Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання відповідача та її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власницею вказаного житлового приміщення, яке належить їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.07.2002. В зазначеному житловому приміщенні також зареєстровані відповідач та її малолітній син, 2019 року народження, які фактично не проживають у житловому приміщенні. Ухвалою суду від 13.02.2020, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 10.09.2020, залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог Службу у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від позивачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Рішення просить прийняти на підставі наявних матеріалів по справі. Від відповідачки надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі. Третя особа [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Представник служби у справах дітей адміністрації Інгульського району Миколаївської міської ради надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти задоволення позову заперечує. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,\~на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, судом встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.07.2002. виданого відділом приватизації Херсонського відділення Одеської залізничної дороги, зареєстрованого в ММБТІ 03.10.2002 за р. № 1710 ( а. с. 9). Згідно з відомостями з Департаменту з надання адміністративних послуг ММР від 27.01.2020 за № 19.03.03-24Д/585/19, [PERSON] , [INFO] та її малолітній син [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а. с. 11). Згідно з Актом про не проживання від 03 лютого 2020 року, підписаному сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , посвідченому помічником начальника з кадрів ВП «Миколаївська дистанційна колія», [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , - ніколи не проживала (а. с. 10). Як вбачається зі свідоцтва про право власності на житло від 03.03.1995 року виданого відділом приватизації Херсонського відділення Одеської залізничної дороги, право власності на квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат, житлова площа 27, 4 кв. м., загальна площа 42,8 кв.м., належить [PERSON] . 21 липня 2005 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Воробйовою Т.А., зареєстрованого в реєстрі за № 2-533, відповідно до якого остання отримала у спадок після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , цілу квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат, житлова площа 27, 4 кв. м., загальна площа 42,8 кв.м. 06 лютого 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено Договір купівлі продажу квартири, відповідно до якої [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох житлових кімнат, житлова площа 27, 4 кв. м., загальна площа 42,8 кв.м. Вказаний договір купівлі продажу квартири посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В., зареєстрований в реєстрі за № 211. Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.02.2007 та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 13.10.2020, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі продажу квартири від 06.02.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Поліщук Л.В., зареєстрованого в реєстрі за № 211. Згідно довідки з КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 11.01.2021, з матеріалів архіву БТІ за адресою: [ADDRESS] , існує дві інвентаризаційні справи та дві квартири [ADDRESS] , що є два різних суб`єкта нерухомості, в різних житлових будинках. Право власності на ці квартири реєструвалися за різними фізичними особами. Згідно інвентаризаційної справи № 5365 квартира [ADDRESS] , станом на 28.12.2012, право власності на зазначену квартиру реєструвалося за: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в спільній сумісній власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 01.07.2002, зареєстровано БТІ 03.10.2002. Квартира № 2 двокімнатна, загальна площа 49,6 кв. м., житлова площа 30,8 кв. м. Згідно інвентаризаційної справи № 6670 квартира [ADDRESS] (стара адреса: [ADDRESS] ), станом на 28.12.12, право власності на зазначену квартиру зареєстровано за [PERSON] в цілому на підставі договору купівлі продажу від 06.02.2007, зареєстрованого БТІ 07.02.2007. Квартира № 2 двокімнатна, загальна площа 42,8 кв. м., житлова площа 27,4 кв. м. За положеннями\~статті 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно зі\~статтею 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. За змістом ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З довідки з КП «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 11.01.2021, вбачається, що станом на 28.12.12, згідно інвентаризаційної справи № 6670 квартира [ADDRESS] (стара адреса: [ADDRESS] ), яка належала відповідачці, внесено зміни щодо права власності на квартиру. Тобто, квартирі, яка належала відповідачці, було надано нову адресу: [ADDRESS] , замість [ADDRESS] . З письмових пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що раніше станція Мішково була з двійною нумерацією будинків. Більшість власників квартир здійснили перереєстрацію та отримали нові адреси. З цього слідує, що саме позивачка та треті особи не здійснили перереєстрацію адреси квартири [ADDRESS] , яка їм належить на праві власності. У судовому засіданні встановлено, що позивачка та відповідачка мешкають в окремих квартирах, які після перереєстрації адреси стали мати одну й ту саму адресу. Таким чином, суд приходить до висновку, що вимога позивачки про визнання відповідачки такою що втратила право користування житлом не ґрунтується на чинному законодавстві. Більш того позивач фактично просить визнати [PERSON] такою що втратила право користування нерухомим майном, яке знаходиться у володінні останньої. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Outcome: dismissed