Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та третьої особи про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між нею та відповідачем шлюб укладено 09 серпня 2010 року та зареєстровано у виконкомі Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, за актовим записом №40. На даний час на розгляді Тячівського районного суду Закарпатської області перебуває цивільна справа про розірвання шлюбу між ними. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає з нею та знаходиться на її повному утриманні. Раніше вона разом з відповідачем працювали в Чеській Республіці та проживали там разом з сином. Але відповідач працювати не хотів, з приводу чого між ними виникали сварки та суперечки, внаслідок чого він покинув сім`ю. Вона з сином повернулася на Україну, вважаючи, що відповідач теж перебуває на Україні. На даний час їй з сином необхідно знову виїхати за кордон до Чеської Республіки, для чого їй необхідна згода батька дитини. Однак, в зв`язку з тим, що місце пребування відповідача їй так і невідоме, а тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , до Чеської Республіки, за адресою: [ADDRESS] , без згоди його батька [PERSON] , [INFO] , уродженця с.Валява, Городищенського району, Черкаської області, Україна, терміном на п`ять років. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Кохман М.В. в судове засідання не з`явилися, позаяк представник позивача - адвокат Кохман М.В. подала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак надіслав до суду заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги визнає та проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи: органу опіки та піклування служби у справах дітей Тячівської районної державної адміністрації в Закарпатській області в судове засідання не з`явився з невідомої суду причини, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому, суд вважає, що справу слід розглянути у його відсутності на підставі письмових доказів, що є в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, який між ними було укладено 09 серпня 2010 року та зареєстровано у виконкомі Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, за актовим записом № 40. (а. с. 8). Відповідно до свідоцтва про народження неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , батьком значиться відповідач у справі [PERSON] , а матір`ю - позивач у справі [PERSON] (а.с. 9, 10-11). Згідно ст. 141 CK України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Конкретний порядок оформлення документів для виїзду дитини за кордон, перетинання дитиною державного кордону України врегульований Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою КМ України від 27.01.1995 № 57 (Правила), Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого Постановою КМ України від 07.05.2014 № 152 (Порядок). Ці нормативні акти в сукупності та з урахуванням запровадження з 01.01.2015 видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон також особам, які не досягли 16-річного віку (п. 3 Постанови КМ України від 07.05.2014 № 152, п.п. 1 3 Порядку), передбачають, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі предявлення рішення суду чи його нотаріально засвідченої копії про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 пп. 1, пп. 2 абз. 9 Правил). Ці норми законодавства узгоджуються з положеннями ст. 16 ч. 1, ст. 22 ч.ч. 1 3, 11 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», а також з урахуванням правил, встановлених ст. 8 ч. 1 ЦК України, узгоджуються у відповідній частині з положеннями ст. 4 ч.ч. 1, 2 Закону № 3857-XII. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3, пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У Постанові від 04 липня 2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Жодних доказів того, що надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька буде суперечити інтересам дітей, чи буде порушувати їх або його права відповідачка суду не надала. Беручи до уваги відсутність згоди батька на тимчасовий виїзд дитини за кордон із обумовленою метою і пов`язане з цим фактичне обмеження прав дитини, суд вважає, що в інтересах дитини позов слід задовольнити та надати дозвіл на виїзд неповнолітнього сина сторін за кордон без згоди батька [PERSON] . У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у сумі 768,40 гривень.

Outcome: approved