Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом у якому просить розірвати шлюб з відповідачем. Заяву мотивує тим, що вона зареєструвала шлюб із [PERSON] 04.09.2002 року. Від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO]. Позивач в обґрунтування вимог зазначає, що шлюб виявився невдалим, спільне сімейне життя не склалося, в результаті чого виникають постійні непорозуміння. Подружні відносини між ними припинені з серпня 2018 року. Основною причиною розпаду сім'ї це різниця характерів, відсутність взаєморозуміння і довіри, часті сварки та конфлікти. На даний час вони з відповідачем спільного господарства не ведуть, подружніх стосунків не підтримують, а подальше спільне життя не можливе. Також вказує, що протягом тривалого часу відповідач взагалі самоусунувся від необхідності матеріально забезпечувати сім'ю, не має постійної роботи та заробітку, не займається дитиною та не цікавиться її успіхами у навчанні, не приділяє їй належну увагу та матеріально не забезпечує. В судове засідання сторони не з'явились. Позивач до суду подала заяву з проханням розглянути справу без її участі, в заяві вказала, що позов підтримує. Відповідач до суду подав заяву у якій просить провести розгляд справи у його відсутності, зазначив, що позовні вимоги визнає, строк для примирення просить не надавати. Крім цього, не погоджуючись із викладеними у позовній заяві обставинами у заяві зазначив, що позивачем у позові вказано недостовірні факти, а саме вказав, що дружина з дитиною знаходяться у довготривалому відрядженні у Швейцарській конфедерації, а він залишився у м. Києві, з приводу відсутності постійного місця роботи зазначив, що він являється директором ТОВ «Сояспецпродукт», останні вісім років постійно возив дитину до школи, забирав її, робив уроки та годував та по мірі можливості перераховує дитині грошові кошти на картку з серпня 2018 року, що на даний час становить майже вісім тисяч гривень. За нормою ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. З урахуванням вищевикладеного суд вважає за можливе розглянути справу без участі позивача та відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як убачається із матеріалів справи, сторони уклали шлюб 04.09.2002 року, про що в Книзі реєстрації актів про одруження Лівобережного відділу реєстрації шлюбів м. Києва з Державним центром розвитку сім'ї зроблено актовий запис № 1241 (а.с. 13). Від шлюбу позивач та відповідач мають малолітню доньку [PERSON], [INFO] (а.с. 14). Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ст. ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на задоволенні позову є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї стали неможливими, спільного господарства сторони не ведуть, взаєморозуміння між ними відсутнє, шлюб існує формально, позивач наполягає на розлученні, оскільки поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має і вважає, що збереження шлюбу бути не може, відповідач позов визнає, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення, або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому суд вважає, що подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. Положеннями ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що також кореспондується з частиною 3 статті 7 Закону України «Про судовий збір». Позивачем судовий збір у розмірі 704,80 грн. був сплачений на підставі квитанції № 0.0.1155710830.1 від 11.10.2018 року на рахунок 31212206026005 Казначейства України УК у Дніпровському районі, банк отримувача 899998, код отримувача 38012871 (а.с. 1). У зв'язку з цим [PERSON] з державного бюджету підлягає поверненню 50 відсотків сплаченого при подачі позову судового збору, що становить у розмірі 352 грн. 40 коп. Позивач у прохальній частині заяви судові витрати просила покласти на неї.

Outcome: approved