Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] 04.10.2018 р. звернулися до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON] , в якому просять виселити [PERSON] з житлової квартири за адресою: [ADDRESS] , власником якої являється [PERSON] . Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] про виселення, позивачі [PERSON] , [PERSON] посилаються на наступне. Так, позивач [PERSON] та його дочка - позивач [PERSON] зареєстровані та фактично проживають за адресою: [ADDRESS] . Квартира за адресою: [ADDRESS] , належить позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.11.2005 р. Крім позивачів, у спірній квартирі проживає відповідач [PERSON] та їх з [PERSON] спільний син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12.02.2018 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як вказують позивачі, вони хоч і проживають разом з відповідачем, однак спільного господарства не ведуть, сімейних та дружніх стосунків не мають. При цьому, вказують, що відповідачу на праві власності належить частина квартири за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, позивачі вважають, що проживання відповідача з ними в одній квартирі є неможливим та буде суперечити інтересам усіх сторін. У зв`язку з чим позивачі звернулися до суду з даним позовом та просять виселити [PERSON] з житлової квартири за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 04.10.2018 р. зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 17.10.2018 р., відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про виселення, та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 23.01.2019 р., закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачі [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази. Позивач [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що відповідач не є власником спірної квартири та просив суд виселити його, оскільки відповідач є колишнім чоловіком його доньки [PERSON] (позивача). Вказав, на те, що за його згодою донька [PERSON] та відповідач [PERSON] вселились та були зареєстровані в квартирі. Проте, сімейні відносини між його донькою та відповідачем не склалися, що в подальшому призвело до розірвання шлюбу між ними. Зазначив, що відповідач [PERSON] після розлучення продовжує проживати у квартирі, разом з тим, витрати на утримання житла не несе, не сплачує комунальні послуги, чим порушує його право володіння, користування та розпорядження майном. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. Зазначив, що він з позивачем [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. В 2014 р. він разом з дружиною переїхали до м. Києва та заселилися у спірну квартиру, що належить на праві власності позивачу [PERSON] . При цьому, останній надав згоду на вселення. Відповідач вказав, що після розірвання шлюбу з позивачем [PERSON] він мешкає у квартирі, іншого житла він не має. Суд, заслухавши пояснення позивачів, пояснення відповідача, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15.11.2005 р. державним нотаріусом Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори Бодак О.М., зареєстрованого в реєстрі за №1-3624. Право власності зареєстровано в Київському міському бюро технічної інвентаризації та реєстрації право власності 12.01.2006 р. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 15.03.2002р. Від шлюбу мають малолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Запорізького міського управління юстиції 30.08.2011р. Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 12.02.2018 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 15.03.2002 р. у Відділі реєстрації актів громадянського стану Солом`янського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис № 256) розірвано. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи №1961737 від 16.10.2018 р., [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] , з 14.01.2014 р. по теперішній час. Звертаючись до суду з позовом до [PERSON] про виселення з квартири за адресою: [ADDRESS] , позивачі, як на підставу своїх вимог, посилаються на те, що відповідач [PERSON] після розірвання шлюбу продовжує проживати у квартирі, яка йому не належить на праві власності. При цьому, будь-яких витрат на утримання житла не несе, комунальні послуги не сплачує. Позивачі хоч і проживають разом з відповідачем, однак спільного господарства не ведуть, сімейних стосунків не мають. Таким чином, позивачі вважають, що проживання відповідача з ними в одній квартирі є неможливим та буде суперечити інтересам усіх сторін, в зв`язку з чим звернулися до суду з позовом. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно частини 1 статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Так, статтею 47 Конституції України проголошено право кожного на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. В Житловому кодексі України вказано, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ст. 9 ЖК України). Будь-яке виселення людини, якщо вона добровільно не бажає звільнити житлове приміщення, допускається виключно на підставах передбачених законом та має відбуватися тільки в судовому порядку. Право користування житловим приміщенням, в силу ст. 405 ЦК України, зберігається не тільки за членами сім`ї (в тому числі колишніми) власника жилого приміщення, а й за членом його сім`ї, у разі зміни самого власника. При цьому припинення цього права можливо лише у випадках передбачених ст. 406 ЦК України. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК зазначає, що до членів сім`ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім`ї має також і особа, яка перестала бути членом сім`ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності домовленості між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 ЖК, яка визначає порядок внесення плати за користування житлом та за комунальні послуги. Якщо шлюб між особою, яка є власником майна, і особою, яка має щодо нього сервітут, було розірвано, то право користування майном (сервітут) зберігається у повному обсязі. Однак якщо в первісному вигляді (при наявності шлюбу) користування чужим майном здійснювалося одним з подружжя безоплатно, то після розірвання шлюбу, той з подружжя, хто є власником майна, може вимагати зміни відносин і внесення певної плати за користуванням належним йому майном. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. 156, ч. 1 ст. 116 ЖК України. Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Згідно вимог частин 1, 2 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають прав на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За правилом п.4 ч.1 ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Припинення сімейних відносин з власником помешкання не припиняє житлового сервітуту. Але за відсутності згоди про безоплатне користування помешканням колишній член сім`ї повинен вносити плату за користування помешканням за комунальні послуги. Цей висновок відповідає частині четвертій ст. 156 та 162 ЖК. Водночас за правилом ч. 2 ст. 406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. До таких обставин можна було б віднести: систематичне руйнування чи псування колишніми членами сім`ї власника належного останньому житлового приміщення або використовування житла не за призначенням; систематичне порушення колишніми членами сім`ї власника житлового приміщення правил співжиття та етичних норм, що робить неможливим для власника проживання з ними у одній квартирі чи в одному будинку; невиконання колишніми членами сім`ї власника угоди про плату за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі); необхідність для власника у використанні належного йому жилого приміщення в будинку (квартирі) для проживання членів його сім`ї за умови неможливості спільного проживання з колишніми членами сім`ї. Враховуючи наведене, якщо колишній член сім`ї власника житлового приміщення зареєстрований та проживає у цьому житловому приміщенні і внаслідок певних обставин створює власнику перешкоди у здійсненні права власності, права власника можуть бути поновлені шляхом задоволення його позовних вимог про припинення права на користування квартирою (припинення сервітуту) на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України (за наявності обставин, які мають істотне значення). Як встановлено судом, відповідач [PERSON] зареєстрований у спірній квартирі за адресою: [ADDRESS] , з 14.01.2014 р. та постійно проживає в ній до цього часу. Відповідно до листа від 01.10.2018 р. № 2311/01-29/03, районна адміністрація Запорізької міської ради по Комунарському району повідомляє, що гр. [PERSON] ( [INFO] ) приймав участь в приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] . Крім того, як доказ неможливості спільного проживання з відповідачем, позивачами надано копію термінового заборонного припису від 13.07.2019 р. серії АА №008154, винесеного відносно відповідача, оскільки 08.07.2019 р. відповідачем відносно малолітнього сина та позивача [PERSON] було скоєно адміністративне правопорушення за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП., а саме домашнє насильство психологічного впливу. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] постійно проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] , яка належить на праві власнсті позивачу [PERSON] , у встановленому законом порядку за згодою власника вселився як член сім`ї, набув право користування житловим приміщенням та зареєстрував своє місце проживання у ній. Доказів протилежного матеріали справи не містять. При цьому, відповідач іншого житла не має. Позивачами не надано доказів, які б могли бути підставою для виселення [PERSON] зі спірної квартири, оскільки виселення колишніх членів сім`ї, у зв`язку з припинення сімейних відносин з власником квартири, не позбавляє останніх права користуватися займаним приміщенням та не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у справі №308/3040/15-ц від 21.06.2017 р. Так, позивачами не надано доказів на підтвердження того, що відповідач руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням або систематично порушує правила співжиття. Разом з тим, посилання позивачів на несплату відповідачем витрат по утриманню квартири не можуть бути підставою для його виселення. В даному випадку, позивачі не позбавлені можливості звернутися до суду з відповідним позовом про їх відшкодування. Крім того, суд зазначає, що позивачами не наведено підстав для припинення сервітуту відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України, відповідні обставини позивачами в позовній заяві не доводились. За результатами судового розгляду, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позивачами не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed