Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, який представник підтримав у заяві про розгляд справи без його участі, та вимоги мотивує тим, що 19.11.2007 року вона, [PERSON] , та [PERSON] за час шлюбу придбали квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить сторонам на праві спільної сумісної власності по 1/2 частині кожному. 18.06.2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. При цьому, відповідач відразу після розлучення самостійно покинув житло та разом із малолітнім сином [PERSON] , [INFO] , переїхав до квартири за адресою: [ADDRESS] . Так, [PERSON] з 18.06.2013 року, тобто більше 5,5 років, не поживає у спірній квартирі [ADDRESS] , свідомо залишив її, будь-яких перешкод у користування житлом позивачем не чинилося, його речі у домоволодінні відсутні, участі в оплаті житлово-комунальних послуг він не приймає, поточний та капітальний ремонт квартири не здійснює. При цьому, [PERSON] неодноразово вчиняв дії, спрямовані на порушення нормального проживання іншого співвласника квартири, що підтверджується висновком Сумського ВП ГУНП в Сумській області та обвинувальним вироком суду по справі №592/2390/17. Тому позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , а всі судові витрати стягнути з відповідача. Ухвалою суду від 10.07.2019 року відкрито спрощене позовне провадження в даній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін. Ухвалою суду від 16.06.2020 року позовну заяву залишено без розгляду. Постановою Сумського апеляційного суду від 02.09.2020 року ухвалу Ковпаківського районного суду м. Суми від 16.06.2020 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою суду від 11.09.2020 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання\~особи такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщенням,призначено до судового розгляду з участю сторін. Відповідач [PERSON] , повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, шляхом надіслання судових повісток про виклик до суду за місцем проживання та розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав, що не перешкоджає розгляду справи по суті у його відсутність за наявними у справі матеріалами. Суд, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що в період з 27.04.2001 року по 18.06.2013 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі, що встановлено рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 11.06.2019 року по справі №592/2104/17. Вказаним рішенням суду житлову 3-х кімнатну квартиру, загальною площею 89,1 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , визнано об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ). Визнано в порядку поділу майна подружжя за [PERSON] право власності на 1/2 частини житлової 3-х кімнатної квартири, загальною площею 89,1 кв.м, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 11.06.2019 року по справі №592/2104/17 набрало законної сили 24.10.2019 року. Згідно вимог ч. 4 ст. 82 ЦКП України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 27.03.2019 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.15). З вироку Ковпаківського районного суду м. Суми від 08.06.2018 року по справі №592/2390/17 та висновку Сумського ВП ГУНП в Сумській області від 18.11.2016 року спостерігається, що між сторонами виникали конфлікти з приводу користування спірною квартирою за адресою: [ADDRESS] (а.с.18-19,24) Позивач [PERSON] стверджує, що [PERSON] з 18.06.2013 року не поживає у спірній квартирі [ADDRESS] , свідомо залишив її, будь-яких перешкод у користування житлом позивачем не чинилося, його речі у квартирі відсутні, участі в оплаті житлово-комунальних послуг він не приймає, поточний та капітальний ремонт квартири не здійснює, у зв`язку з чим, на підставі ст. 405 ЦК України, втратив право користування житловим приміщенням. Між сторонами виникли цивільно-правові відносини, що регулюються Цивільним законодавством про право власності Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Підстави припинення права власності визначені у ст. 346 ЦК України, де зазначено, що право власності припиняється у разі: 1) відчуження власником свого майна; 2)\~відмови власника\~від права\~власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5)\~викупу пам`яток\~культурної спадщини; 6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону; 8) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції; 10)\~конфіскації; 11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Квартира [ADDRESS] належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності, по 1/2 частини кожному. Тобто, сторони є співвласниками спірної квартири. Правила здійснення права спільної часткової власності регламентовані положеннями ст. 358 ЦК України, де зазначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності (ч. 1 ст. 361 ЦК України). У відповідності до ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Аналогічне право члена сім`ї власника житла щодо користування таким житлом закріплено у ч. 1 ст. 405 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За правилом ч. 3 ст. 16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею ч. 2 ст. 13 ЦК України стосовно того, що при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих позивачем доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що [PERSON] обрала неналежний спосіб захисту, передбачений ст. 405 ЦК України, положення якої не розповсюджуються спірні правовідносини, оскільки [PERSON] є власником 1/2 частини спірного домоволодіння та, в силу положень ст.ст. 319, 321 ЦК України, не втратив право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , а тому задоволення позовної вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є взаємно виключним та суперечливим, оскільки виселення відповідача зі спірного житла порушить його права щодо володіння, користування і розпорядження своєю власністю на власний розсуд. У зв`язку з викладеним, обраний позивачем спосіб захисту є неналежним і таким, що порушує права інших осіб, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю.

Outcome: dismissed