Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-18 00:00:00

Позивачі 16.05.2016 року звернулися до суду з вказаним позовом, свої позовні вимоги обґрунтували тим, що 09.01.2008 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. Від даного шлюб мають доньку [INFO] . На протязі останніх трьох років сімейне життя між ними поступово погіршилося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Рішенням Комсомольського районного суду по справі №667/9432/15-ц від 02.03.2016 року шлюб між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було розірвано. На судовому засіданні вирішено питання, що дитина після розірвання шлюбу буде проживати з відповідачем за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , в будинку, який належить її матері [PERSON] . Крім того, її батьку належить квартира за адресою: [ADDRESS] . Незважаючи на розірвання шлюбу, та наявності у відповідача місця проживання, відповідач продовжує проживати в квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить матері позивача [PERSON] 2/3 частини, та позивачу 1/3 частини. У зв`язку з викладеним, позивачі просять виселити відповідача [PERSON] з незаконно займаної нею квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Рядчої Т.І. від 30.05.2016 року відкрито провадження у справі. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.02.2017 року зазначена цивільна справа передана до провадження судді Херсонського міського суду Херсонської області Ігнатенко О.Й. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.05.2017 року зазначена цивільна справа передана до провадження судді Херсонського міського суду Херсонської області Майдан С.І. 19.03.2018 року позивачі надав до суду уточнення до позовної заяви про виселення з квартири, в якій просив усунути перешкоди в користування квартири шляхом виселення відповідача [PERSON] з незаконно займаної нею квартири за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 19.03.2018 року визначено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 19.03.2018 року зустрічний позов [PERSON] залишено без руху. Ухвалою суду від 06.06.2018 року зустрічну позовну заяву [PERSON] залишено без задоволення. Позивачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені у встановлений законом порядку. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримав, просив їх задовольнити, зазначив, що відповідач без згоди позивачів користувався належним їм на праві власності квартирою, права користування зазначеною квартирою не має. З 2015 року має у приватній власності двохкімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В останнє судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив задовольнити позов. Відповідач надав до суду відзив на позов про виселення, в якому просили відмовити в позові [PERSON] і [PERSON] про виселення. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні. В останнє судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, позов не визнав в повному обсязі у зв`язку із відсутністю предмету спору. З жовтня 2018 року [PERSON] в квартирі не проживає, позивачі чинять їй перешкоди у користуванні зазначеним житловим приміщенням. Просив в позові відмовити. Заслухавши осіб, що приймали участь у справі, свідків, дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно зі ст. 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини щодо того, що кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1ст.81 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 09.03.2000 року № [NUMBER] Фонд комунального майна м.Херсона посвідчує, що квартира за адресою: [ADDRESS] дійсно належить на праві приватної, спільної сумісної власності [PERSON] та члени її сім`ї [PERSON] , [PERSON] . Згідно договору купівлі-продажу №299 від 05.07.2000 року [PERSON] придбала у [PERSON] 1/3 частину в квартирі [ADDRESS] . Згідно актового запису про шлюб №1, зробленого 09.01.2008 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] 09.01.2008 року. Після розірвання шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] ». Згідно актового запису про народження №778, зробленого 29.08.2014 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, батьками [PERSON] , [INFO] , записані [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Комсомольського районного суду м.Херсона від 02.03.2016 року шлюб, зареєстрований між [PERSON] та [PERSON] 09.01.2008 року у Міському відділі РАЦС Головного управління юстиції у Херсонській області, актовий запис №1 - розірвано. Згідно довідки УДМС в Херсонській області відповідач [PERSON] з 2000 року має зареєстроване місце проживання [ADDRESS] . Згідно довідки ОСББ «Вельд» за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] [PERSON] проживає у зазначеній квартирі з 2010 року без реєстрації. Згідно інформаційної довідки станом на 12.12.2018 року відповідач за договором дарування від 13.10.2015 року є власником двохкімнатної квартири [ADDRESS] . В судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] зазначили, що відповідач проживала за адресою: [ADDRESS] без реєстрації до вересня 2018 року. Між сторонами за справою існує спір щодо користування цією квартирою. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом даної норми закону звернення до суду з позовом застосовується для захисту права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням володіння, коли право власності може бути порушено без безпосереднього вилучення майна у власника. Положення статті 391 ЦК України підлягають застосуванню у випадках, коли між сторонами не існує договірних відносин і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі укладеного з позивачем договору. Аналіз даних норм цивільного законодавства дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Це відповідає також позиції, висловленій Верховним Судом України в постанові від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15 та постанові Верховного Суду від 12 вересня 2018 року в справі № 727/11132/14-ц. В пункті 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року « Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав» роз`яснено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У правовому висновку Верховного Суду України, який викладений у постанові від 22.06.2017 року у справі №6-2010цс16, зазначено, що відповідно до частини першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. У частині третій статті 116 ЖК Української РСР передбачено, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Такими, що самоправно зайняли жиле приміщення, вважаються особи, які вселилися до нього самовільно без будь-яких підстав, а саме без відповідного рішення про надання їм цього приміщення та відповідного ордера на житлове приміщення. Виселення цих осіб пов`язане з відсутністю у них будь-яких підстав для зайняття жилої площі. За умовами ч.3 ст.12, ч.1 ст.13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Відповідно до ч.3 ст.98 ЖК УРСР тимчасові жильці на вимогу наймача або членів сім`ї, які проживають разом з ним, зобов`язані негайно звільнити приміщення, а в разі відмовлення - підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Виселення осіб, які неправомірно займають житлові приміщення здійснюється з підстав статті 109 ЖК УРСР та інших, а також з підстав усунення власнику перешкод у користуванні житлової площею шляхом виселення (ст.391 ЦК України у поєднанні зі ст.109 ЖК УРСР). При цьому застосування норм цивільного права як підстав для захисту права власності та норм житлового права як способу такого захисту не є взаємовиключенням. Згідно ч.1 ст.109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. З`ясувавши обставини даної справи та оцінивши надані суду докази, проаналізувавши вищевикладені вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про необхідність усунення перешкод позивачам у користуванні власністю та виселення відповідача [PERSON] з вищевказаної квартири в примусовому порядку. Оскільки судом встановлено, що відповідач чинить перешкоди позивачам у користуванні належним їм житлом, право користування ним не має та має у власності майно, позивачі самостійно у позасудовому порядку не мають можливості усунути перешкоди в користуванні власністю, суд доходить висновку, що такі перешкоди підлягають усуненню в судовому порядку шляхом виселення. При цьому, суд враховує, що позивачі є власниками квартири за адресою: [ADDRESS] , та мають гарантоване право вільно і на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися цим житлом, на даний час вони обмежені в здійсненні такого права. З врахуванням того, що відповідачка [PERSON] право власності та право користування на вказану квартиру немає, у зв`язку з чим її виселення не можна розцінювати як порушення чи обмеження права власності, гарантованого ст.ст.319, 321 ЦК України. Ніяких доказів тому, що відповідачка має законне право користування житлом, яке відноситься до приватної власності позивачів, суду також не надано. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що вона має право займати квартиру для власного проживання, відповідачка суду не надала. Отже, проаналізувавши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивачів є обґрунтованими, а тому підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved