Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

Позивачі 06 грудня 2017 року звернулись до Ленінського районного суду з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа: [PERSON] про визнання права спільної часткової власності (а.с.3-4). В обґрунтування позовних вимог позивачі зазначають, що на праві спільної часткової власності їм належать по 1/4 часток кожній квартира [ADDRESS]. Право власності на квартиру вони набули на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», про що видано свідоцтво про право власності на житло від 19.05.1997 року. В жовтні 2017 року [PERSON] вирішила подарувати належну їй частину квартиру [PERSON], але виявилось, що свідоцтво про право власності на житло втрачено. Звернувшись до Департаменту житлового господарства ДМР із питанням надання інформації про право власності та видачу дубліката правовстановлюючого документа, - отримали відмову. У звязку із тим, що позивачі не можуть реалізувати право власності належним їм майном вони вимушені були звернутися до суду із даним позовом, в якому посилаючись на викладені обставини та обґрунтування, просять суд визнати за [PERSON], право спільної часткової власності на 1/4 частину квартири, розташовану за адресою: [ADDRESS]; визнати за [PERSON], право спільної часткової власності на 1/4 частину квартири, розташовану за адресою: [ADDRESS]; скасувати попередню реєстрацію права власності на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS], проведену на підставі свідоцтва 6/1251-97 про право власності на житло від 19.05.1997 року. Про день, час та місце судового розгляду учасники справи повідомлялись відповідно до вимог ст.ст.128-129 ЦПК України. Позивач [PERSON] до суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги позову підтримує та просить задовольнити у повному обсязі (а.с.95). Співпозивач [PERSON] в судове засідання не зявилась. Про причини неявки не повідомила. Писомвих заяв про розгляд справи без своєї участі не надавала. Відповідач - ДМР в особі свого представника за довіреністю [PERSON], у судове засідання не зявився. До суду надав письмову заяву, в якій проти вимог позову заперечує, просить ухвалити рішення відповідно до чинного законодавства (а.с.94). у наданому 26 квітня 2018 року відзиві на позов просить відмовити у задоволенні позову (а.с.51-53). Співвідповідач [PERSON] у судове засідання не зявився. До суду надав відзив на позов, в якому просить справу розглядати без своєї участі. А також, посилаючись на викладені обставини просить відмовити у задоволення позовних вимог у повному обсязі (а.с.60-63). У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. За змістом ч.13 ст.7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст.. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України в редакції 2003 року). Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади, практику Верховного суду України. Суд, вислухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] зареєстровані та проживають за адресою: [INFO], кв.№178. Квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності на підставі свідоцтва про право власності на житло видане виконкомом міської Ради народних депутатів від 19.05.1997 року належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.10). Із відомостей КП «ДМБТІ» ДОР вбачається, що за [PERSON] в порядку спадкування визнано право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS], після смерті [PERSON], померлої 24.08.2001 року (а.с.9). В листопаді 2017 року [PERSON] зверталась до Новокодацького ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області із заявою про відсутність свідоцтва про право власності квартири за адресою: [ADDRESS]. За результатами проведених заходів виявити документ не вдалось можливим (а.с.5). Крім того, [PERSON] зверталась до Департаменту жилого господарства Дніпровської міської ради із заявою про видачу дубліката свідоцтва про право власності на квартиру (а.с.86-88), на яку їй посилаючись на викладені обґрунтування повідомлено про неможливість оформити та надати дублікат свідоцтва (а.с.8). Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (далі - Закон) приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, з державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно зі ст. 8 вказаного Закону приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до ст.. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст.. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності до ст.. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ст..392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.37 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України із розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», з урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів в частині визнання права спільної сумісної власності на 1/4 частину спірної квартири за кожним, є обґрунтованими, законними та такими, що підлягають задоволенню. У свою чергу вимога про скасування попередньої реєстрації права власності на спірне нерухоме майно не підлягає задоволенню. У відповідності до ст. 3 ЦПК України, статті 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Визнання права власності є виключним способом захисту. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 5 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, №23, ЄСПЛ, від 18 липня 2007 року). Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову є законними, обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають задоволенню. Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу ст.141 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню тому сплачений [PERSON] судовий збір в сумі 1\~240,00 грн. підлягає відшкодуванню в рівних частках із Дніпровської міської ради та [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: partial