Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів та третьої особи про визнання незаконним та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. Позивач посилається на те, що 19 липня 2006 р. [PERSON] (Відповідач), уклала із [PERSON], договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходиться за адресою: село Феневичі, вул. Леніна, 36 Іванківського р-ну Київської області. Так, як власник цього будинку, [PERSON] на підставі рішення Феневицької сільської ради Іванківського р-ну Київської області від 25 червня 2008 р. (23 сесія Скликання рішення 396) отримала державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1558 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель за адресою вул. Леніна 36, с. Феневичі Іванківського району на імя [PERSON] серія ЯЖ №658236. На акті вказаний кадастровий номер цієї земельної ділянки: 3222086401:01:013:0074. 28 лютого 2012 р. Іванківський районний суд Київської області розглянув позов [PERSON] до [PERSON] (справа З- 2/2012) та прийняв Рішення про визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями ( за адресою: с. Феневичі, вул. Леніна, 36 Іванківського р-ну Київської області), укладеного 19 липня 2006 р. між [PERSON] (батько Позивача) та [PERSON] Одночасно у цьому Рішенні суд відхилив зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання заповіту [PERSON] недійсним. У Рішенні чітко зазначено, що [PERSON] не є спадкоємицею [PERSON] ні по заповіту ні за законом, а тому її права не порушено. Зазначене Рішення Іванківського районного суду від 28 лютого 2012 р. та додаткове рішення від 03.05.2012 р. залишене без змін Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2012 р., а також Ухвалою Вищого спеціалізованого з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25 грудня 2012 р. [PERSON] з цього рішення суду набув права власності на зазначений будинок згідно заповіту складеному його батьком, [PERSON]. У заповіті батька вказано, що він заповідає Позивачу все своє майно, де б воно було і з чого б воно не складалося. Тому визнання судом недійсним зазначеного договору купівлі-продажу житлового будинку від 19.07.2006 р., повинно супроводжуватися також відновленням становища, яке повинно було бути до укладення договору дарування. Оскільки у відповідності до частини 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. Тобто, суд повинен також визнати недійсним рішення про приватизацію Відповідачкою земельної ділянки, розташованою у с. Феневичі, вул. Леніна, 36, яка N цільове призначення - для будівництва та обслуговування зазначеного жилого будинку (с. Феневичі, вул. Леніна, 36), для наступної передачі цієї землі, до спадкового майна з наступним переходом права власності на цю земельну ділянку до Позивача, який в установлений чинним законодавством термін прийняв спадщину від [PERSON] після його смерті. Тобто, визнання договору купівлі-продажу житлового будинку від 19.07.2006 р. недійсним обумовлює необхідність визнання недійсним рішення про приватизацію земельної ділянки, оскільки приватизація була здійснена на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку, визнаного недійсним. Укладення договору купівлі-продажу житлового будинку від 19.07.2006 р. порушило права Позивача, як спадкоємця на отримання права власності на цей будинок та на земельну ділянку, оскільки згідно заповіту батька Позивач мав отримати після смерті батька все майно, де б воно не було і з чого б воно іскладалося. До того ж, Позивач своєчасно прийняв спадщину і його спадкова справа № 1847 у 11-й Київській Державній Нотаріальній Конторі згідно вищезгаданого заповіту. Про своєчасне прийняття спадщини Позивачем свідчить Свідоцтво на право на спадщину, видане 15.07.2008 р. державним нотаріусом Одинадцятої київської нотаріальної контори на таке спадкове майно - Автомобіль марки ГАЗ 24 випуску 1970 року номерний знак № [NUMBER], зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 04.12.1997 р., що належав спадкодавцю. В судове засідання позивач не зявився, про час та місце розгляду справи був повідомлений вчасно. До суду надіслав клопотання в якому позовні вимоги підтримує в повному обсязі та наполягає на їх задоволенні. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, направила до суду свої заперечення в яких просить суд у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Представник відповідача - Феневицької сільської ради в судове засідання не зявився, направив до суду заяву в якій позовні вимоги підтримує та просить розглядати справу за його відсутності. Представник третьої особи в судове засідання не зявився, направив до суду заяву в якій просить розглядати справу за його відсутності. Вивчивши матеріали справи, дослідивши докази на які посилаються сторони, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав: Згідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог та заперечень. Ухвалюючи рішення, суд у відповідності до вимог ст. 214 ЦПК України вирішує питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовані вимоги та заперечення сторін, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин; які правові норми підлягають застосуванню до цих правовідносин. Згідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановленні судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи, 04 травня 2006 року [PERSON] було вчинено заповіт, відповідно до якого останній все своє майно, що буде належати йому на день смерті і на, що він за законом буде мати право заповів [PERSON] (позивач). У відповідності до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті; у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини виникає право на спадкування за законом, зокрема, першої черги того з подружжя, який пережив спадкодавця. 19 липня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: с. Феневичі, вул.. Леніна, 36, Іванківського району Київської області, а отже вищезазначене майно не охоплювалось заповітом. 19 травня 2010 року [PERSON] було видано Державний акт на право власності на земельну ділянку 0,1558 га. на підставі рішення Феневицької сільської ради № 396 від 25 червня 2008 року. 20 жовтня 2007 року [PERSON] помер. Рішенням Іванківського районного суду Київської від 28 лютого 2012 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Київської області від 15 жовтня 2012 року, договір купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями від 19 липня 2006 року, що знаходяться за адресою: с. Феневичі, вул.. Леніна, 36, Іванківського району Київської області було визнано недійсним. Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязанні з його недійсністю, а тому заповіт від 04 травня 2006 року охоплював все майно, що належало [PERSON] станом на 20 жовтня 2007 року. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 28 жовтня 2015 року за [PERSON] було визнано право власності на ? частину будинку №36 по вул.. Леніна, с. Феневичі Іванківського району Київської області в порядку спадкування після смерті матері [PERSON]. Отже, інша ? частина будинку №36 по вул.. Леніна, с. Феневичі Іванківського району Київської області в порядку спадкування після смерті батька [PERSON] належить [PERSON]. Відповідно до ч. 2 ст. 1225 ЦК України до спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. Земельна ділянка, на якій розташований вищезгаданий будинок не була приватизована на час відкриття спадщини та не входила до спадкової маси, і з 19 травня 2010 року є власністю [PERSON]. У своїй позовній заяві позивач просить скасувати державний акт на право власності на земельну ділянку, припинити право власності [PERSON] на земельну ділянку та визнати за позивачем право власності на земельну ділянку. При цьому суд враховує, що відповідно до ст. 116 ЗК України рішення органу виконавчої влади чи місцевого самоврядування про передачу у власність земельної ділянки є необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку. Згідно з частиною першою ст.125, частиною першою ст.126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Таким чином, державний акт є правовстановлюючим документом, який, у випадках, передбачених законом, підлягає визнанню недійсним за рішенням суду. Державний акт на право власності на земельну ділянку є правовстановлюючим документом, який видається на підставі рішення відповідного органу місцевого самоврядування, тому вимога про скасування державного акта на право приватної власності на земельну ділянку є похідною й залежить від доведеності незаконності рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого виданий оспорюваний державний акт. Перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку міститься в ст.140 ЗК України і він є вичерпним. Однак, ст.140 ЗК України встановлює перелік підстав припинення права власності на земельну ділянку для випадків, коли право власності набуто у встановленому законом порядку. Разом з тим у даній справі, судом встановлено, що [PERSON] набула право власності на земельну ділянку на підставі рішення Феневицької сільської ради №396 від 25 червня 2008 року, яке не скасоване та є чинним. Таким чином суд вважає, що відповідач [PERSON] не може бути позбавлена права власності на земельну ділянку, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] про припинення права власності [PERSON] на земельну ділянку відмовляє. У відповідності до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були дослідженні в судовому засіданні. Тому суд на підставі зясованого під час слухання справи та вищевикладеного приходить до висновку, що, так як судом вже відмовлено у позовній вимозі позивача про припинення права власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, то і підстав задовольняти вимоги позивача [PERSON], що стосуються скасування державного акту на право власності на земельну ділянку та визнання за ним права власності на земельну ділянку у суду не має, так як дані вимоги є похідними від інших позовних вимог та ґрунтуються на тих самих доказах. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає, оскільки відповідно до ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду беззаперечних доказів на підтвердження своїх позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed