Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 8 Жовтневого району м. Дніпропетровська та просила визнати неправомірними дії посадових осіб цього підприємства про порушення черговості на отримання нею житла з 08.09.1997 (а.с.2-8). У подальшому в ході розгляду справи за клопотанням позивача у якості співвідповідача у справі залучено Дніпропетровську міську раду (а.с.84). Свої вимоги у позовній заяві та в судовому засіданні позивач мотивувала тим, що 19.02.1996 вона була працевлаштована двірником на підприємство ЖЕП № 8, де і була поставлена на квартирний облік з 08.09.1997 на отримання житла. На підприємстві позивач пропрацювала 18 років, але житло їй не було надано. 03.04.2009 позивач вийшла на пенсію, але продовжувала працювати двірником до 31.03.2014 на підприємстві, в подальшому працювала двірником у інших комунальних підприємствах. Власного житла позивач не має до теперішнього часу та мешкає з двома дочками у підвальному приміщенні. У 2004 році Дніпропетровська міська рада пропонувала позивачу житло, від якого вона відмовилася через непридатність його для проживання - квартира знаходилася у напівпідвальному приміщенні, в одній кімнаті були відсутні вікна, а в другій проходили великі труби тепломережі. За повідомленням Дніпропетровської міської ради від 10.04.2006 позивач згідно з інформацією профкому КВЖ РЕП Жовтневого району м. Дніпропетровська перебуває у списках осіб, що потребують отримання службової квартири за № 2 (у КЖЕП № 8 за № 1). Ця інформація підтверджена й відповіддю виконавчого комітету Жовтневого району м. Дніпропетровська від 16.03.2009 та Дніпропетровської міської ради від 16.08.2013. У подальшому 13.02.2014 з відповіді голови Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради вона дізналася, що згідно з рішенням цієї ради № 308 від 21.08.2012 була знята з обліку у черзі на отримання житла у зв'язку з тим, що не пройшла реєстрацію. Після надання усіх документів позивача було поновлено на обліку рішенням виконкому Жовтневої районної у м. Дніпропетровську ради Р-79 від 21.03.2014 складом сім'я - одна особа, номер черги в загальному списку - 213. У той же час, працівники ЖЕУ № 8 та КПЖЕП, прийняті на роботу після позивача, та зараховані до складу черги після неї службове житло отримали. Згідно з відповіддю Дніпропетровської міської ради від 02.06.2015, у якій міститься посилання на довідку управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 16.08.2013, у зведеному списку ЖЕП Жовтневого району м. Дніпропетровська позивач перебуває в черзі на отримання житла під номером № 2. З цього позивач робить висновок, що за весь час перебування на обліку як особа, що потребує поліпшення житлових умов, як на день прийняття на облік, так і на теперішній час обставини її перебування на обліку та в черзі не змінилися - протягом 10 років її черга залишається без руху. Представник відповідача Комунального житлово-експлуатаційного підприємства № 8 Жовтневого району м. Дніпропетровська в судове засідання не з'явився, в ході розгляду справи ним було направлено заперечення, де зазначено, що виділення житла не входить до компетенції підприємства та воно не може бути належним відповідачем у справі. Представник відповідача Дніпропетровської міської ради в судовому засіданні позов не визнав у повному обсязі та зазначив, що службове житло надається за наявності можливості, виходячи з потреб підприємства. Черговість надання службового житла, на яку посилається позивач, нормативно-правовими актами не передбачена. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Установлено, що [PERSON] 19.02.1996 була працевлаштована двірником на підприємство ЖЕП № 8, 03.04.2009 позивач вийшла на пенсію, але продовжувала працювати двірником на підприємстві відповідача, та була звільнена 31.03.2014 за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. У подальшому позивач переводилася працювати двірником на інші комунальні підприємства, що підтверджується її трудовою книжкою (а.с.9-11). Згідно з відомостями, викладеними у відповіді виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 02.06.2015, у якій міститься посилання на довідку управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради від 16.08.2013, у зведеному списку ЖЕП Жовтневого району м. Дніпропетровська позивач перебуває в черзі на отримання службового житла під номером № 2, але виділити їй службове житло в позачерговому порядку немає можливості (а.с.12). Як вбачається із матеріалів справи, починаючи з 1997 року позивач листувалася з відповідачами щодо отримання нею службового житла, але житла не отримала, та мешкала увесь цей час у приміщенні по [ADDRESS]. При цьому відповідачами у наданих [PERSON] відповідях на її звернення та запити підтверджено, що вона перебуває у черзі під № 2 та в ході виділення службових квартир буде розглянуто питання про надання їй службового житла (а.с.13-26). Крім того, позивач неодноразово зверталася до органів прокуратури з приводу сприяння виділенню їй службового житла шляхом вжиття заходів прокурорського реагування, на що отримувала відповіді про цивільно-правовий характер її взаємовідносин з відповідачами та відсутність підстав для вжиття таких заходів (а.с.26-40). Відносини щодо користування приміщеннями державного і громадського житлового фонду (неслужбових жилих приміщень) регулюються главою 1 та главою 2 чинного Житлового кодексу Українського РСР (ст.ст. 31 - 117). Згідно із ст. 31 Житлового кодексу Української РСР громадяни, які потребують поліпшення житлових умов, мають право на одержання у користування жилого приміщення в будинках державного або громадського житлового фонду в порядку, передбаченому законодавством Союзу PCP, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української PCP. Жилі приміщення надаються зазначеним громадянам, які постійно проживають у даному населеному пункті (якщо інше не встановлено законодавством Союзу PCP і Української PCP), як правило, у вигляді окремої квартири на сім'ю. Відповідно до ст. 60 Кодексу правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень затверджуються Радою Міністрів Української PCP і Українською республіканською радою професійних спілок. На виконання ст. 60 Житлового кодексу постановою Ради Міністрів УРСР і Укрпрофради від 11.12.1984 № 470 затверджено Правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов і надання їм жилих приміщень в Українській PCP. Відносини щодо користування службовими приміщеннями регулюється главою 3 Житлового кодексу Української РСР. Відповідно до ч. 1 ст. 118 Житлового кодексу службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Згідно з ч. 1 ст. 119 Житлового кодексу перелік категорій робітників, яким може бути надано службові жилі приміщення, встановлюється законодавством Союзу PCP і Української PCP. Статтею 121 цього Кодексу унормовано, що порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства Української РСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На виконання цих приписів житлового законодавства постановою Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37 «Про службові жилі приміщення» затверджено Перелік категорій працівників, яким може бути надано службові жилі приміщення та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в Українській PCP. Відповідно до п. 8 зазначеного Положення службові жилі приміщення надаються включеним до згаданого в пункті 7 цього Положення переліку працівникам, які постійно проживають, а також прописані в населеному пункті за місцем розташування відповідного підприємства, установи, організації. З дозволу виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів службове жиле приміщення може бути надано працівникові, який проживав в іншому населеному пункті. Зазначені приміщення надаються незалежно від перебування працівників на квартирному обліку, без додержання черговості та пільг, установлених для забезпечення громадян житлом, за винятком надання службових жилих приміщень в будинках радгоспів. Якщо жилі приміщення, в яких проживають відповідні працівники, знаходяться на такій відстані від місця роботи, яка виключає можливість виконання ними трудових обов'язків, надання службових жилих приміщень допускається у випадках, коли ці працівники забезпечені житлом. У разі недостатності службових жилих приміщень для забезпечення всіх працівників відповідних категорій зазначені приміщення надаються виходячи з інтересів забезпечення нормальної діяльності підприємства, установи, організації. Аналізуючи матеріали справи та встановлені при її розгляді фактичні обставини у їх співставленні із зазначеними нормами законодавства, що регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про те, що чинним законодавством не передбачено безумовного обов'язку надання підприємством жилого приміщення своєму робітнику та унормована лише можливість (право) підприємства надання своїм працівникам житла за наявності можливості з урахуванням потреб підприємства. При цьому, згідно з абз. 4 п. 8 зазначеної Постанови Ради Міністрів УРСР від 04.02.1988 № 37 при вирішенні питання про надання службового житла в разі його недостатності для забезпечення потреб усіх працівників враховуються інтереси забезпечення нормальної діяльності підприємства. Правила черговості надання службового житла у цьому випадку чинним законодавством не передбачені. При цьому позивачем не доведено, що надання їй службового житла відповідало таким інтересам, як і не надано доказів наявності вільного службового житла, яке могло бути розподілено позивачу. Водночас порушення черговості на отримання службового житла не доведено при розгляді справи і не містить законодавчих заборон. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Тобто позивач повинен довести, що діями відповідача було порушено його права. При цьому суд може відновити порушене, невизнане або оспорюване право особи. Водночас жодних доказів порушення, невизнання або оспорювання права на отримання житла позивачем до суду не надано та судом в ході розгляду справи не встановлено, адже позивачу роз'яснено порядок надання компетентним органом житла і вчинені дії щодо реалізації права позивача на отримання житла. Вирішуючи позовні вимоги, приймаючи до уваги те, що згідно з ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд приходить до висновку, що позивачем не підтверджено наданими доказами факту порушення її прав, оскільки усі її доводи зводяться до припущень щодо отримання іншими особами житла всупереч встановленому законодавством порядку. Ураховуючи наведені приписи законодавства та встановлені відповідні їм фактичні обставини справи та правовідносини, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, на підставі ст. 88 ЦПК України, приймаючи до уваги результат вирішення справи, судові витрати не підлягають стягненню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed