Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю страхова компанія «Альфа-Гарант» про відшкодування шкоди, заподіяної смертю фізичної особи, мотивуючи свій позов тим, що 09.08.2019 року на автодорозі «Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка», в напрямку м. Немирів, відбулася дорожньо-транспортна пригода, в якій автомобіль марки «ТАТА LPT 613/58» реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , здійснив наїзд на пішохода [PERSON] . Внаслідок цієї ДТП пішохід помер. Відповідальність [PERSON] , станом на дату настання ДТП, була застрахована у відповідача. За фактом настання ДТП та досудового розслідування було винесено постанову про закриття кримінального провадження у зв`язку з відсутністю в діях водія складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Разом з тим, під час досудового розслідування кримінального провадження проведено судово-медичну експертизу №86 від 06.09.2019 року, відповідно до якої смерть [PERSON] настала від полученої травми тіла, яка має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних в момент спричинення та перебування у причинному зв`язку зі смертю останнього. Позивач понесла витрати на поховання та спорудження надгробного пам`ятника загиблому [PERSON] на загальну суму 24859,00 грн., в результаті чого їй була спричинена матеріальна шкода. На підставі цього, останньою було надіслано відповідачу повідомлення про ДТП та заяви на виплату страхового відшкодування, проте вони залишені без відповіді. Враховуючи викладене вище, [PERSON] звернулася до суду з цим позовом. В судове засідання представник позивача не з`явилася, але подала до суду клопотання про розгляд справи за її відсутності та позивача. Зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Згідно із ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявляти клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача ТДВ СК «Альфа-Гарант» в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Разом з тим, від представника відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що позовні вимоги є незаконними, оскільки причиною виникнення вказаної ДТП стали порушення пішоходом [PERSON] вимог ПДР України, внаслідок яких сталася смерть останнього. Кримінальне провадження відносно водія [PERSON] було закрито у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення. Таким чином, в даному разі, у водія [PERSON] під час керування ним забезпеченим ТДВ СК «Альфа-Гарант» транспортним засобом «ТАТА» державний реєстраційний номер [NUMBER] , не виникло цивільно-правової відповідальності відповідно до закону, а отже дане ДТП від 09.08.2019 року не є страховим випадком, що прямо передбачено п.п. 32.1 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». З огляду на викладене, позивач не має жодних правових підстав для отримання страхового відшкодування, оскільки ТДВ СК «Альфа-Гарант» не набуло обов`язку щодо виплати страхового відшкодування. Також посилання [PERSON] на ст.ст. 1166, 1188, 1187 ЦК України, не мають жодного значення для відшкодування шкоди страховиком згідно укладеного полісу страхування, оскільки зазначені статті стосуються виключно винної особи та відносини щодо відшкодування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються виключно спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Просив відмовити у задоволенні позовних вимог до ТДВ СК «Альфа-Гарант» у повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно з постановою старшого слідчого відділу СУ ГУНП у Вінницькій області підполковника поліції Потребчука О.О. від 11.10.2019 року, близько 03 год. 10 хв. 09.08.2019 року водій [PERSON] керуючи технічно справним автомобілем «ТАТА LPT 613/58» державний номерний знак [NUMBER] , рухаючись автодорогою «Стрий-Тернопіль-Кропивницький-Знам`янка», в напрямку м. Немирів, неподалік с. Чавульське Немирівського району Вінницької області, допустив наїзд на пішохода [PERSON] , який перебував на проїздній частині дороги. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події. Відповідно до висновку судово-медичної експертизи №86 від 06.09.2019 року смерть [PERSON] настала від сполучної травми тіла, яка має ознаки тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних в момент спричинення та перебуває у причинному зв`язку зі смертю останнього. В даній дорожній ситуації, водій автомобіля «ТАТА LPT 613/58» державний номерний знак [NUMBER] [PERSON] не мав технічної можливості уникнути наїзду на пішохода [PERSON] та в діях вказаного водія не вбачається невідповідностей вимогам Правил дорожнього руху України, які б перебували у причинному зв`язку з виникненням вказаної дорожньо-транспортної пригоди. Причиною виникнення даної дорожньо-транспортної пригоди стали порушення пішоходом [PERSON] вимог Правил дорожнього руху України, внаслідок яких сталася смерть останнього. Кримінальне провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань №12019020000000359 від 09.08.2019, було закрито у зв`язку з відсутністю в діях водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України (а.с. 9-10). З матеріалів справи вбачається, що 09.08.2019 року між ТДВ СК «Альфа-Гарант» та [PERSON] було укладено договір серії АМ №9949758 обов`якового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а саме «ТАТА LPT 613/58» державний номерний знак [NUMBER] (а.с. 11). Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] у віці 68 років в с. Чавульське Немирівського району Вінницької області (а.с. 12). Позивач [PERSON] понесла витрати на поховання та спорудження надгробного пам`ятника загиблому [PERSON] на загальну суму 24859,00 грн. (а.с. 15-17, 19, 20). 29.12.2020 року представник позивача повідомив ТДВ СК «Альфа-Гарант» про вказану визще дорожньо-транспорту пригоду (а.с. 22, 23, 26). Також ним було надіслано заяви про виплати страхового відшкодування на поховання та виготовлення, спорудження надгробного пам`ятника (а.с. 17, 18), які наразі залишені без відповіді. Відповідно до ст. ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі. Відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю потерпілого в дорожньо-транспортній пригоді, а також особам, яким завдано шкоди смертю годувальника, та витрати на поховання, якщо смерть потерпілого настала в результаті страхового випадку, здійснюється у порядку, передбаченому параграфом 2 Глави 82 ЦК України та Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Статтею 1166 ЦК України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Шкода, завдана каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок непереборної сили, відшкодовується у випадках, встановлених законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. При завданні шкоди джерелом підвищеної небезпеки на особу, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, не може бути покладено обов`язок з її відшкодування, якщо вона виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК України). Під непереборною силою слід розуміти, зокрема, надзвичайні або невідворотні за даних умов події (пункт 1 частини першої статті 263 ЦК України), тобто ті, які мають зовнішній характер. Під умислом потерпілого слід розуміти, зокрема, таку його протиправну поведінку, коли потерпілий не лише передбачає, але і бажає або свідомо допускає настання шкідливого результату (наприклад, суїцид). Якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також залежно від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом (частина друга статті 1193 ЦК України). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Відповідно до положення ст. 2 Закону України «Про поховання та похоронну справу» поховання померлого - комплекс заходів та обрядових дій, які здійснюються з моменту смерті людини до поміщення труни з тілом або урни з прахом у могилу або колумбарну нішу, облаштування та утримання місця поховання відповідно до звичаїв та традицій, що не суперечать законодавству. У випадку смерті потерпілого організація або громадянин, відповідальні за заподіяння шкоди, зобов`язані відшкодувати витрати на поховання (в тому числі на ритуальні послуги і обряди) тій особі, яка понесла ці витрати. Згідно п. 27.4 ст. 27 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) здійснює відшкодування особі, яка здійснила витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, за умови надання страховику (МТСБУ) документів, що підтверджують такі витрати, та пред`явлення оригіналу свідоцтва про смерть. Загальний розмір такого відшкодування стосовно одного померлого не може перевищувати 12 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на день настання страхового випадку. Головною особливістю відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, є те, що володілець небезпечного об`єкта зобов`язаний відшкодувати шкоду незалежно від його вини. Перед потерпілим несуть однаковий обов`язок відшкодувати завдану шкоду, як винні, так і невинні володільці об`єктів, діяльність з якими є джерелом підвищеної небезпеки. Разом із цим відповідальність за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, має свої межі, за якими відповідальність виключається. До них належать непереборна сила та умисел потерпілого. Під умислом потерпілого слід розуміти усвідомлене бажання особи заподіяти шкоду. При цьому особа повинна розуміти значення своїх дій та мати змогу керувати ними. Обов`язок доведення умислу потерпілого або наявності непереборної сили законом покладається також на володільця джерела підвищеної небезпеки, оскільки діє цивільно-правова презумпція заподіювача шкоди. Такі правові висновки зроблені Верховним Судом у постановах від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18), від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18), від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18), від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18). Відповідно до вимог статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статі 76, 77 ЦПК України). Згідно вимог статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачем було понесено 24859,00 грн. на поховання [PERSON] та спорудження пам`ятника. Доводи представника відповідча щодо наявності підстав для звільнення відповідача від відповідальності за шкоду, завдану смертю потерпілого у зв`язку із виною потерпілого, є безпідставними, оскільки, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, відповідач не довів належними та допустимими доказами наявність умислу потерпілого. В той же час, чинне законодавство не передбачає такої підстави для звільнення від відповідальності власника джерела підвищеної небезпеки як вина потерпілого, на яку послався представник відповідача у відзиві на позовну заяву. Зазначене відповідає висновкам Верховного Суду у постановах: від 05 червня 2019 року у справі № 466/4412/15-ц (провадження № 61-37654св18); від 15 серпня 2019 року у справі № 756/16649/13-ц (провадження № 61-26702св18); від 02 жовтня 2019 року у справі № 447/2438/16-ц (провадження № 61-26195св18); від 11 грудня 2019 року у справі № 601/1304/15-ц (провадження № 61-33216св18), від 03 червня 2020 року у справі № 345/3335/17 (провадження № 61-22598св18), від 07 жовтня 2020 року у справі № 742/637/19 (провадження № 61-320св20). При цьому, згідно з частиною другою статті 1193 ЦК України, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а в разі вини особи, яка завдала шкоди, - також від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом, тобто груба необережність потерпілого може бути підставою для зменшення розміру відшкодування, а не відмови у повному обсязі. Вина потерпілого не враховується у разі відшкодування додаткових витрат, передбачених частиною першою статті 1195 цього Кодексу, у разі відшкодування шкоди, завданої смертю годувальника та у разі відшкодування витрат на поховання (частина третя статті 1193 ЦК України). За змістом ст. 1201 ЦК України, особа, яка завдала шкоди смертю потерпілого, зобов`язана відшкодувати особі, яка зробила необхідні витрати на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, ці витрати. Допомога на поховання, одержана фізичною особою, яка зробила ці витрати, до суми відшкодування шкоди не зараховується. Суд вважає, що відсутність у діянні водія [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та факт закриття кримінального провадження відносно нього, не може свідчити про відсутність страхового випадку та відсутності підстав для відшкодування ТДВ СК «Альфа-Гарант» завданої позивачу шкоди, оскільки цивільно-правова відповідальність була застрахована цією страховою компанією. Тому не звільняє страховика від обов`язку відшкодувати шкоду згідно умов Договору, завдану джерелом підвищеної небезпеки. З урахуванням наведеного, матеріали справи містять належні та допустимі докази наявності підстав для відшкодування відповідачем шкоди, у зв`язку із вчиненням [PERSON] дорожньо-транспортної пригоди 09.08.2019 року. Відповідно ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката) (ч. 1 ст. 990 ЦК України). Факт настання страхового випадку був зафіксований правоохоронними органами і є доведеним. Станом на час розгляду справи у суді страхове відшкодування позивачу страховиком не виплачено. Слід відзначити, що у випадку, якщо було укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, то у разі понесення таких витрат на поховання та на спорудження надгробного пам`ятника, боржником у зобов`язанні щодо їх відшкодування є страховик. Аналогічні за змістом висновки викладені у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 607/3451/16-ц (провадження № 61-24229сво18). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, встановивши правовий характер спірних правовідносин, шляхом дослідження всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявних у справі доказів, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини по справі, які складають правову підставу позову, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору, згідно зі ст. 141 ЦПК України, судовий збір слід стягнути з відповідача в дохід держави в розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved