Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди матері. [PERSON] посилався на те, що перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] 20.04.2016 року шлюб між ними було розірвано. Від подружнього життя у них є двоє неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Зазначив, що їх неповнолітній син з серпня 2016 року за власним бажанням проживає разом із ним. Відповідач з квітня 2017 року припинила будь-яке спілкування з сином, незаконно вивізши їх спільну доньку за кордон, де і перебуває на даний час. Він звернувся до Міністерства юстиції України з заявою щодо сприяння повернення доньки до України на підставі Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей 1980 року. У межах зазначеного сприяння за допомогою міжнародної організації Інтерпол було встановлено місце перебування їх доньки [PERSON], а саме: Швейцарська конфедерація. На даний час триває судовий розгляд спірного питання щодо незаконного вивезення їх доньки Вищим судом контону Аргорія. Таким чином, позивач вже більше року не мав можливості спілкуватися з власною донькою та приймати участь у її вихованні. Зараз він має намір разом із сином поїхати до Швейцарської конфедерації та побачитись із донькою. Просив надати дозвіл на виїзд з України неповнолітнього [PERSON], [INFO] до країн Європейського Союзу, Турецької республіки, Арабської республіки Єгипет з метою його оздоровлення та відпочинку без дозволу та супроводу матері [PERSON] у супроводі батька [PERSON], [INFO] на період з 31.12.2018 року по 01.01.2020 року. Відповідачем [PERSON] відзиву на позов подано не було. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце судового розгляду повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем проживання в порядку, передбаченому положеннями ст.130,131 ЦПК України, про що у справі є належні докази, про причини відсутності не повідомив. Відповідно до ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного, а також наявністю згоди позивача на проведення заочного розгляду даної справи, суд вважає за можливе на підставі ст. 280 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Згідно положень ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. 20.04.2016 року рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці шлюб між ними було розірвано (а.с.8). Від шлюбу у сторін є двоє неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] (а.с.9-10). Неповнолітній [PERSON], [INFO] проживає разом із батьком. Неповнолітня [PERSON], [INFO] на даний час разом із матір'ю перебуває в Швейцарській конфедерації. Відповідач [PERSON] записана як мати в свідоцтві про народження дитини, запис про батьківство не оспорював. Статтею 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від тою, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України»від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Згідно ч.4 п.2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №932 від 27.01.1995 року, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків виїзд дитини здійснюється у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій: рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. На даний час позивач [PERSON] має намір виїхати разом із неповнолітнім сином з метою відвідання неповнолітньої доньки та його оздоровлення за кордон, однак без нотаріально посвідченої згоди на це матері дитини, зробити цього не може, як і не може оформити необхідні документи. Згідно ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає його інтересам, а також приймаючи до уваги неможливість отримання необхідної для цього згоди матері, суд вважає за необхідне задовольнити позов та надати позивачу дозвіл на виїзд за кордон без письмової згоди відповідача її сина [PERSON], [INFO]. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає його інтересам, а також приймаючи до уваги неможливість отримання необхідної для цього згоди матері, суд вважає приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved