Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, у якому просить надати дозвіл на виїзд за кордон до Російської Федерації її дитини [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] [INFO], у період з 01.06.2016 року по 30.09.2016 року, для побачення з родичами та оздоровлення дитини. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що є матір'ю неповнолітнього [PERSON], [INFO], який проживає з нею, вона про нього піклується, виховує, він знаходиться на її повному утриманні. Відповідач - батько дитини - долею сина не цікавиться, не приймає участі у вихованні та матеріальному утриманні сина, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей. Всі питання щодо виховання дитини вирішуються нею самостійно без участі та підтримки відповідача. Вона неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд за кордон сина разом з нею без супроводу батька, так як влітку бажає виїхати з дитиною до родичів в Росію та на Чорне море для оздоровлення дитини, але відповідач їй відмовив, чим позбавляє її та сина спілкування з родичами, відпочинку та оздоровлення. В судове засідання позивач не з'явилася, надала заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, з позовними вимогами згоден. Представник третьої особи в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позову не заперечує. Відповідно до ч. 4 ст. 130 ЦПК України, при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову за наявності для того законних підстав суд ухвалює рішення про задоволення позову. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Дослідивши наявні у справі письмові докази, зважаючи на те, що визнання відповідачем позову ґрунтується на законних підставах, не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що сторони з 12.10.2002 року перебували у шлюбі, який рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 16.10.2015 року розірвано. Під час спільного проживання [INFO] у них народився син [PERSON]. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого повторно 09.06.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційного служби Новопсковського районного управління юстиції у Луганській області, батьками дитини є [PERSON] - батько, [PERSON] - мати. Після розірвання шлюбу неповнолітній син залишився проживати разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Згідно ч. 7 ст. 7 Сімейного кодексу України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до ст. 155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. При цьому, згідно приписів ч. 2-4 ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Згідно зі ст.3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.18 даної Конвенції, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У судовому засіданні встановлено, що в період з 01 червня 2016 року по 30 вересня 2016 року позивач має намір виїхати до Російської Федерації разом з сином для відвідування рідних, відпочинку та оздоровлення дитини, що повністю відповідає правам та інтересам дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок оформлення документів для виїзду громадян України за кордон визначається Законом України «Про порядок виїзду і в'їзду в Україну громадян України» №3858-Х11 від 21.01.1994 року. Частиною 2 ст. 4 вказаного Закону встановлено, що оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України №534 від 16 жовтня 2014 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, надання дозволу на виїзд [PERSON], [INFO], за межі України до Російської Федерації в супроводі матері на період з 01 червня 2016 року по 30 вересня 2016 року повністю відповідає правам та інтересам дитини, і при цьому, не буде порушувати права відповідача на спілкування та участь у вихованні дитини, оскільки такий виїзд має короткостроковий характер. Суд, приймаючи до уваги всі обставини справи, оцінивши відповідні докази, вважає, що в інтересах дитини позовні вимоги підлягають задоволенню шляхом надання дозволу на виїзд за межі України до Російської Федерації [PERSON], [INFO], в супроводі позивача без згоди та супроводу батька дитини в період з 01.06.2016 року по 30.09.2016 року. Задовольняючи вимоги позивача, суд насамперед виходить з інтересів неповнолітнього сина сторін та вважає, що поїздка за кордон на відпочинок позитивно вплине на дитину, зможе покращити її фізичний та духовний розвиток, призведе до покращення стану здоров'я дитини. Згідно ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного,

Outcome: approved