Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості з індексації заробітної плати та компенсації за затримку її виплати, а також середнього заробітку за затримку в розрахунку при звільненні, посилаючись на те, що з 01 грудня 2006 року по 17 листопада 2010 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. Однак при виплаті заробітної плати позивачу не проводилась індексація, передбачена діючим законодавством, а також компенсація за затримку у виплатах, внаслідок чого були порушені права позивача на оплату праці, що мають бути відновлені шляхом зобов'язання відповідача провести відповідні виплати. Також вказувала, що оскільки їй досі не була виплачена заборгованість з індексації та компенсації, то відповідач повинен провести їй нарахувати та виплатити середній заробіток за час затримки виплати заборгованої індексації з компенсацією при звільненні до моменту ухвалення рішення по справі. На підставі переліченого позивач просила суд зобов'язати відповідача провести розрахунок та виплату заборгованості з індексації заробітної плати та компенсації за затримку у її виплаті за період з 01 грудня 2006 року по 17 листопада 2010 року. Також просила суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати індексації заробітної плати за період з 18 листопада 2010 року по день ухвалення рішення (а.с.2-4). У судовому засіданні 05 травня 2014 року позивач уточнила свої позовні вимоги з наданням відповідних розрахунків індексації, компенсації і середнього заробітку, у зв'язку з чим просила суд задовольнити її позовні вимоги, стягнувши з відповідача за зазначений в позові період на її користь заборгованості з індексації заробітної плати й компенсації за затримку виплати в сумі 2500,51 грн., а також середнього заробітку за затримку в розрахунку при звільненні за перід з 18 листопада 2010 року по 25 грудня 2013 року в сумі 64006,80 грн. і моральної шкоди 1000 грн. (а.с.57-62). Представник відповідача Завізной М.О., який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнав у повному обсязі, зазначивши, що позивач не довела обґрунтованість заявлених позовних вимог належними доказами. Також посилався на те, що порушень трудового законодавства з боку ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК імені Ілліча» немає, бо усі належні до сплати позивачу виплати останній відповідач виплачував своєчасно шляхом поетапного підвищення заробітної плати. Також зазначив, що розрахунки нарахованої суми індексації та компенсації, надані відповідачем на вимогу суду, не можуть бути взятими до уваги, бо протягом зазначеного періоду часу ДП «Ілліч-Агро Донбас» підвищувало заробітну плату позивачу з урахуванням прогнозованого рівня інфляції. Внаслідок відсутності боргу з індексації заробітної плати у позивача відсутнє право на отримання компенсації за затримку у її виплаті. Крім того, пояснив представник відповідача в судовому засіданні, на підставі зазначеного немає законних підстав для стягнення на користь позивача середнього заробітку за затримку в розрахунку при звільненні, тим більше, що позивачем було пропущено передбачений законом строк для захисту свого права в частині стягнення середнього заробітку. Суд, вислухав у судовому засіданні сторони, дослідивши письмові матеріали справи, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено з пояснень у судовому засіданні позивача і з копії її трудової книжки, що [PERSON] з 01 грудня 2006 року по 17 листопада 2010 року працювала у ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК імені Ілліча» кладовщиком агроцеху №8 (а.с.7-8). За вказаний період позивачу нараховувалася та виплачувалася заробітна плата, що підтверджується довідкою ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «ММК імені Ілліча» (а.с.43-44). Зазначені встановлені судом обставини не заперечувалися сторонами в судовому засіданні. Відповідно до ст.1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно ст.33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. За ст.34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» (в редакції від 01 січня 2003 року). Відповідно до ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення - це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів й послуг. Індекс споживчих цін є показником, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а порогом індексації є величина індексу споживчих цін, яка надає підстави для проведення індексації грошових доходів населення. Згідно ст.3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. За ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. Структуру заробітної плати визначено у ст.2 Закону України «Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. За ст.2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що додаткова заробітна плата це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з п.п. 2.2.7 «Інструкції зі статистики заробітної плати», затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року №5. За ч.2 ст.233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України своїм рішенням від 15 жовтня 2013 року № 9рп/2013 визначив, що положення ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, саме як складових належної працівнику заробітної плати, без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Суми індексації заробітної плати та компенсація втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків виплати є складовими частинами заробітної плати (додатковою заробітною платою). Таким чином, в разі порушення законодавства про оплату праці в частині виплати індексації заробітної плати працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належних йому до виплати сум індексації та компенсації без обмеження будь-яким строком. Згідно частин 1-4 статті 4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101%. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, у якому індекс споживчих цін перевищив поріг індексації, зазначений у частині першій цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. На підставі ч.5 ст.4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», в разі якщо грошові доходи населення підвищено з урахуванням прогнозного рівня інфляції випереджаючим шляхом, при визначенні обсягу підвищення грошових доходів у зв'язку із індексацією враховується рівень такого підвищення у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. При цьому за ч.1 ст.5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів. Визначення правил обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення, що поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників, закріплено у «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078. Згідно до п.1-1 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року №1078, обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком починаючи з 06 березня 2003 року (дати опублікування Закону України від 06 лютого 2003 року «Про внесення змін до Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). Відповідно до ст.1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). За ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом (набрав чинності 01 січня 2001 року). Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Відповідно до ст.3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). З наданого позивачем розрахунку індексації її заробітної плати з компенсацією за затримку в виплаті, починаючи з грудня 2006 року по квітень 2010 року, сума нарахованої індексації становить 2174,07 грн., а сума нарахованої компенсації становить 326,49 грн. (а.с.61). З наданого позивачем розрахунку середнього заробітку, який, як вона вважає, підлягає стягненню з відповідача на її користь, судом встановлено, що позивач просить стягнути на її користь з відповідача 64006,80 грн. середнього заробітку за період з 18 листопада 2010 року по 25 грудня 2013 року (а.с.62). З наданого представником відповідача розрахунку індексації заробітної плати [PERSON] з компенсацією за затримку у виплаті, починаючи з грудня 2006 року по листопад 2010 року, вбачається, що за зазначений період сума нарахованої індексації становить 132,60 грн., а сума нарахованої компенсації відповідно становить 19,72 грн.. Відповідачем надана довідка про розмір нарахованої і фактично виплаченої сум заробітної плати з грудня 2006 року по грудень 2010 року, з якої вбачається, що сума нарахованої і виплаченої зарплати позивачу однакова. Розрахунок середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, відповідачем суду не надавався (а.с.45). З наданих суду розрахунків індексації і компенсації сторонами у справі судом встановлено, що у відповідача певні місяці зазначеного у позовній заяві строку не було підстав нараховувати позивачу індексацію і компенсацію у зв'язку з тим, що поріг індексації не перевищував 101%. Разом з тим судом з наданих сторонами розрахунків встановлена наявність факту порушення трудового законодавства в частині невиплати позивачу індексації заробітної плати з компенсацією за затримку у її виплаті за зазначений період, оскільки поріг інфляції перевищував 101% у певні місяці під час роботи позивача. При цьому суд, віирішуючи спір в цій частині, приймає розрахунок, виконаний позивачем, оскільки суд приходить до висновку, що зроблений він у відповідності до вимог вищезазначених нормативно-правових актів, а саме за кожен відпрацьований позивачем місяць з зазначенням коефіцієнту індексації, прожиткового мінімуму (а.с.61). На підставі зазначеного суд встановив, що розмір заборгованості з індексації заробітної плати та компенсації за затримку у її виплаті у відповідача перед позивачем становить 2500,56 грн. Враховуючи, що згідно положень наведених нормативних актів індексація заробітної плати разом із компенсацією входять до структури заробітної плати, з якої проводяться відрахування податків та обов'язкових платежів, які не зазначені у наданому представниками відповідача розрахунку, то суд приходить до висновку, що при виплаті відповідачем позивачу відповідних сум належить утримати з вказаних сум передбачені законом податки і обов'язкові платежі. Суд зазначає, що строки звернення до суду із вказаним позовом про стягнення індексації та компенсації позивачем не було пропущено, бо індексація та компенсація входять до структури заробітної плати, а стягнення заборгованості по заробітній платі не обмежується строком давності. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Рішенням від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційного Суду України у справі № 1-5/2012 було визначено, що положення ч.1 ст. 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст.116,117,237-1 КЗпП України слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, Конституційним Судом України було визначено, що для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Аналогічна правова позиція була викладена Верховним Судом України в постанові від 27 березня 2013 року по справі № 6-15цс13. Оскільки розглядом справи було встановлено, що відповідач фактично не розрахувався перед позивачем при її звільненні, то строки для звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за затримку в розрахунку для позивача не спливли, тому посилання представників відповідача про необхідність відмовити у позові з цих підстав не ґрунтуються на законі. Відповідно до п.20 Постанови від 24 грудня 1999 року №13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведеня розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Суд на підставі викладеного, вважаючи обґрунтованою вимогу позивача про стягнення середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку із нею по індексації заробітної плати при його звільненні, та задовольняючи позовні вимоги в цій частині, вирішує питання про розмір стягуваної суми, виходячи з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Позивач звільнилася з роботи 17 листопада 2010 року (а.с.8,42). На час звільнення позивача повний розрахунок з нею проведений не був: залишилася невиплаченою сума з індексації заробітної плати та компенсації за затримку у її виплаті в розмірі 2500,56 грн. До дня ухвалення рішення позивачу вказана сума не виплачена, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що відповідачем порушено право позивача на виплату при звільненні працівника належних йому сум з індексації і компенсації заробітної плати, у зв'язку з чим суд задовольняє позовні вимоги позивача в цій частині в повному обсязі в межах завлених позивачем позовних вимог, викладених у заяві від 05 травня 2014 року (а.с.57-58). Враховуючи вказані обставини, а також уточнення позивача до позовної заяви, середній заробіток за час затримки розрахунку повинен вираховуватись з моменту звільнення позивача - 17 листопада 2010 року по 25 грудня 2013 року, тобто за 780 робочих днів (32 за 2010 рік + 250 за 2011 рік +251 за 2012 рік + 247 за період з 01 січня 2013 року по 25 грудня 2013 року = 780 робочих днів). Згідно довідки, наданої відповідачем (а.с.43-44), судом встановлено, що позивач відпрацювала до дня звільнення повні робочі місяці у вересні і жовтні 2010 року, які судом беруться для розрахунку середньоденної зарплати позивача згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року. Позивачу була нарахована заробітна плата у вересні 2010 року в сумі 1844,40 грн., у жовтні 2010 року - 1651,34 грн., а всього в сумі 3495,74 грн.. У зазначені місяці позивач відпрацювала 43 робочих дні. Середньоденна заробітна плата становить 81,30 грн. (3495,74 грн. : 43 робочих дні). Тобто, розмір середнього заробітку за час затримки індексації і компенсації становить 63414 грн. (780 днів х 81, 30 грн. = 63414,00 грн.). Позивачем заявлено вимоги в частині стягнення на її користь несплачених відповідачем індексації і компенсації на суму 2500,56 грн., з яких індексації 2174,07 грн., а компенсації 326,49 грн.. З урахуванням наведених вимог закону, частка, яку становить сума індексації заробітної плати та компенсації за затримку у її виплаті на суму 2500,56 грн. від заявлених вимог - 63414 грн. в порівнянні із середнім заробітком, відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного суду України №13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судом визначена в розмірі 3,94%=(2500,56:63414 х100) При цьому, середній заробіток за період затримки розрахунку - з 18 листопада 2010 року по 25 грудня 2013 року, з урахуванням середньоденної заробітної плати та визначеної судом частки, складає 2498,51 грн. (63414 грн. х 3,94:100 = 2498,51 грн.). Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума індексації заробітної плати 2174,07 грн., сума компенсації заробітної плати - 326,49 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку - 2498,51 грн., а всього 4999,07 грн., з вирахуванням з зазначених сум податків та інших обов'язкових платежів і зборів, які підлягають вирахуванню при виплаті заробітної плати. Суд вважає недоведеними позивачем позовні вимоги в частині стягнення на її користь з відповідача суми моральної шкоди в сумі 1 тис. грн., оскільки, на думку суду, в розумінні ст.23 ЦК України, тривалість невиплати відповідачем належних позивачу сум за її позовом сама по собі не свідчить про спричинення відповідачем моральної шкоди позивачу, бо, як встановлено судом з пояснень позивача в судовому засіданні і матеріалів справи, ніщо не перешкоджало позивачу звернутися з аналогічним позовом до відповідача не в грудні 2013 року, а раніше. Інших доказів спричинення їй моральної шкоди позивач суду не надав. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір 243,60 грн., від сплати якого за законом позивач звільнена.

Outcome: partial