Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до міського голови м.Івано-Франківська, [PERSON] про визнання незаконним та скасування розпорядження міського голови від 05.08.2002 року №487р. «Про оформлення права власності» та визнання недійсним свідоцтва про право власності від 05.09.2002 року.В обгрунтування позову зазначила, що згідно договору купівлі-продажу від 27 грудня 1995 року її син [PERSON] став власником квартири [ADDRESS] . Продавцями квартири були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 12.07.2018 року серії [NUMBER] . [PERSON] є матір`ю [PERSON] та спадкоємцем після його смерті, що підтверджується копією довідки приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу Федчук О.Б. від 07.05.2019 року №81/01-16. При оформленні спадщини позивачці стало відомо, що квартира в якій проживав спадкодавець не є власністю [PERSON] . З відповіді ОБТІ від 08.02.2019 року №00235 позивачці стало відомо, що згідно архівних даних 05.09.2002 року зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Підстава для реєстрації права власності - свідоцтво про право власності від 05.09.2002 року видане Івано-Франківським МУЖКГ на підставі рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради від 05.08.2002 року №487р.Вважає розпорядження міського голови від 05.08.2002 року №487 року«Про оформлення права власності» незаконним, оскільки ним було порушено законодавство, яке регулює правовідносини щодо набуття права власності на майно і одночасно ним порушено право власності [PERSON] на спірну квартиру. Просить постановити рішення, яким поновити строк для оскарження розпорядження міського голови м. Івано-Франківська від 05.08.2002 року № 487 «Про оформлення права власності» та свідоцтва про право власності від 05.09.2002 року; визнати незаконним та скасувати розпорядження міського голови м. Івано-Франківська від 05.08.2002 року № 487 «Про оформлення права власності». Визнати недійсним свідоцтво про право власності від 05.09.2002 року, видане Івано-Франківським МУЖКГ на підставі розпорядження міського голови м. Івано-Франківська від 05.08.2002 року № 487. 29.10.2019 року представник міського голови м.Івано-Франківська подала до суду відзив на позов в якому просила у задоволенні позову відмовити (а.с.45-46). 06.11.2019 року відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву в якому просив у задоволенні позову відмовити (а.с.57-59). Позивач та його представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив, просив відмовити. Представник міського голови м.Івано-Франківська підтримала відзив на позовну заяву. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. Відповідно до частин 1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частин 1-3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Судом встановлено, що 27.12.1995 року був укладений договір купівлі-продажу квартири між [PERSON] , [PERSON] , яка діє від свого імені та від імені [PERSON] та [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] продали, а [PERSON] купив квартиру [ADDRESS] (а.с.6). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.03.2002 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсною угоди купівлі продажу квартири, позов задоволено. Визнано недійсною угоду купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.12.1995 року між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] т а [PERSON] та застосувати правила, що регулюють ту угоду, яку сторони дійсно мали на увазі, тобто укладеною угоду між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.7). 11.07.2002 року [PERSON] звертався із заявою до міського голови м. Івано-Франківська стосовно оформлення на нього право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.17). На підставі розпорядження міського голови від 05.08.2002 року № 487-р оформлено право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.16). 05 вересня 2002 року [PERSON] Івано-Франківським ОБТІ було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] ( а.с.55). Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області від 22.11.2002 року, рішення Івано-Франківського міського суду від 28.03.2002 року скасовано (а.с.8). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 27.10.2003 року по цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.9). Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах апеляційного суду Івано-Франківської області від 20.01.2004 року, рішення Івано-Франківського міського суду від 27.10.2003 року залишено без змін (а.с.10). Ухвалою колегії суддів судової палати в цивільних справах ВС України, рішення Івано-Франківського міського суду від 27.10.2003 року та ухвалу апеляційного суду Івано-Франківської області залишено без змін (а.с.11). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07.12.2004 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, позов задоволено. Квартиру [ADDRESS] залишено у власності [PERSON] , стягнувши з нього в користь [PERSON] - половину її вартості - 57409,59 грн. (а.с.68). На виконання рішення суду [PERSON] було сплачено грошові кошти, що підтверджується копіями квитанцій (а.с.69-79). Відповідно до копії свідоцтва про розірвання шлюбу Серія [NUMBER] від 22.01.2008 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.67). Рішенням Івано-Франківського міського суду від 07.10.2009 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, позов задоволено. Визнано [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] (а.с.71). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 12.07.2018 року серія [NUMBER] (а.с.12). Відповідно до довідки Івано-Франківського ОБТІ від 08.02.2019 року № 00235, що видана [PERSON] , стосовно реєстрації права власності повідомляє, що згідно архівних даних 05.09.2002 року за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Підстава для реєстрації права власності - свідоцтво про право власності від 05.09.2002 року, видане Івано-Франківським МУЖКГ на підставі рішення МВК від 05.08.2002 року № 487-р (а.с.14). Як вбачається з довідки Івано-Франківського ОБТІ від 11.07.2019 року № 00214, згідно архівних даних в період з 1995 року по 2002 рік за [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] . Підстава для реєстрації права власності - договір купівлі-продажу від 27.12.1995 року (а.с.19). Відповідно до довідки, що видана приватним нотаріусом Івано-Франківського МНО Федчук О.Б., від 01.10.2019 року № 192/01-16, приватним нотаріусом Федчук О.Б. заведена спадкова справа після смерті [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Спадкоємцем майна померлого є його мати [PERSON] , [INFO] , зареєстрована в [ADDRESS] , яка 06.09.2018 року подала заяву про прийняття спадщини за законом (а.с.33). Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність, що закріплена ст. 257 ЦК України становить три роки. Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності (ч. 2 ст. 267 ЦК України). За змістом ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Враховуючи положення ч. 3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно із Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оцінюючи поважність причин пропущення строку звернення до суду, суд бере до уваги те, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть визнаватись лише ті обставини, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення особи, що звернулася до суду та пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами. В справі такі обставини позивачем суду наведені, а саме, позивачка дізналася про факт реєстрації права власності за відповідачем лише після смерті сина, під час прийняття спадщини, тому доводи позивача в частині того, що встановлений законом строк звернення до суду вона пропустила з поважних причин, суд визнає обгрунтованими. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. статті 41 Конституції України вказано, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.ідповідно до ст.ст. 317, 319 ЦК України особі належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Обєктом права власності може бути згідно ст.ст. 379, 382 ЦК України квартира. Права власника житлового будинку, квартири визначені, зокрема, ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, якими передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У ст.19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Отже, умовою для подання цього позову є невідповідність акта, прийнятого виконавчим органом органу місцевого самоврядування, вимогам закону, а також порушення цим актом права власності позивача. При цьому, незаконність може полягати як у невідповідності акта компетенції органу, який його прийняв, так і в безпосередньому порушенні права власності виданням такого акта. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що у міського голови не було підстав для задоволення звернення [PERSON] щодо набуття права власності на спірну квартиру, оскільки рішенням суду від 28.02.2020 року не було визнано за [PERSON] право власності на квартиру, а тільки було визнано недійсною угоду купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 27.12.1995 року укладену між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] т а [PERSON] . Частиною 1 статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У статті 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, а тому розпорядження міського голови м.Івано-Франківська від 05.08.2002 року №487р. «Про оформлення права власності» слід визнати незаконним та скасувати, а свідоцтво про право власності від 05.09.2002 року видане Івано-Франківським МУЖКГ на підставі розпорядження міського голови м.Івано-Франківська від 05.08.2002 року №487р слід визнати недійсним.. Задовольняючи позовні вимоги, суд на підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України стягує з відповідача [PERSON] на користь позивача понесені нею витрати на сплату судового збору. На підставі наведеного, відповідно

Outcome: approved