Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про тлумачення змісту заповіту, мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер її рідний батько [PERSON] (надалі - Спадкодавець), який постійно проживав та був зареєстрований на день смерті за адресою: [ADDRESS] . Після смерті Спадкодавця відкрилась спадщина на належне йому майно в тому числі на: земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,6919га, кадастровий номер 7424188200:06:000:0019, що розташована на території Сергіївської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області, яка належала на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ЧН №032565 від 01 березня 2001 року; земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 5,6860га, кадастровий номер 7424188200:06:000:0020, що розташована на території Сергіївської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області, яка належала на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серія І-ЧН №032564 від 01 березня 2001 року. [PERSON] являється спадкоємцем зазначеного вище спадкового майна згідно складеного Спадкодавцем на випадок своєї смерті заповіту, посвідченого секретарем виконавчого комітету Сергіївської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області 24 квітня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №20. В травні 2020 року позивач звернулася до Прилуцької районної державної нотаріальної контори для оформлення спадкового майна та отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказані земельні ділянки. Проте, їй було відмовлено у вчиненні вказаних нотаріальних дій з тих підстав, що в даному ззаповіті відсутні ідентифікуючі ознаки заповідального майна. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить розтлумачити зміст заповіту [PERSON] , померлого [INFO] , посвідчений секретарем виконавчого комітету Сергіївської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області Дзигало Т.М. 24 квітня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №20, відповідно до якого [PERSON] заповів [PERSON] земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,6860га, що належала [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії І-ЧН №032564, виданого 01 березня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №502, та земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,6919га, що належала [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності на землю серії І-ЧН №032565, виданого 01 березня 2001 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №503. 28.10.2020 від представника відповідача надійшов відзив, згідно якого просить залишити позовні вимоги без задоволення, оскільки вважає, що щодо змісту заповіту між позивачем та відповідачем не має ніяких розбіжностей, але він має сумніви щодо самого укладення спадкодавцем вказаного заповіту. У судовому засіданні позивач та його представник повністю підтримали позовні вимоги, просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні не заперечував щодо задоволення позовних вимог. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в своїй заяві просить розглядати справу у відсутність представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [PERSON] помер [INFO] (а.с.9). Згідно свідоцтва про народження [PERSON] народилася [INFO] , батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). [PERSON] одружилася з [PERSON] 11.07.1981 року, прізвище дружини після укладення шлюбу - [PERSON] (а.с.11). Відповідно до копії заповіту посвідченого секретарем виконавчого комітету Сергіївської сільської ради Прилуцького району Чернігівської області Дзигало Т.М. 24 квітня 2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №20, відповідно до якого [PERSON] заповів [PERSON] земельні ділянки розміром 5,6860 га та 5,6919 га, що розташовані на території Сергіївської сільської ради (а.с.12). Згідно копій державних актів на право приватної власності на землю серії І-ЧН №032564, виданого 01 березня 2001 року, та серії І-ЧН №032565, виданого 01 березня 2001 року, [PERSON] належали земельні ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 5,6860га та 5,6919га (а.с.13-14). З листа нотаріуса Прилуцької районної державної нотаріальної контори вбачається, що не видається можливим видати [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вказані земельні ділянки, оскільки, у заповіті відсутні ідентифікуючі ознаки заповіданого майна, а саме: кадастрові номери земельних ділянок (а.с.15). Згідно інформації з листа Міськрайонного управління у Прилуцькому районі та м.Прилуках ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області за громадянином [PERSON] обліковуються земельні ділянки за кадастровими номерами 7424188200:06:000:0019, площею 5,6919га, та 7424188200:06:000:0020, площею 5,6860 га, на території Сергіївської сільської ради, інших земельних ділянок за [PERSON] не обліковується (а.с.25). [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після їхнього померлого батька [PERSON] (а.с.27-28). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно статті 1261 ЦК України, до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, у тому числі народжені після його смерті, другий з подружжя, який пережив спадкодавця, а також батьки спадкодавця. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. За змістом ст.1236 ЦК України заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1256 ЦК України тлумачення заповіту може бути здійснене після відкриття спадщини самими спадкоємцями. У разі спору між спадкоємцями тлумачення заповіту здійснюється судом відповідно до статті 213 цього Кодексу. Згідно із ч. 1, 2 ст. 213 ЦК України зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Оскільки правочином відповідно до українського законодавства є дія особи, що спрямовується на придбання, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків, необхідність тлумачення змісту правочинів виникає у випадках нечіткого виявлення волі сторонами. У таких випадках необхідно встановити дійсні наміри сторін. Це означає, що суб`єкт тлумачення повинен встановити загальне для усіх сторін значення слів і понять. Неточне відтворення у заповіті власної волі заповідача щодо долі спадщини може бути зумовлене неоднаковим використанням у ньому слів, понять та термінів, які є загальноприйнятими у сфері речових, зобов`язальних, спадкових відносин тощо. Цьому також можуть сприяти й певні неузгодженості між змістом окремих частин заповіту і змістом заповіту у цілому, що ускладнюють розуміння волі заповідача щодо долі спадщини. Як передбачено п.2.1 глави 3 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, заповіт має бути складений так, щоб розпорядження заповідача не викликало незрозумілостей чи суперечок після відкриття спадщини. Аналогічні правила містяться і в п. 1.6 Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 № 3306/5. Отже об`єктом тлумачення заповіту судом є виключно сам заповіт, складений зі слів та сполучень слів, які утворюють його текст. Тлумачення заповіту судом не повинно змінювати волі заповідача, тобто підміняти собою сам заповіт. Суд не може брати на себе права власника щодо розпоряджання його майном на випадок смерті. Тлумачення заповіту є лише інструментом з`ясування волі заповідача після його смерті. Суд, здійснюючи тлумачення заповіту, не повинен виходити за межі цього процесу та змінювати (доповнювати) зміст заповіту, що може спотворити волю заповідача. Судом встановлено, що, складаючи заповіт, [PERSON] самостійно та вільно виявив волю щодо настання реальних наслідків вчиненого ним правочину, що в разі його смерті позивач [PERSON] успадкує земельні ділянки розміром 5,6860 га та 5,6919 га, що розташовані на території Сергіївської сільської ради. Факт належності спадкодавцеві лише двох земельних ділянок на території Сергіївської сільської ради з такою ж площею, як вказано в заповіті, підтверджено відповідними державними актами та листом Міськрайонного управління у Прилуцькому районі та м.Прилуках ГУ Держгеокадастру у Чернігівській області. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved