Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 14.07.1998 вона придбала квартиру [ADDRESS] (після перейменування м. Дніпро) та вона є єдиним власником вказаної квартири. У вказаній квартирі зареєстровано чотири особи: власник (позивач), [PERSON], [PERSON] та [PERSON], проте, фактично в ній проживають три особи, які утримують дане житло та сплачують комунальні платежі, оскільки [PERSON] (відповідач) не проживає у вказаній квартирі з листопада 2000 року, що повязано зі зміною його сімейного становища та переїздом на постійне місце проживання (він мешкає за адресою: [ADDRESS]). Позивач зазначає, що ані вона, ані інші зареєстровані у квартирі особи жодним чином не перешкоджали відповідачу у користуванні квартирою, а рішення щодо переїзду до іншого житла було прийнято ним добровільно ще у 2000 році. Предмет позову становить вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою №29 у будинку №4 по вул. Висоцького у м Дніпро. У судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили суд повністю задовольнити поданий позов. Процесуальні дії у справі: судом було задоволено клопотання позивача про забезпечення доказів шляхом допиту свідків [PERSON] та [PERSON] Відповідач не скористався правом брати участь у судових засіданнях та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Як встановлено судом, позивач є власником житлового приміщення квартири [ADDRESS], на договору купівлі-продажу, посвідченого 17.07.1998 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №2-1415, право власності зареєстроване ДБТІ в реєстрову книгу №430П за реєстровим №382-337 (а.с. 17, 17 звор.). Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: [INFO] (а.с.19) з 19.07.2007, що підтверджується відповідною інформацією на запит суду. За зазначеною адресою відповідач не мешкає більше року. Зазначений висновок суд робить на підставі пояснень свідків [PERSON] та [PERSON], які дали майже аналогічні пояснення та свідчили, що відповідач є сином позивача, він не проживає у квартирі з 2000 року, на даний час має вільний доступ до приміщення, у нього є ключі. Він мешкає за іншою адресою разом з дружиною та її матірю, обізнані про вказане внаслідок того, що [PERSON] зареєстрована та постійно проживає у вказаній квартирі, а [PERSON] з 1991 року була сусідкою позивача, вони підтримували дружні відносини і до цього часу спілкуються. Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності. Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України, розвязуючи позовну вимогу, суд керується наступним. У відповідності до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які \~мають у приватній власності\~ будинок\~ (частину будинку),\~ квартиру,\~ користуються\~ ним\~\~ (нею)\~\~ для\~\~ особистого проживання\~ і\~ проживання\~ членів\~\~ їх\~\~ сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~ постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~ будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~ цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як встановлено судом в цій справі, учасники справи не є членами сімї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР (відповідач з 2000 року (після одруження) не проживають разом із позивачем та не веде з ним спільне господарство, а проживає разом із дружиною та двома дітьми за іншою адресою), тому суд погоджується із слушністю доводів позивача в тій частині, що реєстрацією місця проживання відповідача за адресою належного позивачеві на праві приватної власності майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі прав, як власника, зокрема, в оформленні субсидії, у звязку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем (ст. 16 ЦК України), та на підставі ст. 383, 391 ЦК України. Таким чином, вочевидь, що відповідач не є членом сімї позивача, та наявність волевиявлення відповідача на окреме проживання від матері за іншою адресою у звязку зі створенням власної родини. У звязку із зазначеним не підлягають застосуванню до правовідносин приписи ст. 405 ЦК України, на які позивач також посилалася, оскільки учасники справи не є членами сімї. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: approved