Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Донецької міської ради, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди відповідно до Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв,язку з проведенням антитерористичної операції». В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що 15.10.2009 року вона звернулась до Донецької міської ради із заявою в порядку ст..ст. 116, 118, 151 Земельного кодексу України, про надання у власність земельної ділянки, площею 0,10 га, для будівництва та експлуатації житлового будинку та господарських споруд, яка розташована за адресою: м.Донецьк, вул.. Азовська в Ленінському районі. До заяви позивачем було додано всі необхідні документи. Відповідачем - Донецькою міською радою рішення у встановлений законом строк не прийнято. Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 02.10.2012 року, постанову Ворошиловського районного суду м.Донецька від 25.07.2012 року, якою в задоволені позову відмовлено, скасовано та прийнято нову, якою визнано протиправною бездіяльність Донецької міської ради щодо не розгляду заяви позивача. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.11.2013 року рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін. Вважає, що бездіяльністю Донецької міської ради щодо невнесення рішення міської ради та розгляду її заяви про вибір місця розташування земельної ділянки по вул.. Азовській в Ленінському районі м. Донецька порушено її конституційні права та призвело до спричинення їй моральної шкоди. На обґрунтування спричинених моральних страждань зазначила, що у зв'язку із неправомірною бездіяльністю відповідача їй спричинена моральна шкода, оскільки протягом тривалого часу вона вимушена була даремно збирати документи, марно тратити багато часу, сплачувати за різні довідки сподіваючись на прийняття Донецькою міською радою рішення щодо відведення земельної ділянки. Зазначала, що протиправна бездіяльність та неможливість законним шляхом отримати земельну ділянку у м. Донецьку приносять їй багато страждань і принижень, що в свою чергу спричиняє моральні страждання. Крім того, позивач зазначає, що зазначені обставини порушили попередній уклад сімейного життя, унаслідок проблем зі здоров'ям та хвилювань стали виникати сварки, скандали, виникають систематичні головні та серцеві болі, порушення сну, депресіяу зв,язку з чим просить стягнути з відповідачів на її користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 30000 гривень та стягнути з відповідачів судові витрати. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 29.05.2015 року позовну заяву [PERSON] до Донецької міської ради, Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди повернуто позивачеві. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 01.09.2015 року ухвалу Селидівського міського суду Донецької області від 29.05.2015 року скасовано, направлено справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлений належним чином надав суду заяву, в якій підтримав позовні вимоги повністю, просив розглянути справу без його участі, не заперечував проти винесення по справі заочного рішення. Представник відповідача Донецька міська рада, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з,явився. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, надав суду заперечення проти позову та просив розглянути справу без його участі, у задоволенні позову відмовити. Відповідно положень ст. 224 ЦПК України, зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Суд, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, законодавство, що регулює дані правовідносини, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 02.10.2012 року, постанову Ворошиловського районного суду м. Донецька від 25.07.2012 року, якою в задоволені позову [PERSON] відмовлено, скасовано. Адміністративний позов [PERSON] до Донецької міської ради, треті особи Управління ресурсів Донецької міської ради, Головне управління містобудування та архітектури Донецької міської ради про визнання протиправною відмову та зобов,язання вчинити певні дії задоволено частково. Визнано протиправною бездіяльність Донецької міської ради щодо розгляду заяви [PERSON] про вибір місця розташування земельної ділянки по вул. Азовській в Ленінському районі м. Донецька від 15.10.2009 року, у задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вказаним рішенням встановлено, що відповідачем - Донецькою міською радою права позивача порушено бездіяльністю з не розгляду у передбаченому законом порядку заяви [PERSON] від 15.10.2009 року про вибір місця розташування земельної ділянки по вул.. Азовській в Ленінському районі м. Донецька та не прийняття рішення по суті. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 07.11.2013 року, постанову Донецького апеляційного адміністративного суду від 02.10.2012 року залишено без змін. Відповідно до ст. 129 Конституції України, ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з ст. 60 ч. 2 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Суд лише сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, факт визнання протиправною бездіяльності Донецької міської ради щодо не розгляду заяви позивача про вибір місця розташування земельної ділянки по вулиці Азовській в Ленінському районі м.Донецька встановлено рішеннями судів апеляційної та касаційної інстанцій та доказуванню не підлягають. Згідно з статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із ч. ч. 2, 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовуються державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до роз,яснень, викладених у п. 5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року N 4 зазначено, що Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Тобто, умовою відповідальності за моральну шкоду є неправомірне рішення, дія чи бездіяльність, внаслідок яких завдано моральну шкоду. Зобов'язання відшкодувати моральну (немайнову) шкоду виникає лише за умови, що вказана шкода є безпосереднім наслідком певної протиправної дії (бездіяльності). Враховуючи викладене, оцінивши надані суду докази в їх сукупності, те, що відповідач - Донецька міська рада своєю протиправною бездіяльністю щодо не розгляду заяви позивача про вибір місця розташування земельної ділянки по вулиці Азовській в Ленінському районі м.Донецька у встановлені законодавством строки, що встановлено постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 02.10.2012 року та з урахуванням терміну, під час якого [PERSON] намагалась відновити порушені відповідачем права, суд дійшов висновку, що позивачу відповідачем - Донецькою міської радою спричинено моральну шкоду. Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує характер та обсяг душевних страждань позивача, їх тривалий характер, тяжкість вимушених змін у її життєвих стосунках, які вона зазнала у зв'язку з бездіяльністю Донецької міської ради. Таким чином, з урахуванням вимог п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд вважає, що розмір моральної шкоди у сумі 1000 грн., який повинен бути стягнутий з Донецької міської ради на користь позивача є розумним та справедливим для відшкодування завданої їй моральної шкоди через її протиправну бездіяльність. При вирішенні позовних вимог [PERSON] про стягнення моральної шкоди з Державної казначейської служби України, суд виходить з наступного. Статтею 77 Закону України «Про місцеве самоврядування» визначено відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування перед юридичними і фізичними особами. Згідно зазначеної статті шкода, заподіяна юридичним і фізичним особам в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності органів місцевого самоврядування, відшкодовується за рахунок коштів місцевого бюджету, а в результаті неправомірних рішень, дій або бездіяльності посадових осіб місцевого самоврядування - за рахунок їх власних коштів у порядку, встановленому законом. Позивач звертаючись до суду з даним позовом вважає, що оскільки йому моральну шкоду спричинено органом державної влади, тому вона має бути відшкодована за рахунок держави. З приводу цього посилається на рішення Конституційного Суду України від 03.10.2001 року у справі №1-36/2001 (про відшкодування шкоди державою). Відповідно до ст. 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Крім того, Постановою Кабінету Міністрів України №845 від 03.08.2011 року (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 року №45) на який посилається позивач, затверджено Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевого бюджетів або боржників, яким визначено механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення. Пунктом 6 вказаного Порядку визначено, що у разі прийняття рішення про стягнення коштів стягувач подає органові Казначейства в установлений зазначеним органом спосіб судові рішення про стягнення коштів (у разі наявності).

Outcome: partial