Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-14 00:00:00

Позивач звернулася у серпні 2014 року до суду із зазначеним позовом, в якому просила надати дозвіл на виїзд неповнолітній дочці на постійне проживання за межі України та виготовлення проїзного документу. В мотивування вимог посилалася на те, що з 02.09.2000 р. по 21.02.2007 р. вона перебувала у шлюбі з відповідачем. Від цього шлюбу у них [INFO] народилась донька [PERSON]. Внаслідок різних поглядів на життя та інших складних життєвих обставин їх шлюб розпався і за рішенням суду 21.02.2007 р. його було розірвано, а доньку було залишено з матір'ю. З метою забезпечення нормального, комфортного існування своїй дитині, її матеріального становища, у 2007 р. позивачка виїхала за кордон до Королівства Данія працювати за трудовим контрактом. Неповнолітня донька [PERSON] залишилася на Україні з гр. [PERSON] - матір'ю позивачки, яка доглядала та піклувалася про неї у її вимушену відсутність. При цьому позивачка регулярно, не менше чотирьох разів на рік приїздила до дому, залишала зароблені кошти для забезпечення своєї доньки. 14.11.2008 р. позивачка одружилась із гр. [PERSON], з яким вони разом працювали за кордоном. Від цього шлюбу, [INFO] у них народився син [PERSON]. На даний час вона з чоловіком винаймає будинок в м. Ольстюкс, Королівство Данія, з п'ятьма кімнатами, в якому є все необхідне для комфортного проживання. Крім того, вона отримала трудову візу на роботу в Королівстві Данія, що значно покращило її соціальне становище в цій країні. Увесь цей час, позивачка постійно намагалася привезти з собою доньку [PERSON], однак відповідач категорично відмовляв їй у цьому. 10.10.2013 року за рішенням суду їй було надано дозвіл на виїзд доньки за кордон без згоди батька, в результаті донька протягом року двічі була зі нею, а також провела все літо в Королівстві Данія. Протягом періоду перебування дитини на Україні, нею піклується лише [PERSON], яка вже пенсійного віку і доглядати за донькою їй стає дедалі важче. При цьому позивачка вказує, що відповідач за останніх десять років провідав свою доньку [PERSON] лише кілька разів. Матеріальна допомога донці обмежуються аліментами, розмір яких складає 400 грн. на місяць. Протягом останніх двох років відповідач не вітає доньку зі святами, навіть в телефонному режимі, з дитиною не спілкується, не приймає участі в її вихованні, не цікавиться її життям, фізичним і духовним розвитком. Крім того, сама донька [PERSON] постійно умовляє відповідача дозволити поїхати їй до матері. В судове засідання позивачка [PERSON] не з'явилася, до початку розгляду справи на адресу суду від її представника надійшла заява, в якій він підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив провести розгляд справи за його відсутністю. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заявлений позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, вказував, що дитині буде краще проживати на Україні, і він буде вживати заходів для переїзду дитини на проживання від тещі до нього. Орган опіки та піклування Житомирської міської ради, будучи належно повідомленим про час і місце розгляду справи, явки свого представника в судове засідання не забезпечив, причин неявки суду не повідомив. Заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено в ході розгляду справи, 10 жовтня 2013 року Корольовським райсудом м. Житомира було постановлено рішення у справі № 296/8891/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про надання згоди на виготовлення дитині проїзного документа для виїзду за кордон та надання дозволу на тимчасові виїзди дитини за кордон без згоди батька. Вказаним рішенням, а також в ході розгляду і даної справи було встановлено наступні факти. З 02 вересня 2000 року по 21 лютого 2007 року сторони у справі перебували у шлюбі, від якого [INFO] у них народилась донька [PERSON]. 21 лютого 2007 року за рішенням Корольовського райсуду м. Житомира шлюб між сторонами у даній справі було розірвано, а неповнолітню доньку залишено на виховання з позивачкою. З метою забезпечення нормального, комфортного існування неповнолітньої [PERSON] у 2007 р. позивачка виїхала за кордон до Королівства Данія працювати за трудовим контрактом. Протягом її відсутності вихованням і утриманням неповнолітньої доньки займалась матір позивачки - гр. [PERSON]. За цей час регулярно, не менше чотирьох разів на рік приїздила до дому, залишала зароблені кошти для забезпечення своєї доньки. 14.11.2008 р. позивачка одружилась із гр. [PERSON], з яким вони разом працювали за кордоном. Від цього шлюбу, [INFO] у них народився син [PERSON]. На даний час позивачка з чоловіком винаймає будинок в м. Ольстюкс, Королівство Данія, з п'ятьма кімнатами, в якому є все необхідне для комфортного проживання. Крім того, позивачка отримала трудову візу на роботу в Королівстві Данія, що значно покращило її соціальне становище в цій країні. Вказані обставини, викладені позивачкою на обґрунтування у позові, відповідачем не заперечувались. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ч.2 ст. 154 СК України батьки мають право звернутися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Спірні правовідносини регулюються ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», де зазначено, що у разі відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини за кордон, це питання може бути вирішено судом. У відповідності зі ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що дають право на виїзд з України та посвідчують особу громадянина України під час перебування за її межами, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини проводиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. На підставі протоколу № 4 Міжнародної конвенції про захист прав і основних свобод людини, 1950 року (Рим, 04.11.1950), ратифікованої Законом України за № 475-97-ВР від 17.07.1997 року, кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров'я або моралі, чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Крім того, за змістом п.1 ст.9 та п.п.1,2 ст.10 Конвенції про права дитини, що прийнята 44-ю сесією Генеральної Асамблеї 00Н 20.11.1989 року і ратифікована Постановою Верховної Ради України за № 789-12 від 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини, зокрема коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до зобов'язання Держав-учасниць заява дитини чи її батьків на в'їзд у Державу-учасницю або виїзд із неї з метою возз'єднання сім'ї повинна розглядатися Державами-учасницями позитивним, гуманним і оперативним чином. Дитина, батьки якої проживають у різних державах, має право підтримувати на регулярній основі, за виключенням особливих обставин, особисті відносини і прямі контакти з обома батьками. З цією метою і відповідно до зобов'язання Держав-учасниць за пунктом 2 статті 9 Держави-учасниці поважають право дитини та її батьків залишати будь-яку країну, включаючи власну, і повертатися в свою країну. Щодо права залишати будь-яку країну діють лише такі обмеження, які встановлені законом і необхідні для охорони державної безпеки, громадського порядку (оrdеr рubІіс), здоров'я чи моралі населення або прав і свобод інших осіб і сумісні з визнаними в цій Конвенції іншими правами. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМ України №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Згідно ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пункт 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27.01.1995 року № 57 передбачає, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків; якщо другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджується записом про батька у свідоцтві про народження дитини, та який (яка) відсутній у пункті пропуску; якщо у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким перетинає державний кордон громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі дитини є запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік у дипломатичному представництві або консульській установі України за кордоном; у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій; свідоцтва про смерть другого з батьків; рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав по виконанню обов'язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов'язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно керівних роз'яснень п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Згідно ч.1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Дослідивши матеріали справи та природу виниклих правовідносин, оцінивши надані докази, документи у їх сукупності, беручи до уваги, що батьком дитини [PERSON] поважних причин для невиїзду неповнолітньої дитини - [PERSON] за кордон не наведено, суд вважає, що в інтересах дитини позов [PERSON] слід задовольнити та разом з цим надати їй дозвіл на оформлення документів для виїзду за кордон неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON] та надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітній [PERSON], у супроводі матері [PERSON] на весь час до досягнення дитиною шістнадцятирічного віку, без згоди та супроводу батька [PERSON]. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню на користь [PERSON] понесені останній витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved