Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-14 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] 25.04.2017р звернулись до суду з дійсним зустрічним позовом, вказуючи, що рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 28.04.2016р їх позовні вимоги були задоволені й договір дарування житлового будинку [ADDRESS] від 18.07.2008р, реєстр №1-6694, зареєстрований в 1-й Краматорській ДНК, укладений між [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був визнаний недійсним. Дане рішення Краматорського міського суду Донецької області набрало законної сили 14.12.2016р, тобто право власності на спірний будинок належить їм, зокрема, [PERSON] на 2/3 частку, а [PERSON] на 1/3 частку. Вважають, що відповідач [PERSON] порушує їх право власності на вищевказаний будинок, так як останній зареєстрований в домі разом з ними. Однак, з моменту утворення фактичної сім?і з [PERSON] та народження їх спільної дитини [PERSON], 1998 року народження, відповідач постійно проживає зі своєю сім'єю за адресою: [ADDRESS]. Також, зазначають, що відповідач жодного разу не сплачував комунальні платежі, у зв?язку з чим, дані обставини ставлять їх у скрутне матеріальне становище, не можливість оформити субсидію. Крім того, відповідач має своє житло за адресою: [ADDRESS] який купив в квітні 2016 року. Таким чином, просять усунути з боку [PERSON] перешкоди їм у користуванні і володінні житловим будинком, визнавши [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. 20 липня 2017 року [PERSON] та [PERSON] надали суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій додатково просили винести рішення про повернення сторін в первісний стан у зв'язку з визнанням недійсним договору дарування житлового будинку [ADDRESS] від 18.07.2008 року, та визнати за ними право власності на спірний будинок, в частках, за [PERSON] на 2/3 частки будинку, за [PERSON] на 1/3 частки. В обґрунтування своїх вимог зазначили, що коли вони зверталися до суду з позовною заявою про визнання договору дарування будинку недійсним, то одночасно з цією позовною вимогою просили повернути сторони в первісний стан. Але суд при розгляді справи за заявленими ними вимогами про визнання договору дарування недійсним, в своєму рішенні не вказав про повернення сторін в первісний стан. При таких обставинах вони були змушені звертатися до суду с заявою про винесення по справі додаткового рішення, щоб захистити свої права, але на той час суддя, який розглядав справу про визнання договору дарування будинку недійсним уже звільнився і справу розглядав інший суддя. Через ці обставини Апеляційний суд Донецької області своїм рішенням від 07.06.2017 року додаткове рішення Краматорського міського суду від 20.03.2017 року скасував, посилаючись на те, що ухвалюючи додаткове рішення по справі, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що справа розглядалася під головуванням судді Склярова В.В., а додаткове рішення ухвалив суд під головуванням судді Карпенко О.М., тобто в даному випадку підстав для ухвалення додаткового рішення не було і позивачам слід звернутися до суду з тими ж вимогами на загальних підставах. Сторони та їх представники в судове засідання не з'явилися надавши суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. При цьому позивачі підтримали свої позовні вимоги у повному обсязі, а відповідач визнав позовні вимоги та не заперечував проти їх задоволення. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін та їх представників. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що 18.07.2008р. між позивачами [PERSON], [PERSON] та відповідачем [PERSON], було укладено договір дарування, відповідно до якого позивачі подарували відповідачу належний їм на праві власності житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Рішення Краматорського міського суду Донецької області від 28.04.2016р (справа №234/18003/15-ц, провадження №2/234/285/16), залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14.12.2016 року, вищевказаний Договір дарування від 18.07.2008р визнаний недійсним. В лютому 2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із заявою про ухвалення додаткового рішення в частині їх позовних вимог про визнання права власності на спірний житловий будинок за [PERSON] на 2/3 частки будинку, за [PERSON] на 1/3 частки будинку, посилаючись на те, що після ухвалення рішення про визнання договору дарування недійним, вони звернулися до нотаріуса для отримання оригіналів правовстановлюючих документів на спірний будинок, однак їм було відмовлено. Оскільки вони заявляли вимоги про визнання за ними права власності на спірний жилий будинок і суд не прийняв з цього приводу рішення, то просили ухвалити додаткове рішення. Додатковим рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 20.03.2017 року доповнено рішення Краматорського міського суду Донецької області від 28.04.2016 року в частині повернення сторін в первісний стан. Апеляційний суд Донецької області своїм рішенням від 07.06.2017 року додаткове рішення Краматорського міського суду від 20.03.2017 року скасував, посилаючись на те, що ухвалюючи додаткове рішення по справі, суд першої інстанції не звернув увагу на те, що справа розглядалася під головуванням судді Склярова В.В., а додаткове рішення ухвалив суд під головуванням судді Карпенко О.М., тобто в даному випадку підстав для ухвалення додаткового рішення не було і позивачам слід звернутися до суду з тими ж вимогами на загальних підставах. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Враховуючи вищезазначене, суд вважає необхідним задовольнити позовні вимоги позивачів, у зв'язку з визнанням недійсним договору дарування, привести сторони в первісний стан та визнати право власності за [PERSON] на 2/3 частини житлового будинку [ADDRESS], та за [PERSON] на 1/3 частину вказаного будинку. Крім того, з копії домової книги видно, що в будинку [ADDRESS], крім позивачів [PERSON] і [PERSON], зареєстрований відповідач [PERSON] З Акту від 02.02.2017 року №01-17/612, складеного головою к/м №6 [PERSON] в присутності свідків [PERSON] та [PERSON], вбачається, що відповідач [PERSON] не мешкає в будинку [ADDRESS] починаючи з 1989 року по теперішній час. Застосовуючи норми процесуального та матеріального права суд виходить з наступного. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідач [PERSON] визнавши позов у повному обсязі, погодився з тим, що він не проживає в спірному будинку понад рік без поважних на те причин, а тому цей факт, у відповідності до ст..61 ЦПК України, не підлягає доказуванню в судовому засіданні. Таким чином, суд вважає встановленим, що відповідач [PERSON] не мешкає в належному позивачам будинку, не проявляє інтересу до житла, не сплачує комунальні послуги понад рік без поважних на те причин, а тому його необхідно визнати таким, що втратив право користування спірним будинком. Крім того, на підставі ст..88 ЦПК України, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачів понесені ними витрати по сплаті судового збору у розмірі 640грн., по 320грн. кожному. На підставі викладеного,

Outcome: approved