Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що вона 07 грудня 2012 року зареєструвала шлюб із [PERSON]. Після реєстрації шлюбу вони з відповідачем проживали за згодою його покійної матері [PERSON] у її будинку по [ADDRESS]. Від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO], яка теж проживала та зареєстрована за даною адресою. Відповідач [PERSON], зловживав спиртними напоями, не працював, виносив із будинку речі, коштів на утримання малолітньої дочки не надавав. За таких обставин вона вимушена була утримувати домоволодіння, худобу, а також доглядала його матір, яка тривалий час хворіла. Під час сумісного проживання відповідач весь час чинив їй та дочці перешкоди у користуванні будинком. Неодноразово в стані алкогольного сп'яніння виганяв їх на вулицю, не дозволяв заходити до будинку. Вона неодноразово зверталася в Зеленьківську сільську раду задля вирішення цього питання, а також до правоохоронного органу. Згодом із-за поведінки відповідача вона, забравши дочку [PERSON], вимушена була переїхати на тимчасове проживання до їх знайомого. На даний час вона з дитиною залишаються зареєстрованими у будинку позивача, проте не можуть користуватися ним. Просила визнати за нею та малолітньою дочкою [PERSON] право користування житловим будинком під номером [ADDRESS] Заперечуючи проти позову та посилаючись на безпідставність вимог позивачів, відповідач пред'явив зустрічні вимоги. Просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування будинком під номером [ADDRESS] Київської області з тих підстав, що вона більше року в даному будинку не проживає без поважних причин. Позов обгрунтував тими обставинами, що йому на праві власності належить будинок під номером [ADDRESS] Київської області. Даним будинком для проживання користувалися позивачі, які були членами його сім'ї. З 07 грудня 2012 року по травень 2014 року з [PERSON] він перебував у зареєстрованому шлюбі, з серпня 2013 року до офіційного розлучення шлюбних стосунків вони не підтримували, тому що вона з 15 серпня 2013 року стала проживати з іншим чоловіком, з яким проживає по теперішній час. З 15 серпня 2013 року позивачі в будинку не проживають, проте залишаються зареєстрованими в ньому. Фактичним місцем їх проживання є будинок під номером [ADDRESS], власником якого є [PERSON] Він створив іншу сім'ю, з якою проживає у вказаному житловому приміщенні. Просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування належним йому житловим приміщенням. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала, зустрічний позов не визнала. В обгрунтування заявлених вимог послалась на обставини, викладені в поданій до суду заяві. Пояснила, що стала проживати у будинку під номером [ADDRESS] Київської області з березня 2012 року, була зареєстрована у вказаному приміщенні зі згоди матері позивача [PERSON], яка на той час була власником будинку. У січні 2013 року у них народилася дочка [PERSON], яка також була зареєстрована у будинку. З травня 2013 року між ними як подружжям почалися сварки, відповідач зраджував їй, почав чинити перешкоди у користуванні будинком, вигонив її з будинку, перекрив воду, забрав насосну станцію, почав виносити з будинку інші речі. З серпня 2013 року вона почала підшукувати інше житло, оскільки зрозуміла, що спільне проживання є неможливим. Знайомий [PERSON] запропонував їй проживати у нього. Вона погодилася і з 19 вересня 2013 року проживає у будинку [PERSON] під номером [ADDRESS]. З кінця 2015 року почала звертатися до відповідача з вимогою про вселення до будинку, в якому зареєстрована, зверталася за захистом до сільської ради. Не заперечила факту перебування у шлюбі з [PERSON] з 15 липня 2014 року по 12 листопада 2016 року. Має намір проживати з дитиною у будинку відповідача, оскільки іншого житла не має. Представник позивача [PERSON] підтримала заявлені позивачем вимоги, в їх обґрунтування послалася на ті обставини, що позивачі не втратили право користування житлом, оскільки не користуються ним з вини відповідача, який чинив перешкоди до їх проживання у будинку. Зустрічні вимоги вважає необґрунтованими. Відповідач позов визнав частково, не заперечив щодо користування належним йому будинком позивачем [PERSON], яка є його дочкою. Пояснив суду, що позивач [PERSON] вселилась у будинок з дозволу його матері як його дружина. Була зареєстрована у ньому. У шлюбі народилась дочка [PERSON]. Під час спільного проживання він дізнався, що позивач зраджує йому з [PERSON] Після розмови щодо її поведінки, позивач виселилася з будинку з їх дочкою і стала проживати у будинку [PERSON], з яким згодом зареєструвала шлюб. Після смерті матері він прийняв спадщину, згодом оформив спадкові права на будинок. З 2015 року має іншу сім'ю, з якою проживає у спадковому будинку. Перешкод у користуванні будинком позивачу не чинив, тому вважає її такою, що втратила право користування будинком. З цих підстав підтримав зустрічні вимоги та просив визнати позивача такою, що втратила право користування належним йому житловим будинком під номером [ADDRESS] Київської області. Представник відповідача [PERSON] вважає заявлені позивачем вимоги необґрунтованими з тих підстав, що вона залишила житлове приміщення з власної волі, оскільки пішла проживати до коханця, забравши з собою дитину. Перешкод до проживання в будинку відповідач не чинив, тому позивач є такою, що втратила право користування ним. Суд, заслухавши пояснення позивача [PERSON], її представника, відповідача, представника відповідача, свідків, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що первісний позов належить задовольнити частково, зустрічний позов належить задовольнити. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частиною 1 ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] є власником будинку під номером [ADDRESS] Київської області. Будинок отримав у спадок після смерті матері [PERSON] Вказані обставини підтверджуються свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, посвідченим 29 грудня 2016 року приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу Київської області, зареєстрованим в реєстрі за № 4855. Позивач перебувала у шлюбі з відповідачем з 07 грудня 2012 року по 08 травня 2014 року, була членом його сім'ї, проживала в будинку під номером [ADDRESS] Київської області до 15 серпня 2013 року, є зареєстрованою в даному будинку. Вселення у житлове приміщення та реєстрація в ньому мали місце зі згоди його попереднього власника [PERSON] 04 січня 2013 року у подружжя [PERSON] та [PERSON] народилася дочка [PERSON]. З 15 серпня 2013 року позивачі проживають у будинку під номером [ADDRESS]. Вказані обставини зазначені сторонами, підтверджені даними довідки № 960, виданої 16 вересня 2016 року виконавчим комітетом Зеленьківської сільської ради Миронівського району Київської області, довідки вказаної сільської ради № 25 від 10 січня 2017 року, рішення Миронівського районного суду Київської області від 08 травня 2017 року, прийнятого за результатами розгляду справи про розірвання шлюбу між подружжям [PERSON] та [PERSON], свідоцтва про народження [PERSON] Суд зазначає, що мають місце правовідносини, які виникають між власником житла та колишнім членом його сім'ї і членом сім'ї, яким є малолітня дитина. Вимоги про визнання за малолітньою [PERSON] права користування житловим будинком відповідача є обґрунтованими з таких підстав. Відповідно до ч. 2 ст. 176 СК України права батьків та дітей на користування житлом, яке є власністю когось із них, встановлюються законом. Право користування житлом дитиною, яка не є співвласником житлового приміщення, встановлюється наступними правовими нормами. Так, відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти ? члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Наступне правило викладене у ст. 156 ЖК УРСР : члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їхніх неповнолітніх дітей (у зв'язку із прийняттям пізніше СК України, малолітні діти не виключаються цією нормою) згоди власника не потрібно. До членів сім'ї ч. 2 ст. 64 ЖК відносить, крім інших, дітей. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України, дитина належить до сім'ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. У дитини як члена сім'ї власника житла право на користування житлом виникає на підставі факту народження дитини у власника житлового приміщення або членів його сім'ї. Умови стосовно проживання та ведення спільного господарства на дитину не поширюються. Згідно з положеннями ч.ч. 3,4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до вказаних положень малолітня дитина відповідача [PERSON] є членом його сім'ї, незалежно від тих обставин, що не проживає з батьком, як член сім'ї власника житла має право на користування належним йому будинком. Позивач [PERSON] є особою, яка набула права користування належним відповідачу житловим приміщенням, вселилась у нього у встановленому порядку як член сім'ї власника, однак певний час без поважних причин в ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, суд повинен врахувати, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Встановлено, що позивач не проживає у будинку під номером [ADDRESS] Київської області з 15 серпня 2013 року, тобто строком понад рік. Даний факт не заперечується позивачем, підтверджується письмовими матеріалами справи та показаннями допитаних в судовому засіданні свідків. Із актів обстеження житлово-побутових умов позивача від 27 січня 2016 року, 17 лютого 2016 року, 17 березня 2016 року, 19 квітня 2016 року, 17 травня 2016 року, 15 червня 2016 року, 06 липня 2016 року, 08 серпня 2016 року, 19 серпня 2016 року, 19 жовтня 2016 року, 22 листопада 2016 року, 20 грудня 2016 року, 03 січня 2017 року вбачається, що [PERSON] в будинку відповідача під номером [ADDRESS] Київської області не проживає, її особистих речей у будинку не виявлено. Допитані судом свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] показали, що позивач [PERSON] з серпня 2013 року з сім'єю не проживає, у будинку відповідача відсутня. Перешкод до проживання відповідач їй не чинив. Свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що причиною виселення позивача [PERSON] є той факт, що вона почала підтримувати відносини з іншим чоловіком [PERSON], до якого пішла жити. Свідок позивача [PERSON] показала, що позивач [PERSON] ходила по воду до сусідів, відповідач десь дів телицю, потім її вернув, зазначила, що не була свідком того, що відповідач вигонив позивача з будинку. Допитаний як свідок за клопотанням позивача [PERSON] показав, що позивач йому скаржилась про факт відключення відповідачем води, скаржилась, що відповідач її вигонить, тому він запросив до себе. Відразу почали жити однією сім'єю. Так проживають до даного часу, підтримують шлюбні відносини, розірвання шлюбу було формальним. Житло відповідача має слугувати запасним варіантом для позивача. У суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їх заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх пояснення об'єктивно підтверджуються і не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. За правилами ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені. Заявлені позивачем [PERSON] вимоги суд вважає не доведеними, оскільки зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на ті обставини, що даний позивач не користується будинком під номером [ADDRESS] Київської області більше року у зв'язку зі створенням іншої сім'ї і вибуттям на інше місце проживанням в будинок під номером [ADDRESS]. Позивач [PERSON] не довела тих обставин, що з будинку, право користування яким набула, та який був місцем їх проживання, вибувала не з власної волі. Яких-небудь доказів того, що відповідач перешкоджав їй користуватись будинком, позивач суду не надала. Суд зазначає, що позивач [PERSON] не користується будинком відповідача без поважних причин, вона втратила право користування даним житловим приміщенням. За вказаних обставин зустрічні вимоги відповідача про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, являються обгрунтованими. На підставі ст.ст. 16, 29, 317, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР, ст.ст. 3, 176 СК України, ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства»,

Outcome: partial