Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом та просила стягнути з відповідача неустойку (пеню) по аліментам за період з березня 2014 року по серпень 2014 року в розмірі 2754,28 гривень. В обґрунтування свого позову зазначила, що відповідач зобовязаний сплачувати аліменти на утримання їх сина [PERSON] на підставі рішення Дзержинського районного суду міста Харкова № 2-12437/10 від 18.10.2010 року, знаючи про це відповідач. Звільнившись з ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» не сплачував їй аліменти у період з березня 2014 року по серпень 2014 року. Посилаючись на вказані обставини на положення статті 196 СК України, просила задовольнити її позовні вимоги. В судовому засіданні позивач свій позов підтримала та пояснила про обставини викладені вище. Відповідач позов не визнав, надав до суду письмові пояснення та зазначив, що до лютого 2014 року працював в ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк», з 03.03.2014 року по 18.04.2014 року працював економістом в ТОВ «Слобожанський миловар», після чого місяць хворів і 14.05.2014 року став на облік у центр зайнятості. Позивач зазначив, що змінюючи місце роботи, він ставив до відома виконавчу службу про своє наступне місце працевлаштування та перебування на обліку у центрі зайнятості, однак через те, що виконавчий лист не направлявся одразу адресату, а також через несвоєчасно нарахування йому утримання по безробіттю, позивач невчасно отримувала аліменти, але його вини в цьому не має і зараз він сплачує аліменти без затримання, заборгованості не має, а також не враховуючи аліментів купляє синові необхідні йому речі. Заслухавши пояснення сторін по справі, дослідивши матеріли справи, суд приходить до наступного. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (стаття 10 ЦПК України). Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу (стаття 60 ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 196 Сімейного Кодексу України, при виникненні заборгованості з вини особи, яка зобов'язана сплачувати аліменти за рішенням суду, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», передбачено, що встановлена ст. 196 СК відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема, у зв'язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. Згідно копії рішення Дзержинського районного суду мста Харкова від 18.10.2010 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 12.01.2011 року з [PERSON] (відповідача) на користь [PERSON] (позивача) стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 1/6 частини всіх видів заробітку. Відповідно до матеріалів справи, а саме листів ВДВС та копій відповідних постанов про відкриття виконавчих проваджень та про закінчення виконавчих проваджень, виконавчий лист про стягнення з відповідача аліментів на користь позивача з 14.01.2014 року по 14.03.2014 року знаходився на виконанні Шевченківського районного ВДВС міста Київ; з 30.04.2014 року по 31.07.2014 року в провадженні Дергачівського районного ВДВС управління юстиції в Харківській області; з 11.12.2014 року по 29.04.2015 року в провадженні Київського ВДВС міста Харкова; 21.05.2015 року надійшов до Червонозаводського ВДВС міста Харкова та 03.06.2015 року було відкрито виконавче провадження. Таким чином, у період за який позивач просить стягнути неустойку з відповідача з виниклої заборгованості по аліментам березень серпень 2014 року, виконавчий лист про стягнення аліментів знаходився на виконання в органах державної виконавчої служби і після закінчення провадження Шевченківським районним ВДВС міста Київ виконавчий лист було направлено до Дергачівського районного ВДВС управління юстиції в Харківській області за наступним місцем роботи відповідача, а в послідуючому до інших територіальних органів державної виконавчої служби. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що за обставин зазначених вище заборгованість по сплаті аліментів, що утворилася у період з березня по серпень 2014 року виникла не з вини відповідача та утворилася з незалежних від нього причин, а саме з причин неодноразового перенаправлення виконавчого листа за містом роботи відповідача та процедурою нарахування відповідачу як заробітної плати так і соціальних виплат центром зайнятості. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення неустойки за несвоєчасну сплату аліментів задоволенню не підлягають в звязку з відсутності вини [PERSON] в утворенні заборгованості.

Outcome: dismissed