Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

Позивач звернуся до суду із позовною заявою до відповідача про визнання припиненим договору поруки. В позовній заяві зазначив, що 06.06.2007 року між ЗАТ «ПУМБ», на теперішній час ПАТ «ПУМБ» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 5450159. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір поруки № 5456996 від 06.06.2007 року. Однак жодних вимог до поручителя з боку банку щодо несплати боргу не надходило, а до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості в солідарному порядку банк звернувся лише 08.12.2015 року, тобто після спливу 6 місячного строку, встановленого законом. На підставі викладеного просив визнати припиненим договір поруки. Позивач в судовому засіданні суду пояснив, що на час укладення угоди поруки він був зареєстрований за адресою: [INFO], яка вказано в договору поруки. Однак згодом зареєструвався за адресою: місто Маріуполь, Семенишина, буд. 43 «а», а фактично проживає останні три роки за адресою: [ADDRESS]. Про зміну місця реєстрації та проживання він банк не повідомляв, та заперечував факт отримання письмової вимоги банку про виконання зобовязань за договором поруки, зазначивши, що на поштовому повідомленні стоїть не його підпис. Просив задовольнити позовну заяву у повному обсязі. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та пояснив, що його довірителю не було відомо про наявність заборгованості у [PERSON] перед банком. Крім цього надав суду додаткові письмові пояснення в яких зазначив, що в договорі поруки від 06.06.2007 року не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умови договору поруки, п.6.1 договору, про припинення поруки з припиненням зобовязання не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимог до поручителя. Оскільки банк звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості лише 08.12.2015 року, тобто з порушенням 6 місячного строку, вважав дію договору поруки припиненим. Крім цього зазначає, що враховуючи правову позицію, викладену у постанові Верховного суду України № 6-53цс14 від 17.09.2014 року, оскільки заборгованість перед банком виникла з 16.02.2015 року, вважає, що банк не скористався своїм правом на стягнення заборгованості з поручителя протягом цього строку та договір поруки має бути припиненим. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог та пояснила суду, що на адресу позичальника та поручителя було направлено листи про наявність боргу та необхідність його погашення, та вважала, що з вимогою до поручителя банк звернувся у встановлений законом строк. Крім цього суду надала письмові заперечення проти позову, в яких зазначила, що банк скористався передбаченим ч. 2 ст. 1050 ЦК України правом на односторонню зміну умов кредитного договору, а саме 26.02.2015 року за вих. № MPL-44/97 на адресу [PERSON] було направлено вимогу про дострокове повернення всієї суми кредиту та процентів за користування кредитом, протягом 60 календарних днів з дати отримання цього повідомлення. Вимога про дострокове повернення заборгованості була отримана позичальником 12.03.2015 року, відповідно до поштового повідомлення. У звязку із невиконанням позичальником зобовязань, на адресу поручителя 06.10.2015 року банком було спрямовано вимогу за вих. № 666 щодо виконання зобовязань за договором поруки. Згідно поштового повідомлення зазначену вимогу поручитель отримав 16.10.2015 року, однак її не виконав, у звязку із чим, банк звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з боржника та поручителя заборгованості у солідарному порядку. Також зауважила, що позивач на порушення умов договору поруки не повідомив банк про зміну свого місця знаходження. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, дійшов висновку про те, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 06.06.2007 року між Закритим акціонерним товариством «Перший Український Міжнародний банк», правонаступником усіх прав та обовязків якого є Публічне акціонерне товариство «Перший Український Міжнародний банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 5450159, на підставі якого останній отримав кредит у розмірі 23\~000 доларів США. В якості забезпечення виконання зобовязань за зазначеним вище кредитним договором, 06.06.2007 року банк уклав з [PERSON] договір поруки № 5456996, згідно умов якого останній поручився за виконання [PERSON] свої кредитних зобовязань. Згідно п. 6.1 Договору поруки порука припиняється з припиненням зобовязання за кредитним договором. Відповідно до п. 3.4 Договору поруки, поручитель зобовязався своєчасно повідомляти кредитора письмово про зміну свого місцезнаходження. До отримання такого повідомлення вимога кредитора підлягає направленню поручителю за його адресою, зазначеною в договорі. У звязку з неналежним виконанням [PERSON] своїх зобовязань за кредитними договором банком було направлено останньому письмову вимогу № MPL-44/97 від 26.02.2015 року про дострокове виконання зобовязань у повному обсязі відповідно до ч. 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України, протягом 60 календарних днів з дня отримання письмової вимоги. Згідно підпису на поштовому повідомленні зазначену вимогу [PERSON] отримав 12.03.2015 року. У звязку з невиконанням вимоги банку щодо дострокового виконання позичальником своїх кредитних зобовязань, 09.10.2015 року на імя поручителя [PERSON] було направлено письмову вимогу № 666 від 06.10.2015 року, про виконання зобовязань за договором поруки. зазначену вимогу було направлено на адресу поручителя, зазначену у Договорі поруки, а саме: місто Маріуполь, вул. Семенишина, буд. 43. У звязку з невиконанням позичальником та поручителем свої зобовязань за Кредитним договором та Договором поруки, 08.12.2015 року банк звернувся до суду із позовною заявою про солідарне стягнення заборгованості, та ухвалою Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17.12.2015 року було відкрито провадження по справі. Відповідно до ч. 1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до ч. 1 ст. 251 та ч. 1 ст. 252 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення, і визначається він роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а не посиланням на подію, яка має настати. Вказівкою на подію, яка має неминуче настати, визначається термін ? певний момент у часі, з настанням якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення (ч. 2 ст. 251, ч. 2 ст. 252 ЦК України). Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання позичальником своїх зобовязань за кредитним договором не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком припинення поруки. За таких обставин, порука на підставі ч. 4 статі 559 ЦК України припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Аналогічна правова позиція закріплена у постанові Верховного суду України від 21.05.2012 року по справі № 6-68цс11. Разом з цим, регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя(третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Верховний суд України у своїй постанові № 6-53цс14 від 17.09.2014 року закріпив наступну правову позицію, що виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Згідно ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного суду України, прийняті за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обовязковими для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобовязані привести свою судову практику у відповідність із рішенням ВСУ. Крім цього, згідно ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобовязаний враховувати висновки ВСУ, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України. У звязку із тим, що направив письмову вимогу про дострокове виконання зобовязання за кредитним договором 12.03.2015 року, в якій було встановлено 60 денний термін для виконання зобовязання за вказаною у договорі адресою, то терміном виконання зобовязання слід вважати 11.05.2015 року. Оскільки банк скористався своїм правом дострокової вимоги виконання зобовязання у повному обсязі, передбаченої ч. 2 ст. 1050 ЦК України, то відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України строк дії поруки встановлено протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Згідно поштового повідомлення, 09.10.2015 року банком було направлено поручителю письмову вимогу про виконання зобовязань за договором поруки, тобто в межах шестимісячного строку, встановленого законом. Посилання позивача на той факт, що він не отримував зазначеної письмової вимоги банку у звязку із зміною місця реєстрації та проживання є безпідставними, оскільки згідно умов договору поруки останній був зобовязаний повідомляти банк про зміну місця реєстрації або проживання, в іншому випадку, як передбачено умовами договору, письмові вимоги банку направляються за адресою, зазначеною в договорі. З огляду на вище викладене, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed