Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом. Позов мотивувала тим, що з квітня 2013 року вона неодноразово зверталась до Мурованокуриловецької селищної ради із заявами про надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS], за результатами розгляду яких селищна рада приймала незаконні рішення про відмову у їх задоволені, які щоразу визнавались такими, судами Вінницької області та скасовувались. Останній раз вона звернулась із відповідною заявою 19 грудня 2014 року до виконкому Мурованокуриловецької селищної ради, однак і цього разу їй було відмовлено у приватизації квартири. Не погоджуючись з таким рішенням вона оскаржила його до суду. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 20 лютого 2015 року у справі № 139/96/15-ц дії виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради, які повязані із розглядом її заяви щодо приватизації квартири [ADDRESS] від 19 грудня 2014 року, визнано незаконними, рішення № 3 від 23 січня 2015 року скасовано. Дане рішення суду 22.04.2015 року набрало законної сили. 22 квітня 2015 року її повірений [PERSON] звернувся до голови виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради із заявою про вирішення питання про притягнення винних службових осіб виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради до встановленої діючим законодавством України відповідальності за неналежний розгляд заяви [PERSON] щодо приватизації квартири [ADDRESS] від 19 грудня 2014 року. За наслідками розгляду цієї заяви їй було відмовлено у її задоволені. Тому просила визнати дії голови виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради, повязані із розглядом заяви [PERSON] від 22 квітня 2015 року, незаконними; зобовязати голову виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради розглянути заяву [PERSON] від 22 квітня 2015 року у спосіб, визначений Законом України «Про звернення громадян»; визнати її право на приватизацію квартири [ADDRESS] й належних до неї по господарських споруд і будівель; стягнути на її користь судові витрати з бюджету Мурованокуриловецької селищної ради. 24.06.2015 року представник позивача подав суду заяву про збільшення позовних вимог, зокрема, просив суд, крім вимог заявлених у позовній заяві, визнати бездіяльність виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради, повязану із розглядом заяви [PERSON] від 19 грудня 2014 року, незаконною; зобовязати виконавчий комітет Мурованокуриловецької селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради розглянути заяву [PERSON] від 19 грудня 2014 року у спосіб, визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду». У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги своєї довірительки підтримав за обставин зазначених у позовній заяві та у заяві про збільшення позовних вимог, просив суд їх задоволити. Додатково суду пояснив, що при вирішенні його заяви від 22.04.2015 року голова виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради повинен був керуватись виключно вимогами Закону України «Про звернення громадян», «Про приватизацію державного житлового фонду» та законодавством про працю, а не Законом України «Про місцеве самоврядування», оскільки під час розгляду заяви [PERSON] щодо приватизації квартири відповідачі не здійснювали як субєкти владних повноважень управлінські функції, надані їм Законом України «Про місцеве самоврядування в Україні». Крім того, в його заяві від 22.04.2015 року він просив вирішити питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності не членів виконавчого комітету, які безпосередньо голосували за проект рішення по заяві, а про притягнення винних службових осіб виконавчого комітету за неналежний розгляд заяви. При цьому, зазначив, що оскільки [PERSON] має право на приватизацію спірної квартири, виконком Мурованокуриловецької селищної ради як орган приватизації не мав права відмовити їй у приватизації, адже ці обставини встановлені судовими рішеннями. Також зазначив, що виконком як орган приватизації достовірно знаючи, що з 22.04.2015 року заява [PERSON] від 19.12.2014 року щодо приватизації спірної квартири вважається не розглянутої в силу скасування попереднього рішення зобовязаний був негайно організувати повторний розгляд цієї заяви та прийняти відповідне рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, натомість подала заяву про розгляд справи у її відсутність. Позов не визнала. (а.с.55,56) Представник відповідача [PERSON] позов не визнав з підстав викладених у запереченнях (а.с 57-59) Зокрема зазначив, що рішення виконавчого комітету приймається на засіданні більшістю голосів, від загального складу, після обговорення і підписується селищним головою. Вчинення будь-якого тиску на члена в процесі голосування не допускається, а тому в діях працівників апарату селищної ради, які є членами виконавчого комітету порушень при голосуванні по розгляду заяви [PERSON] щодо приватизації спірної квартири не було, а відносно інших осіб, які є членами виконавчого комітету і не є працівниками селищної ради взагалі будь-які підстави для накладення дисциплінарних стягнень відсутні. Вказав, що законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» не передбачено визнання права власності судом в порядку приватизації. Також звернув увагу суду на те, що при розгляді заяви [PERSON] від 19.12.2014 року прийняте рішення органом приватизації було скасоване, проте судамижодної інстанції не було зобовязано орган повторно розглянути заяву позивача. Просив в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] реалізовуючи своє право на приватизацію, 09 квітня 2013 року подала заяву до Мурованокуриловецької селищної ради про надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] шляхом її безоплатної передачі у власність. 03 жовтня 2013 року рішенням 34 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради №657 [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на приватизацію квартири. Дане рішення позивач оскаржила до суду. 07 листопада 2013 року постановою Мурованокуриловецького районного суду було відмовлено в задоволенні адміністративного позову. Постановою колегії суддів Вінницького апеляційного адміністративного суду від 25 грудня 2013 року апеляційну скаргу задоволено частково, зокрема, дії Мурованокуриловецької селищної ради, пов'язані з розглядом заяви [PERSON] щодо приватизації квартири, а також рішення 34 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради № 675 від 03 жовтня 2013 року визнано протиправними, рішення скасовано і зобов'язано Мурованокуриловецьку селищну раду повторно розглянути питання приватизації спірної квартири (а.с. 10-11). 09 січня 2014 року [PERSON] звернулась до Мурованокуриловецької селищної ради із заявою на повторний розгляд питання щодо приватизації квартири. 12 лютого 2014 року 37 сесією 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради прийнято рішення № 774 про відмову у наданні дозволу на приватизацію житлової квартири. Постановою Мурованокуриловецького районного суду від 17 березня 2014 року (а.с. 10-12) дії Мурованокуриловецької селищної ради пов'язані з повторним розглядом заяви [PERSON] щодо приватизації квартири [ADDRESS] визнано протиправними. Крім того, визнано протиправним та скасовано рішення 37 сесії 6 скликання Мурованокуриловецької селищної ради № 774 від 12 лютого 2014 року про відмову [PERSON] у наданні дозволу на приватизацію квартири та зобов'язано Мурованокуриловецьку селищну раду повторно розглянути заяву позивача щодо надання дозволу на приватизацію квартири належним органом приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради (а.с. 12-14). На виконання судового рішення, Мурованокуриловецькою селищною радою прийнято рішення № 797 від 16 травня 2014 року про створення органу приватизації в особі виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради, затверджено Положення про орган приватизації. 19 травня 2014 року, орган приватизації житлового фонду Мурованокуриловецької селищної ради на своєму першому засіданні, прийняв рішення про відмову у наданні [PERSON] дозволу на приватизацію квартири, з підстав, що вона не мала ніяких відношень до органів прокуратури, а члени її сім'ї припинили трудові відносини з зазначеною структурою, тому підлягали виселенню з житлової квартири. Крім того, в рішенні зазначено, що вселення [PERSON] в квартиру відбулось з порушенням ст. 58 ЖК УРСР, а тому відповідно до вимог п. 18 Положення про порядок передачі квартир, жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, Положення про орган приватизації житлового фонду, вона позбавлена можливості здійснити приватизацію, а також через відсутність належних документів. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26 червня 2014 року, відмову органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради у наданні дозволу на приватизацію житлової квартири [ADDRESS] визнано безпідставною та визнано за [PERSON] та членами її сім`ї право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку приватизації державного майна, що є у комунальній власності. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 10 вересня 2014 року рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 26 червня 2014 року скасовано та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] до Мурованокуриловецької селищної ради про визнання права власності на квартиру відмовлено (а.с. 15-18). 19 грудня 2014 року [PERSON] звернулась до Мурованокуриловецької селищної ради із заявою на повторний розгляд питання щодо надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] шляхом її безоплатної передачі у власність. 23 січня 2015 року органом приватизації житлового фонду Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області прийнято рішення № 3 про відмову [PERSON] та членам її сімї в наданні дозволу на приватизацію житлової квартири. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 20 лютого 2015 року залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 22.04.2015 року, дії виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради, які повязані із розглядом заяви [PERSON] щодо приватизації квартири [ADDRESS] від 19 грудня 2014 року визнано незаконними. Рішення виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради № 3 від 23 січня 2015 року, як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради визнано незаконним та скасовано (а.с. 19-22). Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК УРСР, Громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Порядок приватизації житла, що знаходиться в державному житловому фонді, регулюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» Відповідно до ст. 1 Закону, приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т.ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До державного житлового фонду відноситься житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Частиною 1 статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Згідно ст. 3 Закону, приватизація здійснюється шляхом: - безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім'ї та додатково 10 квадратних метрів на сім'ю; - продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Відповідно до частини 1 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Таким чином, право на приватизацію - це загальне поняття, метою якого є створення умов для здійснення права громадян на вільний вибір способу задоволення потреб у житлі. Право на приватизацію гарантовано Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» і додаткового визнання цього права судом не потребує. Суд може лише встановити факт порушення цього права і захистити можливість його реалізації у спосіб, передбачений ст. 16 ЦК України чи іншими законами України. Крім того, як уже зазначалося, право на приватизацію та порядок його реалізації встановлюється Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», відповідно до якого приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Отже, суд приходить до висновку, що у даному випадку порушення права на приватизацію невідривно повязане з визнанням незаконними рішень, дій чи бездіяльності органів, уповноважених на її здійснення. Представником позивача було збільшено позовні вимоги в яких він просить визнати бездіяльність виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради, повязану із розглядом заяви [PERSON] від 19 грудня 2014 року, незаконною та зобовязати виконавчий комітет Мурованокуриловецької селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради розглянути заяву [PERSON] від 19 грудня 2014 року у спосіб, визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», мотивуючи це тим, що відповідно до рішення Мурованокуриловецького районного суду від 20 лютого 2015 року заява [PERSON] від 19 грудня 2014 року щодо приватизації квартири [ADDRESS] є не розглянутою в силу скасування попереднього рішення відповідача № 3 від 23 січня 2015 року, а тому орган приватизації зобовязаний був негайно організувати повторний розгляд цієї заяви та прийняти відповідне рішення. Проте в даному випадку, суд не погоджується з тим, що виконавчий комітет Мурованокуриловецької селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради зобовязаний був самостійно повторно розглянути заяву [PERSON] оскільки в рішенні суду від 20 лютого 2015 року не вирішувалося питання про повторний її розгляд. Зазначеним рішення лише визнано дії органу приватизації по розгляду заяви [PERSON] від 19 грудня 2014 року щодо приватизації квартири незаконними і скасовано рішення прийняте за результатами розгляду цієї заяви. Для захисту ж своїх прав, порушення яких встановлено рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 20 лютого 2015 року позивач до органу приватизації не звертався і доказів такого звернення суду не надав. Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин, суд вважає, що вимога [PERSON] про визнання права на приватизацію квартири [ADDRESS] задоволенню не підлягає. А так само не підлягає задоволенню вимога позивача визнати бездіяльність виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради, повязану із розглядом заяви [PERSON] від 19 грудня 2014 року, незаконною. Разом з тим, вимога зобовязати виконавчий комітет Мурованокуриловецької селищної ради як орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради розглянути заяву [PERSON] від 19 грудня 2014 року у спосіб, визначений Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», є підставною та такою, що підлягає до задоволення, оскільки як встановлено рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 20 лютого 2015 року, відповідач орган приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради, відмовив [PERSON] у приватизації квартири із підстав, які не ґрунтувалися на вимогах закону. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Щодо вимоги позивача визнати дії голови виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради, повязані із розглядом заяви [PERSON] від 22 квітня 2015 року, незаконними та зобовязати голову виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради розглянути заяву [PERSON] від 22 квітня 2015 року у спосіб, визначений Законом України «Про звернення громадян», суд встановив наступне. 22 квітня 2015 року до Голови виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради із заявою звернувся представник [PERSON] [PERSON] [PERSON] в якій просив вирішити питання про притягнення винних службових осіб виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради до встановленої діючим законодавством України відповідальності за неналежний розгляд заяви [PERSON] щодо приватизації квартири [ADDRESS] від 19 грудня 2014 року (а.с. 7). З відповіді селищного голови Мурованокуриловецької селищної ради № 02-13/216 від 06.05.2015 року вбачається, що заяву [PERSON] розглянуто і заявника повідомлено про те, що в діях працівників апарату селищної ради, які є членами виконавчого комітету, не виявлено порушень при голосуванні та розгляді заяви гр. [PERSON] щодо приватизації житлової квартири [ADDRESS] (а.с. 8). Згідно зі ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Питання практичної реалізації громадянами України наданого їм Конституцією України права вносити в органи державної влади, об'єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів регулює Закон України «Про звернення громадян» від 02.10.1996 № 393/96-ВР. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про звернення громадян», громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об'єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов'язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення. Згідно зі статтею 7 Закону України «Про звернення громадян», звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов'язковому прийняттю та розгляду. Статтею 15 Закону України «Про звернення громадян» передбачено, що органи державної влади, місцевого самоврядування та посадові особи, керівники та посадові особи підприємств, установ, організацій незалежно форм власності, об'єднань громадян, до повноважень яких належить розгляд заяв (клопотань), зобов'язані об'єктивно вчасно розглядати перевіряти викладені в них факти, приймати рішення відповідно до чинного законодавства забезпечувати виконання, повідомляти громадян про наслідки розгляду заяв (клопотань). Відповідь за результатами розгляду заяв (клопотань) в обов'язковому порядку дається тим органом, який отримав заяви до компетенції якого входить вирішення порушених у заявах (клопотаннях) питань, за підписом керівника або особи, яка виконує його обов'язки. Рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон та викладенням мотивів відмови, а також роз'ясненням порядку оскарження прийнятого рішення. Відповідно до приписів статті 20 Закону України «Про звернення громадян» звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п'ятнадцяти днів від дня їх отримання. Таким чином, як вбачається із відповіді селищного голови Мурованокуриловецької селищної ради Вінницької області № 02-13/216 від 06.05.2015 року заява [PERSON] була розглянута належним чином та у строки встановлені законодавством. Посилання позивача на те, що у своїй заяві [PERSON] просив вирішити питання про притягнення до дисциплінарної відповідальності не членів виконавчого комітету, які безпосередньо голосували за проект рішення по заяві, а про притягнення винних службових осіб виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради до встановленої діючим законодавством України відповідальності за неналежний розгляд заяви [PERSON] щодо приватизації квартири [ADDRESS] від 19 грудня 2014 року, тобто тієї особи чи осіб, якій (яким) було доручено розгляд заяви [PERSON], яка (які) готувала документи на розгляд виконкому, яка (які) готувала проект рішення і яка (які) відповідає за відповідність рішень виконкому селищної ради вимогам діючого законодавства України, суд не бере до уваги, оскільки відповідно до Положення про орган приватизації житлового фонду, який перебуває у комунальній власності Мурованокуриловецької селищної ради, єдиним органом приватизації житлового фонду (далі орган приватизації), що перебуває у комунальній власності Мурованокуриловецької селищної ради, є виконавчий комітет Мурованокуриловецької селищної ради. Орган приватизації є колегіальним органом, що діє на громадських засадах. Крім того, твердження позивача, про те що неналежне виконання певними працівниками виконкому селищної ради своїх трудових обовязків встановлено рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 20 лютого 2015 року у справі № 139/96/15-ц, яке вступило в силу 22 квітня 2015 року і у відповідності до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України ця обставина доказуванню не підлягає, суд вважає таким, що не відповідає дійсності, оскільки вказаним рішенням визнано незаконними дії саме виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради, а не окремих його працівників, внаслідок невиконання ними своїх трудових обовязків, що могло б бути підставою притягнення їх до відповідальності, як це передбачено ч. 12 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Разом з тим, суд констатує факт порушення відповідачем форми рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), оскільки відповідно до ст. 15 Закону України «Про звернення громадян», рішення про відмову в задоволенні вимог, викладених у заяві (клопотанні), доводиться до відома громадянина в письмовій формі з посиланням на Закон і викладенням мотивів відмови, а також із розясненням порядку оскарження прийнятого рішення. У звязку з наведеним, вимоги позивача визнати дії голови виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради, повязані із розглядом заяви [PERSON] від 22 квітня 2015 року, незаконними та зобовязати голову виконавчого комітету Мурованокуриловецької селищної ради як органу приватизації житлового фонду територіальної громади Мурованокуриловецької селищної ради розглянути заяву [PERSON] від 22 квітня 2015 року у спосіб, визначений Законом України «Про звернення громадян» є підставними та такими, що підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим Законом України «Про судовий збір» визначено мінімальну ставку судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру, а саме не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати, що становить 243 грн. 60 коп, яка підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: partial