Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вимогою про стягнення з відповідачів грошової суми в розмірі, що складає 142000 гривень, 3 відсотків річних у розмірі - 4458,41 та суму інфляційних витрат у розмірі 7100 гривень, що разом складає - 153 558,41 гривень. В обґрунтування вимог позивачка посилалась на те, що 01 вересня 2003 року вона, [PERSON], позичила своєму сину [PERSON] грошові кошти у розмірі 142 000 гривень, про що відповідачем була власноручно написана розписка. Повернення грошових коштів повинно було здійснено за першою вимогою позикодавця. Починаючи з 02 липня 2012 року позивач неодноразово зверталася до відповідачів з вимогою про повернення суми боргу, але до цього часу зобов'язання з повернення грошових коштів відповідачем не виконано. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував проти задоволення позову, підтвердив факт отримання вказаних грошових коштів у борг від позивача. Представник [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, наполягав на задоволенні позову. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] проти задоволення позову [PERSON] заперечував, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість; посилався на те, що про наявність такого боргу [PERSON] відомо не було, з вимогою про виконання цього обов'язку до неї не зверталися; зазначені відносини між матір'ю та сином не можуть створити для неї жодних правових наслідків. Суд вислухав пояснення сторін, їх представників, дослідив матеріали справи, за наслідками чого вважає, що позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором підлягає частковому задоволенню, а позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором не підлягає задоволенню. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, це правило судом застосовано до правовідносин позивача з відповідачем [PERSON], який визнав позов. Судом встановлено, що 01 вересня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] виникли відносини з договору позики, за умовами якого відповідач отримав в борг 142 000 гривень. Зазначений цивільні відносини оформлено письмово розпискою, складеною відповідачем, яку передано позивачу. За змістом вказаної розписки повернення коштів належало вчинити за першою вимогою кредитора. Таким чином, між сторонами виникло зобов'язання із договору позики, за яким боржник зобов'язався повернути позикодавцеві (позивачу) таку ж суму грошових коштів (суму позики), яка ним отримана від позивача. Зазначена розписка, складена відповідачем, яку передано позивачу, є належним борговим документом. За правилом ч. ч. 2 та 3 ст. 545 ЦК України, якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. Таким чином наявність боргового документа у кредитора без відповідної помітки про виконання зобов'язання свідчить про невиконання останнього. Враховуючи ці обставини та звернення позивача до суду з названим позовом свідчить, що це грошове зобов'язання виконано відповідачем не було, чим порушено вимоги ст. 1049 ЦК України, за якою позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику в строки й у порядку, установлений договором. При цьому боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. У відповідності зі ст. 526 ЦК України зобов'язання повинне виконуватися належним чином згідно умов договору й вимог ЦК України. Згідно із ст. ч.1 ст. 527 ЦК України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. За правилом ч. 1 та 2 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Стосовно частини вимог про стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов'язання. Згідно із ст. ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із правилом ст. 625 ЦК України три проценти річних від простроченої суми боргу, становить 4 458,41 гривень, оскільки позивач заявив вимогу про стягнення зазначених процентів, нарахованих у зв'язку з простроченням виконання грошового зобов'язання. Вказаний розрахунок позивача суд визнає обґрунтованим та таким, що не суперечить закону. Також позивач просить стягнути інфляційні втрати за вказаним договорам, згідно з розрахунком розмір таких втрат складає за договором позики 7 100 гривень. Згідно ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Враховуючи визнання відповідачем [PERSON] позову [PERSON], що оцінюється в якості визнання певних обставин, що складають предмет судового розгляду, а тому не підлягають окремому доведенню, беручи до уваги, що судом не виявлено свідчень того, що такі дії суперечать закону або/та зачіпають прав та законних інтересів інших осіб, суд не вбачає перешкод для врахування таких спільних дії позивача та відповідача. Таким чином, виходячи з встановлених обставини по справі, суд має задовольнити у повному обсязі позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] Стосовно позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором. Суду не представлено беззаперечних доказів того, що про укладення договору позики між позивачкою та її сином [PERSON], другому відповідачу [PERSON] було відомо; суду не представлено будь-яких належних доказів наявності домовленості між колишнім подружжям - між відповідачами - щодо отримання ними у борг від позивача грошових коштів у сумі 142 000 гривень та не представлено доказів щодо обґрунтування вказаного в розписці цільового призначення позичених коштів, витрачених ніби на потреби сім'ї, а не на особисті потреби [PERSON] Згідно з правилом частини 2 статті 73 СК України стягнення може бути накладено на майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, якщо судом встановлено, що договір був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і те, що було одержане за договором, використано на її потреби. З наведеного правила слідує, що боргові зобов'язання одного з подружжя можуть вважатися спільними лише в тому випадку, якщо договір, у зв'язку з укладанням якого виникли такі боргові зобов'язання, був укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї і усе те, що було одержане за договором, використано на її потреби. При цьому, ці дві умови мають бути одночасно наявними у таких правовідносинах. Зміст розписки, виданої 1.09.2003 року відповідачем [PERSON] в якості підтвердження факту отримання грошових коштів в борг, не може переконливо свідчити про те, що цей договір укладено в інтересах сім'ї, а містить лише одностороннє зобов'язання [PERSON] витратити отримані грошові кошти на оплату будівельних матеріалів й робіт з реконструкції садового будинку за адресою: м. Одеса, вул. Зої Космодем'янської, 1, ділянка 2. Можливе витрачання позичених коштів на спільне майно самим цим фактом не доводить того, що це вчинено саме в інтересах сім'ї, оскільки такі дії мають бути обумовлені нагальними потребами забезпечення її існування та нормального функціонування. Останнє доведено в судовому засіданні не було. Друга обов'язкова умова визнання боргових зобов'язань спільними для подружжя, визначена в частині 2 статті 73 СК України про те, що одержане за договором, мало бути використано на потреби сім'ї, також не може вважатися доведеною належним чином стороною позивача, оскільки суду повідомлено лише про припущення такого розвитку подій. Так, наданий на обґрунтування такого витрачання коштів договір про надання послуг від 5 вересня 2003 року (а.с. 10) було укладений не позичальником, а позивачем, оплату за цим договором здійснено також нею. З огляду на таке, цей договір не може розглядатися як доказ витрачання коштів, отриманих у борг, на потреби сім'ї. Інших доказів того, що позичені [PERSON] грошові кошти у [PERSON] були ним витрачені на потреби спільної сім'ї з [PERSON] під час її існування - суду не надані, а тому ці обставини не можуть вважатися доведеними. Суд має виходити під час визначення складу учасників спірних правовідносин, що дії двох осіб, (позичальника і боржника), за загальним правилом, не можуть створювати (породжувати виникнення) обов'язків в третьої особи без її згоди, яка не брала участі у цих правовідносинах первинно. Наведені обставини у своїй сукупності, в тому числі з врахуванням факту тривалості існування таких боргових зобов'язань, за примусовим виконанням яких позивачка не зверталася до суду з невстановлених причин, дозволять суду зробити переконливий висновок, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики необхідно відмовити з причини їх надуманості, безпідставності та неналежного обґрунтування. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З огляду на правило ст. 11 ЦПК України, суд має задовольнити позов до [PERSON] в межах заявлених позивачем вимог. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Враховуючи задоволення позову до одного з відповідачів, а також звільнення позивача від сплати судового збору під час звернення до суду, суд має стягнути суму судового збору у розмірі 1 553,56 гривень саме з відповідача [PERSON] на користь держави за результатами розгляду справи. У відповідності до ст.88 ЦПК України у зв'язку із задоволенням позову підлягають стягненню з відповідача в дохід держави судові витрати - 1 553,56 гривень суми судового збору.

Outcome: partial