Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

Позивач, звернулася до суду та просить постановити рішення, яким визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] , як за спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Стверджує, що при зверненні до приватного нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] їй було відмовлено, у зв`язку з відсутності у спадкодавця правовстановлюючого документу на житловий будинок. Зазначене стало приводом для звернення до суду. Позивач в судове засідання не прибула, про час та місце розгляду справи повідомлялася відповідно до вимог чинного законодавства, про що в справі є відповідні докази (а.с.30, 38, 43). Подала про розгляд справи у її відсутність, наполягала на задоволенні позовних вимог (а.с.35). Відповідач Криничненська сільська рада Болградського району Одеської області до суду не прибув, про час та місце розгляду справи сповіщений належним чином, про що в справі є відповідні докази (а.с.30, 38, 43). Позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив розглянути справу без участі їх представника, про що надав ряд відповідних заяв до суду (а.с.34). Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заяви сторін по справі, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням суду при здійсненні правосуддя, в силу ст.2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» є забезпечити кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною радою України. За змістом положень вказаних норм, розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, держави та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту. Отже, виходячи із наведеного, на момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорювані особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини, а саме між сторонами виник спір із правовідносин, що виникають із спадкових прав. Станом на 14 квітня 1991 року житловий будинок з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому, розташований за адресою: [ADDRESS] на праві власності належав колгоспному двору, до складу якого входили: голова двору - [PERSON] , та її сестра [PERSON] (а.с.11). Згідно роз`яснень Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 року Закону України «Про власність» застосовується чинне на той час законодавство, зокрема спори щодо майна колгоспного двору, яке було придбане до вказаної дати, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 року не втратили права на частку в його майні. Відповідно до ст.120 ЦК України в редакції 1963 року, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснювалося за згодою всіх членів двору. Розмір частки члена колгоспного двору встановлювався з огляду на рівність часток всіх членів двору, включаючи неповнолітніх та непрацездатних (ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР). Положеннями пп.«а» п. 6 вищезазначеної постанови визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. Таким чином, кожному члену цього колгоспного двору на праві власності належало по 1/2 частці вищезазначеного житлового будинку з господарськими будівлями та дворовим спорудами при ньому, що також підтверджується довідкою №415 від 01.06.2020 року, виданою Криничненською сільською радою Болградського району Одеської області (а.с.11). За період з 1991 року по теперішній час рішення Криничненською сільською радою Болградського району Одеської області щодо визнання права власності на вказане домоволодіння - не приймалося. [INFO] - померла [PERSON] , запис акту про смерть № 602 від 20 серпня 2018 року, складений Болградським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, на підставі якого видано свідоцтво про її смерть серії [NUMBER] (а.с.15, 58). Після її смерті відкрилась спадщина на Ѕ частину житлового будинку з господарськими будівлями та дворовими спорудами при ньому за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області № 415 від 01.06.2020 року (а.с.11). Спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , посвідченим секретарем Криничненської сільської ради Болградського району Одеської області 10.03.2004 року, зареєстрованим в реєстрі за № 300 є [PERSON] , позивач по справі (а.с.62). З матеріалів спадкової справи № 43Б/2019, заведеної Київською державною нотаріальною конторою у місті Одеса, щодо майна померлої [INFO] [PERSON] вбачається, що позивач [PERSON] , як спадкоємець за заповітом звернулася з заявою від 01.02.2019 року про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (а.с.56-106). Однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вказаний житловий будинок в зв`язку з відсутністю у спадкодавця правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності на нерухоме майно (а.с.27). Заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті (ст.1233 ЦК України). Частиною 1 ст. 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч.1, ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, що визначено ч.1 ст.1270 ЦК України. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ст.82 ч.1 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення (стаття 229 ЦПК України). Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. При розгляді даної справи предмет доказування частково доведений позивачем відповідними доказами, при чому, їх аналіз дозволяє зробити висновок про те, що вони є належними, допустимими та достовірними як кожний окремо, так і у взаємному зв`язку у їх сукупності. Судом встановлено, що спадкодавець [PERSON] станом на 14.04.1991 року володіла лише Ѕ частиною домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (а.с.11), та саме на зазначену частку домоволодіння може претендувати спадкоємець [PERSON] . При таких обставинах суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання права власності в порядку спадкування є частково обґрунтованими та підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial