Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення батьківських прав [PERSON], посилаючись на те, що із відповідачем по справі перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Калуського міськрайонного суду від 23.12.2014 року. Від спільного проживання у них народився син [PERSON], [INFO]. Відповідач не цікавиться вихованням та утриманням сина вже на протязі тривалого часу. З 2014 року він самоусунувся від виконання батьківських обов'язків, жодного разу не дзвонив, не приходив до нього. Враховуючи, що відповідач не бере участі у вихованні сина, не відвідує його в дитячому садочку, не цікавиться його фізичним та духовним розвитком, матеріально не допомагає, аліменти не сплачує, тому позивач просить суд позбавити його батьківських прав. Позивач та її представники в судовому засіданні позов підтримали. Позивач додатково наголосила, що відповідач належним чином не виконує своїх батьківських обов'язків, з вересня 2016 року не сплачував аліменти. Відповідач навіть звертався до суду з позовом про виключення відомостей про нього як батька з актового запису про народження сина, що свідчить про те, що він не вважає себе батьком дитини і не має наміру виконувати батьківські обов'язки по вихованню сина [PERSON]. Тому, враховуючи факт ухилення відповідача протягом тривалого часу від виконання своїх обов'язків, позивач просить позбавити відповідача батьківських прав щодо сина [PERSON] - [INFO]. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали. Відповідач суду пояснив, що він справно сплачував аліменти в середньому 1200 грн. на місяць. Проте після звільнення з Національної поліції довгий час не міг знайти роботу. Відповідач наголосив, що він двічі перебував у зоні АТО, має статус учасника бойових дій, а тому з об'єктивних причин не міг виконувати свої обов'язки по вихованню сина. Відповідач вказав, що він усвідомив, що протягом 1,5 року належним чином не приділяв часу вихованню сина. На даний час він прагне спілкуватися із сином, проте позивач створює штучні перешкоди, не даючи можливості йому бачитись із сином. Тому відповідач звернувся до органу опіки і піклування із заявою про визначення йому порядку участі у вихованні та спілкуванні з сином. Крім того, станом на даний час відповідач повністю погасив заборгованість по аліментах. Зазначив, що основною метою даного позову є вивезення позивачем без його згоди сина за межі України. Тому відповідач просить в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні наголосила, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу. Відповідач з поважних причин не виконував свої батьківські обов'язки, так як виконував свій громадянський обов'язок по захисту Батьківщини в зоні АТО. Тому представник відповідача просить в задоволенні позову відмовити. Представник Служби у справах дітей Калуської міської ради Бідюк Т.М. подала суду заяву про розгляд справи без її участі , не заперечує проти задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з наступних підстав. Згідно із частиною 8 статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно з нормами статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, крім того, відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства, а також ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який у відповідності до рішення Калуського міськрайонного суду від 23.12.2014 року розірвано (а.с.4-5). Від даного шлюбу у них народився син [PERSON] - [INFO], що стверджується свідоцтвом про народження (а.с.6). Факт проживання сина [PERSON] разом зі своєю матір'ю підтверджується довідкою про склад сім'ї від 06.06.2017, яка видана Центром надання адміністративних послуг виконавчого комітету Калуської міської ради (а.с.7). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов сім'ї [PERSON] від 06.04.2017 року, складеного спеціалістом І категорії Служби у справах дітей Л.Сербін, встановлено, що [PERSON], [INFO], виховує мама та бабуся. В наявності є все необхідне для проживання, виховання та розвитку. Батько [PERSON] сином не цікавиться, не допомагає фінансово, не має бажання бачитися з дитиною (а.с.9). Відповідно до ст. 164 СК України однією з підстав для позбавлення батьківських прав батьків є ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно частин 1, 2 статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Частиною 1 статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Згідно з п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками (п. 16). Відповідно до п.18 Постанови, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. З матеріалів справи, з пояснень сторін та їх представників вбачається, що участь батька у вихованні сина дійсно була недостатньою. Крім того, відповідач визнав дану обставину. В даному випадку відсутність належної участі відповідача в зустрічах із сином та у його вихованні протягом останнього часу пов'язана із припиненням сімейних відносин з матір'ю дитини, погіршення відносин з нею, тривалого перебування відповідача в зоні АТО. З довідки Калуського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області від 17.10.2014 року №1323 (а.с. 122) вбачається, що станом на 01.10.2017 року заборгованість відповідача по сплаті аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO] - відсутня. Частиною 6 статті 19 СК України визначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За таких обставин суд не погоджується із висновком органу опіки та піклування, служби у справах дітей Калуської міської ради від 13.06.2017 р. №01-19/01/44 щодо можливості позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с.11), оскільки даний висновок був прийнятий без участі відповідача, на підставі документів, наданий позивачкою, є необґрунтованим та в цілому не відповідає праву дитини бачитися з обома батьками. Також суд враховує, що відповідач почав вживати заходи до налагоджування відносин із сином [PERSON]. Про це свідчить його звернення до органу опіки та піклування Калуської міської ради із заявою про визначення йому порядку участі у вихованні та спілкуванні з сином [PERSON], [INFO] (а.с. 115-116). Таким чином, проаналізувавши детально дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні об'єктивні та безсумнівні докази свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов'язками стосовно сина [PERSON]. Враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, потреби в застосуванні якого щодо відповідача на даний час немає, а також те, що такий захід може унеможливити в подальшому відновлення відносин батька та дитини, суд приходить до висновку про необхідність, не позбавляючи відповідача батьківських прав, надати йому можливість налагодити стосунки з сином та попередити його про необхідність змінити ставлення до виховання дитини. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed