Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області про визнання за ним права власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з господарськими будовами та спорудами. Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла його мати - [PERSON] , а [INFO] помер його батько - [PERSON] . На випадок своєї смерті батьки склали заповіти, за якими все своє майно, зокрема кожен по 1/2 житлового будинку в [ADDRESS] , заповіли йому. Він прийняв спадщину за батьками, оскільки з 1978 року та на момент їх смерті проживав разом з ними у спадковому будинку, протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, про відмову від спадщини не заявляв. Після смерті батьків відкрилася спадщина у вигляді житлового будинку [ADDRESS] з належними до нього господарськими будовами та спорудами, в якому батьки проживали до смерті. На даний час для оформлення спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину на вказаний будинок він звернувся до приватного нотаріуса, однак йому було відмовлено у оформленні такої за відсутністю правовстановлюючих документів на будинок. На підставі наведеного просить позов задовольнити. У судове засідання позивач не з`явився, однак подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив такі задовольнити. Представник відповідача у судове засідання також не з`явилася, попередньо подала заяву про розгляд справи за відсутності представника сільської ради та не заперечила проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У підготовчому судовому засіданні встановлено, що [INFO] померла [PERSON] , а [INFO] помер [PERSON] , що стверджується відповідними копіями свідоцтв про смерть серії [NUMBER] та [NUMBER] , виданими виконкомом Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області 01 та 16 січня 2004 року (а. с. 7, 8). [PERSON] та [PERSON] залишили заповіти, за якими, зокрема, заповіли позивачу [PERSON] 1/2 житлового будинку в [ADDRESS] , кожний, що підтверджується копіями дублікатів заповітів, посвідчених 24 липня 2001 року та 13 березня 2000 року відповідно (а. с. 9, 10, 20, 21). Як вбачається з довідок Дубриницької сільської ради Перечинського району Закарпатської області № 698 від 10 вересня 2019 року, № 555 та 556 від 26 червня 2019 року згідно даних погосподарської книги № 3 на 2001-2005 роки, особового рахунку № [NUMBER] , [PERSON] , який помер [INFO] , був головою домогосподарства в [ADDRESS] , де на момент його смерті та смерті його дружини [PERSON] був зареєстрований, зокрема позивач [PERSON] як спадкоємець за заповітом (а. с. 11-13). Разом з цим, Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №171763090 від 26 червня 2019 року підтверджує відсутність відомостей щодо права власності на будинок [ADDRESS] . Так само, згідно інформаційної довідки Дубриницької сільської ради Перечинського району вих. № 557 від 26 червня 2019 року відповідно до матеріалів технічної інвентаризації, виготовленої РКП «Бюро технічної інвентаризації» Перечинської районної ради та переданої сільській раді, інформація щодо державної реєстрації права власності на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] (а. с. 32, 33). Як роз`яснено в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року, відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Таким чином, оскільки спадщина за спадкодавцем [PERSON] відкрилася [INFO] і строк на її прийняття не закінчився до набрання чинності ЦК України (01 січня 2004 року), тому суд вважає необхідним для вирішення вказаного позову застосувати норми ЦК УРСР. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно ст. 549 цього Кодексу визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він протягом шести місяців з дня відкриття спадщини фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ст. ст. 524, 525, 529 ч. 1 ЦК Української РСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. При спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 цього Кодексу спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Разом з цим, як вбачається з повідомлення приватного нотаріуса Перечинського районного нотаріального округу Конончук В.М. № 92/01-16 від 10 вересня 2019 року, позивачу [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , оскільки відсутній правовстановлюючий документ на вказаний житловий будинок (а. с. 22). Як роз`яснено в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно висновків Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, викладених у пункті 3.1. Листа «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Так, у судовому засіданні встановлено, що оскільки [PERSON] будучи спадкоємцем за заповітом прийняв спадщину за батьками [PERSON] та [PERSON] , оскільки згідно ст. 549 ЦК УРСР фактично вступив в управління та володіння спадковим майном та відповідно постійно проживав разом зі спадкодавцями на час відкриття спадщини, протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України не відмовився від неї, а тому вважається таким, що прийняв спадщину. Згідно зі ст. 527 ЦК Української РСР спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 1 ст. 1222 цього Кодексу спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно норм ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно ч. 3 ст. 1296 цього Кодексу відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Отже враховуючи те, що позивач протягом встановленого законом строку прийняв спадщину, однак у нього існують перешкоди у оформленні права на спадщину в нотаріальному порядку, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: approved