Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Комунальної медичної установи «Міська дитяча клінічна лікарня» про скасування наказу, зобов'язання вчинити дії та відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Посилалася на те, що працює в міській дитячій клінічній лікарні м.Чернівці з 19.03.1986 року. На момент звернення позивача з позовом до суду вона працювала в лікарні на 0,75 ставки на посаді медичної сестри приймального відділення. Відповідно до графіку роботи приймального відділення медичні сестри працюють цілодобово, залежно від ставки. 06.04.2017 року головним лікарем КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня» було видано наказ №50, відповідно до п.3, п.4 якого [PERSON] переведено на пост №2 приймального відділення на 6-ти годинний робочий день та оголошено догану за неодноразове порушення норм етики та деонтології, а також за не виконання своїх функціональних обов'язків. З даним наказом позивач не погоджується, вважає його незаконним та таким, що винесений з особистих мотивів головного лікаря. Вона не вчиняла дисциплінарних проступків та не порушувала трудової дисципліни, належним чином виконувала свої посадові обов'язки. Окрім того, вказувала на те, що її не було повідомлено про зміну істотних умов праці не пізніше ніж за два місяці, у зв'язку з чим вважає незаконним її переведення на шестигодинний робочий день. Також [PERSON] зазначала про те, що є інвалідом третьої групи. Незаконні дії головного лікаря КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня» призвели до того, що у неї погіршився стан здоров'я, вона змушена була лікуватись. Так, з 12.04.2017 року по 28.04.2017 року вона перебувала на лікуванні в Хотинській центральній районній лікарні, а з 15.05.2017 року по 19.05.2017 року перебувала лікуванні в медичній установі ТОВ «Медичний Центр» ІБН СІНА+». Відповідно до розрахунку оплати за послуги медичної допомоги №Г170517/8 від 17.05.2017 року за лікування нею було сплачено 6140 гривень. Крім того, позивач вважає, що неправомірними діями відповідача їй було завдано моральної шкоди, оскільки були порушені її права та гарантії як працівника, що призвело до значних фізичних та моральних страждань, втрати впевненості у майбутньому та побоюваннях її незаконного звільнення. Завдану моральну шкоду [PERSON] оцінює у сумі 3000 гривень. Просила визнати незаконним та скасувати п.3, п.4 наказу №50 від 06.04.2017 року головного лікаря КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня» про переведення її на шестигодинний робочий день та притягнення до дисциплінарної відповідальності; стягнути з КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня» на її користь матеріальну шкоду у розмірі 6140 гривень та у рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 гривень. У подальшому, позивач позовні вимоги збільшила. Посилалась на те, що 25.07.2017 року лікарнею було видано наказ №73, яким змінено її умови праці з 26.09.2017 року. З цього ж часу набирає чинності зазначений наказ та втрачає силу п.3 наказу №50 від 06.04.2017 року, який нею оскаржується. Вважає даний наказ протиправним, оскільки станом на 30.08.2017 року будь-яких змін в організації виробництва і праці в міській лікарні не відбулось. Також не погоджується із тим, що даним наказом було скасовано п.3 наказу №50 від 06.04.2017 року. Додатково просила визнати незаконним та скасувати наказ №73 від 25.07.2017 року головного лікаря КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня»; зобов'язати КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня» відновити їй попередні умови праці, які існували до видачі наказу №50 від 06.04.2017 року та встановити їй цілодобовий режим праці зі ставкою 0,75%. У поданому до суду відзиві на позов відповідач позов не визнав. Посилався на те, що [PERSON] є інвалідом третьої групи у зв'язку з загальним захворюванням, про що адміністрації лікарні стало відомо лише у квітні 2017 року. У зв'язку з зазначеним та за рекомендаціями Чернівецького обласного центру МСЕК було встановлено, що стан здоров'я позивача не дозволяє їй працювати більше шести годин на добу. Тому КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня» було прийнято рішення про зміну режиму робочого часу для позивача та видано наказ №73 від 25.07.2017 року. Пункти 3, 4 наказу №50 від 06.04.2017 року на даний час скасовані, а тому в цій частині позовних вимог відсутній предмет спору у справі. Із позовними вимоги про стягнення матеріальної шкоди у розмірі 6140 гривень відповідач також не погоджується, оскільки позивач згідно виписки проходила планове лікування, будь-яких квитанцій чи інших платіжних документів на підтвердження зазначених витрат суду надано не було. Крім того, відповідач вважає, що позивачем не наведено об'єктивних доказів того, що їй було завдано моральної шкоди. У задоволенні позову просив відмовити. Ухвалою суду від 30.08.2017 року в задоволенні заяви позивача про забезпечення позову було відмовлено. Крім того, ухвалою суду від 30.01.2018 року провадження у справі в частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування п.3, п.4 наказу №50 від 06.04.2017 року головного лікаря Комунальної медичної установи «Міська дитяча клінічна лікарня» було закрито. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у поданому до суду відзиві на позов. Просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Так, судом було встановлено наступні фактичні обставини та спірні правовідносини. [PERSON] 19.03.1986 року була прийнята на роботу на посаду медичного лаборанта до Чернівецької міської дитячої лікарні. В подальшому, 29.09.2008 року позивач у зв'язку з перейменуванням посади медсестри обійняла посаду сестри медичного приймального відділення. Зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки [PERSON], яка наявна у матеріалах справи (а.с. 11). Таким чином, позивач перебуває у трудових відносинах із КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня», які регулюються нормами КЗпП. Наказом №50 від 06.04.2017 року КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня», зокрема п.3 та п.4 було переведено сестру медичну [PERSON] та молодшу сестру [PERSON] на пост №2 приймального відділення на 6-ти годинний робочий день. Сестрі медичній приймального відділення [PERSON] було оголошено догану за неодноразове порушення норм етики та деонтології, а також за не виконання своїх функціональних обов'язків (а.с. 8). Позивач від ознайомлення з даним наказом відмовилась. 28.08.2017 року наказом №81 КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня» було скасовано пункт 4 наказу №50 від 06.04.2017 року щодо накладення догани медичній сестрі [PERSON] (а.с.130). Крім того, наказом №73 від 25.07.2017 року КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня» було встановлено медичній сестрі [PERSON] наступний режим робочого часу: п'ятиденний робочий тиждень: з 09:00 до 15:00, вихідні - субота, неділя. Наказ набирає чинності з 26.09.2017 року. З моменту набрання чинності цим наказом втрачає силу наказ №50 від 06.04.2017 року в частині встановлення медичній сестрі [PERSON] 6-годинного робочого дня (а.с. 129). Позивача із зазначеним наказом було ознайомлено та вручено його копію 25.07.2017 року. [PERSON] з наказом №73 не погоджується та вважає його незаконним. Згідно п.2. ст.232, ст.233 КЗпП України, безпосередньо в районних у місті судах розглядаються трудові спори за заявами працівників підприємств, установ, організацій, де комісії по трудових спорах не обираються. Працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного в місті суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач, оскаржуючи наказ №73 від 25.07.2017 року, вважає, що їй було незаконно змінено істотні умови праці та просить відновити їй попередні умови праці, встановивши цілодобовий режим праці зі ставкою 0,75%. Суд, встановивши фактичні обставини справи та спірні правовідносини, вважає наведені аргументи необґрунтованими з огляду на наступне. Так, відповідно до ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу, та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я. У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем і розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Отже, зі змісту зазначеної норми права вбачається, що зміна істотних умов праці може бути визнана законною тільки в тому випадку, якщо буде доведена наявність змін в організації виробництва і праці. Проте, як було встановлено, судом у даному випадку відносно [PERSON] не відбувалась зміна істотних умов праці у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці. Натомість КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня» було лише виконано вимоги ст. 170 КЗпП України. Зокрема, положеннями статті 170 КЗпП України передбачено, що працівників, які потребують за станом здоров'я надання легшої роботи, власник або уповноважений ним орган повинен перевести, за їх згодою, на таку роботу у відповідності з медичним висновком тимчасово або без обмеження строку. При переведенні за станом здоров'я на легшу нижчеоплачувану роботу за працівниками зберігається попередній середній заробіток протягом двох тижнів з дня переведення, а у випадках, передбачених законодавством України, попередній середній заробіток зберігається на весь час виконання нижчеоплачуваної роботи або надається матеріальне забезпечення за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням. Згідно з частиною третьою статті 17 Закону України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні» відмова в укладенні трудового договору або в просуванні по службі, звільнення за ініціативою адміністрації, переведення інваліда на іншу роботу без його згоди з мотивів інвалідності не допускається, за винятком випадків, коли за висновком медико-соціальної експертизи стан його здоров'я перешкоджає виконанню професійних обов'язків, загрожує здоров'ю і безпеці праці інших осіб, або продовження трудової діяльності чи зміна її характеру та обсягу загрожує погіршенню здоров'я інвалідів. Як було встановлено судом, [PERSON] за результатами огляду медико-соціальної експертної комісії 20.03.2014 року було встановлено третю групу інвалідності довічно та визначено, що остання є обмежено працездатною у своїй професії. Їй рекомендовано амбулаторне, стаціонарне лікування, Д-нагляд (а.с. 131). З дослідженого у судовому засіданні листа ОКМУ «Центр МСЕ», надісланого на адресу головного лікаря КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня», видно, що у зв'язку з трудовим конфліктом на вимогу адміністрації лікарні у травні 2017 року кардіологічною МСЕК. було проведено атестацію робочого місця, зайнятого інвалідом [PERSON] (а.с. 132). 12.06.2017 року було проведено атестацію робочого місця, зайнятого інвалідом [PERSON], за результатами якого встановлено, що остання працює в першу зміну. Робочий день з 09 год. 00 хв. до 15 год. 00 хв. (шестигодинний), робочий тиждень п'ятиденний з наявністю додаткової перерви для прийому їжі та відпочинку, без додаткових навантажень, відряджень та нічних чергувань. За результатами проведеної атестації комісія дійшла висновку, що позивач працевлаштована на 0,75 ставки раціонально, умови її праці відповідають рекомендаціям МСЕК. (а.с.133-134). За змістом ст. 172 КЗпП України у випадках, передбачених законодавством, на власника або уповноважений ним орган покладається обов'язок організувати навчання, перекваліфікацію і працевлаштування інвалідів відповідно до медичних рекомендацій, встановити на їх прохання неповний робочий день або неповний робочий тиждень та створити пільгові умови праці. Залучення інвалідів до надурочних робіт та робіт у нічний час без їх згоди не допускається. Пунктом 2 частини першої статті 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці. Невідповідність працівника займаній посаді або виконуваній роботі - це документально підтверджена неможливість продовжувати виконання роботи працівником за умови, що така робота потребує певної кваліфікації чи стану здоров'я. Частиною другою статті 40 КЗпП України передбачено, що звільнення з підстав, зазначених, зокрема у пункті 2 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. У пункті 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при розгляді справ про звільнення за пунктом 2 статті 40 КЗпП України суд може визнати правильним припинення трудового договору в тому разі, якщо встановить, що воно проведено на підставі фактичних даних, які підтверджують, що внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я (стійкого зниження працездатності) працівник не може належно виконувати покладених на нього трудових обов'язків чи їх виконання протипоказано за станом здоров'я або небезпечне для членів трудового колективу чи громадян, яких він обслуговує, і неможливо перевести, за його згодою, на іншу роботу. З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що керівництвом КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня», після з'ясування стану здоров'я [PERSON] та виявлення того факту, що у неї наявна інвалідність, було виконано вимоги трудового законодавства та переведено останню на легшу роботу у відповідності до медичного висновку. Такими діями відповідача було виключено можливість звільнення позивача у зв'язку з її невідповідністю займаній посаді внаслідок стану здоров'я. Доводи позивача про те, що вона не погоджується на такі умови праці, суд відхиляє, оскільки остання на протязі останніх чотирьох місяців продовжує працювати відповідно до нового встановленого їй режиму роботи. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу №73 від 25.07.2017 року головного лікаря КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня»; зобов'язання КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня» відновити їй попередні умови праці, які існували до видачі наказу №50 від 06.04.2017 року та встановити їй цілодобовий режим праці зі ставкою 0,75% слід відмовити. Розглядаючи заявлені позовні вимоги про стягнення з КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня» на користь позивача матеріальної шкоди у розмірі 6140 гривень та у рахунок відшкодування моральної шкоди 3000 гривень, суд зауважує таке. Відповідно до ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Як роз'яснено у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. В обґрунтування завданої матеріальної шкоди [PERSON] посилалась на те, що внаслідок незаконних дій відповідача вона змушена була лікуватись та понесла матеріальні витрати на лікування у розмірі 6140 гривень. Так, з 12.04.2017 року по 28.04.2017 року позивач перебувала на лікуванні в Хотинській центральній районній лікарні. Згідно виписки з медичної картки хворого №2309/712 останній було постановлено діагноз: Дилятаційна кардіоміопатія. Відносна недостатність МК, ТК. Синусова тахікардія, шлуночкова екстрасистолія. Цукровий діабет ІІ типу. З 15.05.2017 року по 19.05.2017 року [PERSON] перебувала на лікуванні в медичній установі ТОВ «Медичний Центр» ІБН СІНА+». З дослідженої у судовому засіданні виписки із медичної картки хворого №120 видно, що остання поступила в плановому порядку для обстеження та лікування (а.с.18). До зазначеної виписки позивачем було долучено розрахунок оплати за послуги медичної допомоги від 17.05.2017 року, у відповідності до якого до оплати разом було нараховано 6140 гривень (а.с.21-22). Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 Кодексу). Даючи оцінку зазначеним вище доказам, суд приходить до висновку, що вони у своїй сукупності не є достатніми та не підтверджують факту заподіяння відповідачем позивачу майнової шкоди. Зокрема, із наданих суду виписок із медичної картки хворого, не вбачається причинно-наслідкового зв'язку між хворобами [PERSON] та будь-яким діями КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня». Навпаки, із даних документів судом встановлено, що це було планове лікування. Хвороби позивача не є раптово виниклими, їх характер є тривалим та саме у зв'язку з їх наявністю [PERSON] у 2014 році було надано статус особи з інвалідністю. Окрім того, суд зауважує, що розрахунок оплати за послуги медичної допомоги від 17.05.2017 року, не підтверджує факту понесення зазначених витрат позивачем та не є належним доказом згідно ст. 77 ЦПК України. Будь-яких неправомірних дій КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня» судом встановлено не було. Згідно ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, стаття 237 1 КЗпП містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. Необхідною передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст.237 1 КЗпП є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Суд також приймає до уваги роз'яснення надані у п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», згідно до яких судам необхідно враховувати, що відповідно до ст.237 1 КЗпПУкраїни за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає, що позивачем не було доведено факту завдання їй моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, які б вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому суд зауважує, що КМУ «Міська дитяча клінічна лікарня», навпаки, дбаючи про стан здоров'я позивача, вжила необхідних заходів, перевівши останню на легшу роботу у відповідності до медичного висновку. За таких обставин, суд на підставі встановлених обставини справи, що підтверджені належними та допустимими доказами у справі, приходить до висновку про недоведеність позивачем протиправності діянь відповідача та факту заподіяння матеріальної та моральної шкоди, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed