Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-25 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до [PERSON], [PERSON], 3-я особа Реєстраційна служба Первомайського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області про визнання договору купівлі-продажу 70/100 частини нерухомого майна недійсною та зобовязати Реєстраційну службу Первомайського міськрайонного управління юстиції скасувати державну реєстрацію прав та їх обтяжень. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 11.04.2015р. [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу 70/100 частини нерухомого майна, комплексу нежитлових будівель, що знаходяться по вул. Київській, 131 а, в м. Первомайську Миколаївської області і розташовані на земельній ділянці 0,55 га, цільове призначення земельної ділянки для обслуговування нежилих приміщень і розташована за тією ж адресою. Вказує, що під час укладення угоди [PERSON] приховав той факт, що за апеляційною скаргою позивача 13.03.2015р. Апеляційним судом Миколаївської області прийнято апеляційну скаргу [PERSON] про скасування рішення Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 29.09.2008 р. у справі № 2/2898/2008 про визнання угоди дійсною та визнання права власності за [PERSON] на 70/100 часток нерухомого майна, комплексу нежитлових приміщень, розташованих по вул. Київській, 131 а, в м. Первомайськ Миколаївської області. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13.05.2015 р. вищезазначене рішення скасовано, постановлено нове рішення, яким відмовлено в задоволенні позову [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нежитлові будівлі, оскільки уклавши договір купівлі-продажу між [PERSON] та [PERSON] було порушено право спільної сумісної власності подружжя. Проте, реєстраційною службою Первомайського міськрайонного управління юстиції внесно запис про набуття права власності [PERSON] Позивачка вважає, що за таких обставин договір купівлі-продажу від 11.04.2015р., укладений між [PERSON] та [PERSON] є недійсним. Позивач та його представник в судове засідання зявились, позовні вимоги підтримали повністю, посилаючись на обставини, вказані у позовній заяві. Просять позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] подала заяву про слухання справи у її відсутність, надала суду оригінал та копію договору купівлі-продажу 70/100 часток комплексу нежитлових будівель та 70/100 часток земельної ділянки, укладеного 11.04.2015 р. між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], реєстровий номер 1967; оригінал та копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 36229641 від 11.04.2015 р.; оригінал та копію витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження № 36001784 від 07.04.2015 р. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечила з підстав, викладених у запереченні, зазначила, що право на звернення до суду з позовною заявою про визнання договору недійсним мають сторони такого договору. Від третьої особи надійшов лист про слухання справи за відсутності їх представника № 1050 від 23.06.2015 р. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши зібрані у справі докази, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов до таких висновків. Рішенням Первомайського міськрайонного суду від 29.09.2008 р. визнано дійсним договір купівлі-продажу від 14.04.2008 р. нежитлових приміщень по вул. Київській, 131-а, у м. Первомайську Миколаївської області, укладений між [PERSON] та [PERSON], де останній набув права власності на 70/100 часток вказаного нежитлового приміщення. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 13.05.2015р. скасовано рішення Первомайського міськрайонного суду від 29.09.2008р. та ухвалено нове, яким відмовлено [PERSON] у задоволенні його позову до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нежитлові будівлі. Апеляційним судом у даному рішенні також встановлено, що позивач [PERSON] на момент придбання [PERSON] у 2004р. нежитлової будівлі по вул. Київська, 131-а, у м. Первомайську Миколаївської області, перебувала з останнім у шюбі. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо обєкта нерухомого майна станом на дату формування 12.01.2015р. власниками нежитлових приміщень по вул. Київській, 131-а, у м. Первомайську Миколаївської області зазначено [PERSON] (30/100 частки) та [PERSON] (70/100 частки). 11.04.2015р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 70/100 часток комплексу нежитлових будівель та 70/100 часток земельної ділянки по вул. Київській, 131-а, у м. Первомайську Миколаївської області. Договір посвідчений приватним нотаріусом Первомайського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] (№ в реєстрі 1967). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 11.04.2015р. індексний номер витягу 36226941 власником 70/100 часток комплексу нежитлових будівель та 70/100 часток земельної ділянки по вул. Київській, 131-а, у м. Первомайську Миколаївської області є [PERSON]. Відповідно до ч. 1\~ст. 1 ЦК України\~цивільним законодавством регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленню, майновій самостійності їх учасників. Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1\~ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України передбачено перелік загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Відповідно до ч. 1\~ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1\~ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Цією нормою визначено особливі правові наслідки недійсності правочину. Зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про судову практику розгляду судових справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до набувача з використанням правового механізму, установленного статями\~215,\~216 ЦК України. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями\~387\~та\~\~388 ЦК України. Аналогічна правова позиція міститься в постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України № 6-53цс12. Ураховуючи вищевикладене, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позивач обрав неналежний спосіб захисту, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed