Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-13 00:00:00

Позивач звернулася з вказаним позовом, який в ході розгляду збільшила. В обґрунтування своїх вимоги зазначила, що з відповідачем в період шлюбу був придбаний житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], який просить визнати спільною сумісною власністю подружжя та розділити житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, визнавши за нею та відповідачем право власності по ? частині житлового будинку та земельної ділянки за вказаною адресою. Крім того визнати за відповідачем право власності на автомобіль CITROEN JUMPER реєстраційний номер [NUMBER], 2001 року випуску, а на її користь стягнути ? частину його вартості. А також стягнути судові витрати. Зустрічний позов не визнає, так як квартира [ADDRESS] перебуває у її власності і відповідач немає жодних правових підстав для її поділу. Дану частину квартири в розмірі 2/3 частини, вона отримала шляхом безоплатної приватизації її в розмірі 1/3 частини. Крім того 1/3 частину даної квартири вона отримала в дар. Інша частина 1/3 квартири належить [PERSON] Щодо поділу побутової техніки, то сам факт її наявності та придбання не визнає. Вказує, що відповідачем вказана побутова техніка, яка ними спільно не купувалася, а є наявна, яка суттєво відрізняється назвами та перебуває в неробочому стані. З вартістю даних речей не погоджується. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник первісний позов не визнали та просили у його задоволенні відмовити. Зустрічний позов задовольнити в повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначили, що будинок зазначений у первісному позові набутий за особисті гроші [PERSON], є його особистою приватною власністю та не є спільною сумісною власністю подружжя. Станом на 10 квітня 1996 року (час укладення шлюбу) він мав у своїй особистій власності домоволодіння, що знаходилось за адресою: [ADDRESS]. Після укладання шлюбу з позивачем він у 1997 році продає дане домоволодіння і за гроші отримані від його продажу, 21 жовтня 1998 року на своє ім'я купує спірний будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Таким чином даний будинок він придбав виключно за кошти виручені від продажу вказаного будинку. За час перебування у шлюбі сторони набули у спільну сумісну власність за кошти подружжя майно, яке на його думку необхідно розділити в такий спосіб: визнати за ним право власності на наступне майно загальною вартістю 370 000 грн: 1/6 квартири [ADDRESS] (приблизна вартість - 240 000 гривень); автомобіль CITROEN JUMPER, реєстраційний номер [NUMBER], 2001 року випуску (приблизна вартість - 120 000 гривень); конвектор газовий «ФЕГ Конвектор» (приблизна вартість - 6 500 гривень); пилосос Samsung (приблизна вартість - 1000 гривень); пральна машинка Ariston (приблизна вартість - 2500 гривень). Визнати за відповідачем за зустрічним позовом право власності на наступне майно загальною вартістю 485 000 гривень: 3/6 квартири [ADDRESS] (приблизна вартість - 480 000 гривень); телевізор SONY (приблизна вартість - 3000 гривень); телевізор JVC (приблизна вартість - 1000 гривень); пилосос Daewoo (приблизна вартість - 1000 гривень). Крім того стягнути судові витрати. Свідок [PERSON] повідомила суду, що є сусідкою подружжя [PERSON] в с.Гнідені. Познайомилася з даною сім'єю, коли вони приїжджали дивитися на будинок з метою його подальшого придбання. [PERSON] хотіла позичити в неї кошти на придбання будинку, але вона їх добре не знала, а тому боялася позичати. Про даний будинок піклувалася лише [PERSON], а [PERSON] приїжджав лише як на дачу. В ремонті участі не приймав. Свідок [PERSON] повідомив суду, що сім'ю [PERSON] він знає і працював з [PERSON]. На придбання спірного будинку в с. Гнідин він особисто позичив [PERSON] 5000 доларів США. Про продаж будинку в Житомирській області [PERSON] він знає, так як перевозив звідти речі. Даний будинок був проданий за 2500-3000 доларів США. Про це йому повідомив [PERSON] Сам [PERSON] ніде не працював, а лише возив свою дружину [PERSON], яка була приватним підприємцем. Свідок [PERSON] повідомила, що вона по дорученню продала за 3000 доларів США будинок її сина в Житомирській обл., які віддала сину. За яку суму був придбаний будинок в с. Гнідин вона не знає. Всі добудови в даному будинку вчиняв її син. Де працював її син і скільки він отримував коштів не знає. Свідок [PERSON] пояснив, що [PERSON] він знає добре. Він знав, що останній продав будинок в Житомирській області і хотів у нього позичити на власний ремонт 2000 грн. Але [PERSON] не позичив, так як повідомив, що хоче терміново під м. Київ купити будинок для його мами та доньки. Інших подробиць по даній справі він не знає. Суд заслухав пояснення сторін, дослідив та проаналізував зібрані по справі докази та прийшов до переконання, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного необхідно відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що 10.04.1996 р. між сторонами був укладений шлюб (а.с.4). Під час шлюбу [PERSON] придбав житловий будинок з надвірними будівлями за адресою [ADDRESS] за 4000 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу від 21.10.1998 р. (а.с.7). Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 09.09.1998 р., [PERSON] продав належний йому на праві власності житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] за 700 грн. (а.с.80-81). З пояснень сторін вбачається, що в період придбання спірного будинку вони обоє працювали. Зважаючи на різницю у вартості продажу будинку в с. Романівка за 700 грн., та зважаючи на вартість придбання спірного будинку за 4000 грн., відповідачем, крім своїх пояснень, жодним належним доказом не доведено, що спірний будинок було придбано лише за його особисті кошти від продажу будинку. Дані обставини також не спростувала свідок [PERSON] Суд не бере за основу показання свідків [PERSON] та [PERSON] щодо ціни за яку було продано будинок та придбано інший, так як дані обставини жодним доказом не підтверджується та спростовується договорами купівлі-продажу, де встановлена вартість будинків. При вирішення питання щодо законодавства, яке підлягає застосуванню при вирішенні спору між сторонами щодо поділу майна, суд вважає, що до застосування підлягають норми глави 6 Кодексу про шлюб та сім'ю України, оскільки спірне майно набувалося подружжям на час дії Кодексу про шлюб та сім'ю України 1969 року. Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто, якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається, що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Якщо при поділі майна один з подружжя стверджує, що певна річ була набута за час шлюбу на власні кошти цієї особи, то такі факти потребують доведення в суді. Тому, відповідно до ст.21 КпШС України, який був чинний на час придбання спірного домоволодіння, останній є спільною сумісною власністю подружжя Прживальських. В ч.3.ст 368 ЦК України зазначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними та відповідно до ст. 69 СК України, мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділено між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ст. 372 ЦК України). Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до ч.ч.2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Згідно ст. 331 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.60 ЦПК України позивачем доведено, а відповідачем не спростовано факт придбання спірного будинку під час шлюбу за кошти подружжя. Відмовляючи у задоволенні позовної вимоги щодо поділу земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], суд виходив з недоведеності ні позивачем ні відповідачем, що вказану земельну ділянку вони набули у власність. Не подано жодного письмового правочину щодо купівлі даної земельної ділянки чи набуття її у власність в інший спосіб. В матеріалах справи є лише копія Рішення Гнідинської сільської ради №54-3-V від 30.06.2006 р. про затвердження технічної документації ти проектів відведення земельної ділянки у власність на ім'я [PERSON] (а.с.106). таким чином не доведено набуття права власності та його державної реєстрації. Відповідно до пояснень сторін щодо поділу автомобіля CITROEN JUMPER, реєстраційний номер [NUMBER], 2001 року випуску, позивач не знає де він знаходиться, так як ним користувався відповідач. Останній вказав, що він тривалий час ним не користується і він знаходиться на автомобільному майданчику в несправному стані. Залишаючи без розгляду дану позовну вимогу суд виходив з того, що зважаючи на стан автомобіля, сторони не можуть визначити його вартість. Судом було роз'яснено право сторонам заявити клопотання про призначення автотоварознавчої експертизи, але останні даним правом не скористалися. Суд не має спеціальних знань в галузі оцінювання, а тому був позбавлений можливості встановити його вартість. Відмовляючи у задоволенні зустрічного позову суд виходив з наступного. Вимога про визнання права власності на вказаний автомобіль за [PERSON], не відповідає ч.5 ст.71 СК України, так як ним на депозит суду не було внесено вартість частки автомобіля. А також з підстав, вказаних вище. Відповідно до пунктів 22, 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що: «Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до п.23 Пленуму визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Пунктом 24 передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК)». Щодо поділу побутової техніки, суд відмовляє зважаючи на те, що відповідачем за зустрічним позовом заперечувалася як вартість її так і її наявність. При наданні судом часу для доведення наявності вказаного майна, а саме пральних машин, телевізорів, конвекторів, пилососу, позивач за зустрічним позовом даних обставин не довів. Надання гарантійних талонів на вказані речі не є належним та допустимим доказом, відповідно до ст.59 ЦПК України, так як їх придбання в шлюбі заперечує відповідач за зустрічним позовом. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог як за первісним так і за зустрічним позовами, суд виходив з того, що на час розгляду справи сторони не надали належних доказів існування даного майна та права на нього, а тому при наявності відповідних доказів, сторони не позбавлені можливості звернутися до суду повторно з аналогічними позовами для поділу майна, наявність якого на час розгляду справи не доведена. Вимога щодо визнання за [PERSON] права власності на 1/6 квартири [ADDRESS], а за [PERSON] на 3/6 вказаної квартири не підлягає задоволенню, так як відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло (а.с.69), остання скористалася своїм правом на безоплатну приватизацію вказаної квартири та набула у власність 1/3 її частини 18.05.2000 р. [PERSON] в даній приватизації участі не приймав. Лише відповідно до змін внесених 11.01.2011 р. до ст. 61 СК України, доповнили ч. 5, згідно з якою, об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Отже, дана норма закону почала діяти з 11.01.2011 року, тому всі приватизовані квартири і земельні ділянки після цієї дати (і до дати скасування цієї норми - до 17.05.2012 р.) підлягають розділу як приватизоване між подружжям, наприклад, при розлученні, як спільне майно подружжя, набуте ними під час шлюбу. Враховуючи, що приватизація квартири була в 2000 р., ч.5 ст.61 СК України в даному випадку не діє на розподіл квартири. Крім того, відповідно договору дарування від 11.12.2000 р., [PERSON] отримала в дар 1/3 вказаної квартири (а.с.68), що відповідно до ч.1ст.24 КпШС України, який діяв на час укладення даного правочину, є її особистим майном та вона стала власницею 2/3 спірної квартири. Власником іншої 1/3 квартири є [PERSON] Дані обставини також були встановлені рішенням Дарницького районного суду м.Києва від 09.04.2014 р. (а.с.107-109). Таким чином [PERSON] не довів свого права на розподіл вказаної квартири. Враховуючи те, що первісний позов було задоволено лише на 30%, відповідно до ст.88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути належним чином підтверджену суму (а.с.1,94,95) судового збору, яка становить 690 грн.00 коп.

Outcome: partial