповнення. Ухвалою Миронівського районного суду Київської області від 31 травня 2018 року заяву повернуто заявнику без розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав заявлені вимоги з підстав, викладених у поданій до суду позовній заяві та додаткових поясненнях до позовної заяви. Представник відповідача Ткаченко С.О. позовні вимоги не визнав, в поясненнях послався на обставини, викладені у письмових запереченнях. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши зібрані у справі докази, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов не підлягає до задоволення. Статтею 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав, визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування тощо. Відповідно до частини 1 статті 202 ЦК України правочин - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з частиною 1 статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини 2 статті 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Із роз'яснень, викладених у п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 року «По судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вбачається, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Тому в кожній справі про визнання угоди недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Спеціальним законом, який регулює правовідносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі». За змістом статті 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Істотні умови договору оренди землі визначені у частині 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі». Згідно із частиною 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі» (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) істотною умовою договору оренди землі є, зокрема, орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. В силу частини 1 статті 210 ЦК України та частини 1 статті 20 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі підлягає державній реєстрації і, з огляду на зміст статей 210, 640 ЦК України та статті 18 Закону України «Про оренду землі», є укладеним з моменту його державної реєстрації. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги до правочинів, їх недодержання є підставою для визнання правочинів недійсними. Відсутність істотних умов договору, визначених статтею 15 Закону України «Про оренду землі» є окремою підставою для визнання договору недійсним. Згідно частини 2 статті 15 Закону України «Про оренду землі» відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону. Статтями 21, 22 Закону в зазначеній редакції визначено, що орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Судом встановлено, що на підставі державного акта на право власності позивачу належить земельна ділянка площею 4,9316 га, розташована на території Олександрівської сільської ради Миронівського району Київської області. Земельна ділянка має кадастровий номер: [NUMBER]. 01 квітня 2012 року сторони уклали договір оренди земельної ділянки № 006-12, згідно з яким позивач передала відповідачу в користування на умовах оренди вказану земельну ділянку (а.с., а.с. 9,10). 18 вересня 2012 року договір оренди зареєстрований в Управлінні Держкомзему у Миронівському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за № 322290004002674. У пунктах 1.2., 1.3. договору визначено, що в оренду передається земельна ділянка площею 4,9316 га, кадастровий номер: [NUMBER], нормативно грошова оцінка якої становить 141554,00 грн. За умовами пунктів 3.1., 3.2., 3.5. розділу 3 укладеного сторонами договору орендна плата виплачується орендарем у грошовій формі у розмірі 3 (три) відсотки від вартості орендованої земельної ділянки. Розмір орендної плати визначається за домовленістю сторін, але не може бути меншим від розміру, встановленого чинним законодавством. Форма орендної плати за оренду земельної ділянки на один рік встановлюється за домовленістю сторін. Орендар сплачує орендну плату протягом терміну дії договору, але не пізніше як у термін від 01.09. по 31.12 кожного року. Розмір платежів за окремими формами оплати щороку погоджується між сторонами шляхом унесення змін або доповнень до цього договору. Обчислення розміру орендної плати здійснюється з урахуванням індексів інфляції. Звертаючись до суду, заявлені вимоги позивач обґрунтувала тими обставинами, що спірний договір оренди не містить усіх, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», істотних умов, зокрема: конкретного розміру орендної плати, умов про індексацію орендної плати, строку її внесення, до договору не додані кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів, акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), тобто відсутня інформація про об'єкт оренди, яка дозволяє ідентифікувати предмет спірного договору. Частиною 1 статті 4 ЦПК України (стаття 15 ЦПК України в попередній редакції) визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Обов'язковою умовою для визнання договору оренди землі недійсним є не тільки відсутність певних істотних умов в договорі, а і встановлене судом порушення прав позивача такою відсутністю (Постанова ВСУ у справі № 6-233цс14). Верховний суд України в ухвалі від 04.02.2015 у вказаній справі вказав, що під час розгляду позову про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки не достатньо встановити лише факт відсутності в оспорюваному договорі істотних умов, обов'язковість визначення яких встановлена частиною 1 статті 15 Закону України «Про оренду землі». Крім встановлення факту відсутності істотних умов в договорі оренди земельної ділянки, суд також має вказати в мотивувальній частині свого рішення, яким саме чином це порушило суб'єктивні права позивача. Тільки в цьому випадку рішення суду можна буде вважати законним та обґрунтованим. Отже відсутність у договорі оренди землі певної істотної умови саме по собі є лише формальним приводом звернення до суду та не може вважатися підставою для визнання такого договору недійсним. Ця правова позиція викладена також у постановах від 21.09.2016 у справі № 6-1512цс16 та від 02.07.2014 у справі № 6-88цс14, від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13. З 05 квітня 2015 року частина 1 статті 15 Закону «Про оренду землі» передбачає необхідність погодження лише трьох істотних умов договору оренди землі, а положення про можливість визнання договору недійсним з огляду на відсутність однієї з таких умов у договорі взагалі виключене із вказаного Закону. Суд дійшов висновку, що вимоги заявленого позову слугують формальним приводом для припинення договірних відносин. Згідно частини 1 статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто вказаними законодавчими нормами визначено свободу договору і свободу у виборі розміру, форми та строків внесення орендної плати за землю (окрім землі державної та комунальної власності). Орендна плата за землю - це платіж, який орендар сплачує орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Орендна плата може сплачувати у таких формах: грошовій, натуральній, відробітковій (надання послуг орендодавцю). Розмір орендної плати за оренду як земельної ділянки, так і за оренду земельної частки (паю), про що свідчать типові форми договорів оренди земельної ділянки (Закон України «Про оренду землі» від 06.10.1998 № 161-XIV та постанова КМУ від 03.03.2004 № 220) та оренди земельної частки (паю) (наказ Держкомзему від 17.01.2000 № 5), визначаються за домовленістю між орендодавцем та орендарем. Нормами чинного законодавства України передбачено запровадження рекомендованого мінімального розміру орендної плати за користування земельною часткою (паєм). Відповідно до пункту 1 Указу Президента від 02 лютого 2002 року № 92/2002 «Про додаткові заходи щодо соціального захисту селян - власників земельних ділянок та земельних часток (паїв)» (зі змінами та доповненнями) було визнано одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря. Базою для розрахунку мінімального розміру орендної плати за користування землею є нормативна грошова оцінка землі. Нормативно-правовими актами України не передбачено спеціального механізму визначення плати за оренду приватних земельних ділянок сільськогосподарського призначення.

Outcome: dismissed