Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача у якому зазначила, що від зареєстрованого між позивачем та відповідачем шлюбу, у сторін [INFO] року народилася дитина, яка проживає разом із позивачем. Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 02.02.2017 року зареєстрований між позивачем та відповідачем шлюб було розірвано. 01.12.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та сплату аліментів на дитину відповідно до умов якого, відповідач узяв на себе, окрім іншого обов'язок сплачувати аліменти на утримання спільної дитини в розмірі 3000 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Позивач стверджує, що у зв'язку із необхідністю оздоровлення дитини, її розвитку та навчання, позивач несе додаткові витрати на утримання дитини, половину яких повинен сплачувати відповідач. В добровільному порядку нести такі додаткові витрати на утримання дитини відповідач відмовляється, тому порушені права позивача підлягають судовому захисту. Таким чином, з урахуванням останніх уточнень позовних вимог, позивач просила стягнути з відповідача 19396,22 грн. додаткових витрат на спільну дитину та вирішити питання про стягнення судового збору. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені позовні вимоги та пояснила, що дійсно, з метою оздоровлення, навчання та лікування спільної з відповідачем дитини, вона несе додаткові витрати. Відповідач у добровільному порядку відмовляється порівну нести такі витрати, тому половина витрат на дитину, яка становить 19396,22 грн. повинен нести відповідач. В судовому засіданні відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог та вказував на те, що він належним чином надає визначену сторонами суму аліментів на утримання спільної дитини, несе також додаткові витрати на її утримання. Вказував, що в розмір аліментів, який було визначено на підставі договору між сторонами, було вже закладено такі додаткові витрати, як відвідування басейну та інші затрати, які було здійснені позивачем і половину з яких, позивач просить стягнути з нього в судовому порядку. Заслухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, 10.08.2003 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від зареєстрованого між сторонами шлюбу, [INFO] року у сторін народилася дитина - [PERSON], яка проживає разом із позивачем. 01.12.2016 року між позивачем та відповідачем було укладено договір між батьками щодо здійснення батьківських прав та про сплату аліментів на дитину. Відповідно до п.2.5 вказаного вище договору між батьками, аліменти сплачуються батьком щомісяця у виді твердої грошової суми, розмір якої за домовленістю сторін встановлений у розмірі 3000 грн. щомісяця на утримання сина до досягнення ним повноліття - до 15.11.2023 року. З матеріалів справи убачається, що відповідач фактично належним чином виконує свої зобов'язання по утриманню спільної з позивачем дитини в рамках, визначених між сторонами договору. Окрім цього судом встановлено, що заробітна плата позивача за основним місцем роботи становить 3200 грн. на місяць (а.с.147), а заробітна плата відповідача, в середньому становить 10000 грн. на місяць (а.с. 157 - 161), з яких відповідач сплачує на користь позивача на утримання їхнього сина 3000 грн. щомісячно. Позивач, як на підставу своїх вимог вказує на те, що вона несе додаткові витрати на утримання сина. Відповідач не приймає фінансової участі у додаткових витратах на його утримання, тому позивач просить стягнути їх у судовому порядку, з урахуванням усіх заяв про збільшення позовних вимог у розмірі 19396,22 грн., що відповідає половині понесених додаткових витрат. Згідно ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ст. 180 СК України). Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п'ятою статті 157 цього Кодексу. Судом встановлено, що під додатковими витратами на дитину позивач розуміє витрати на відвідування дитиною басейну на загальну суму 5819 грн., з яких 2909,50 грн. підлягають стягненню з відповідача, витрати на навчання грі на гітарі - 9195 грн., з яких 4597,50 грн. підлягають стягненню з відповідача, витрати на оздоровлення в літній період - 9900 грн., з яких підлягають стягненню з відповідача - 4950 грн., витрати на психологічне лікування - 860 грн., з яких підлягають стягненню з відповідача - 430 грн., витрати на медичне обстеження - 963, 05 грн., з яких підлягають стягненню з відповідача - 481,52 грн., витрати на повноцінне навчання - 12055,40 грн., з яких підлягають стягненню з відповідача - 6027,70 грн.. З такими твердженнями позивача, суд повністю погодитися не може виходячи із наступного. Позивач вказує, що з метою оздоровлення дитини сторін у літній період, на підставі рекомендацій лікаря щодо необхідності санаторно - курортного оздоровлення (а.с.72), нею було укладено договір на туристичне обслуговування від 11.05.2017 року (а.с.65-71), за що сплачено 28685 грн., що підтверджується відповідною квитанцією (а.с.72). З додатку №1 до договору на туристичне обслуговування убачається, що до загальної вартості туристичних послуг входить вартість таких послуг на одну дитину в розмірі 9900 грн., тому з відповідача підлягає стягненню половина таких витрат. Разом із цим із вказаного додатку також убачається, що послуги надавалися для поїздки позивача та дитини сторін до Туреччини (Аланія). Жодних доказів про те, що в рамках даної туристичної подорожі, позивачем придбавалися санаторно - курортні послуги не надані. З наданої рекомендації лікаря із вказівкою про необхідність проведення санаторно - курортного лікування дитини не убачається, що таке лікування можна отримати виключно в Туреччині (Аланії). З пояснень позивача слідує, що на її думку, сам відпочинок дитини у моря і є її лікуванням, а батько повинен фінансувати такий відпочинок порівну з матір'ю. Згідно із ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про курорти» курорт - освоєна природна територія на землях оздоровчого призначення, що має природні лікувальні ресурси, необхідні для їх експлуатації будівлі та споруди з об'єктами інфраструктури, використовується з метою лікування, медичної реабілітації, профілактики захворювань та для рекреації і підлягає особливій охороні. Санаторно-курортний заклад - це заклад охорони здоров'я, що забезпечує надання громадянам послуг лікувального, профілактичного та реабілітаційного характеру з використанням природних лікувальних ресурсів курортів (лікувальних грязей та озокериту, мінеральних та термальних вод, ропи лиманів та озер, природних комплексів із сприятливими для лікування умовами тощо) та із застосуванням фізіотерапевтичних методів, дієтотерапії, лікувальної фізкультури та інших методів санаторно-курортного лікування. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позивач не довів того, що кошти, які були ним витрачені на літній відпочинок дитини, зумовлені саме лікуванням спільної дитини сторін, оскільки жодних доказів, що дитина отримувала лікування за рекомендацією лікаря під час літнього відпочинку, матеріали справи не містять. Тобто, такі витрати позивача не входять до визначення особливих обставин, в розумінні ст. 185 СК України і не підлягають стягненню другого з батьків, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 4950 грн. задоволенню не підлягає. Звертаючись до суду із вимогою про стягнення з відповідача половини витрат на забезпечення відвідування дитиною сторін басейну, з метою оздоровлення, то суд вважає за необхідне відмітити наступне. З матеріалів справи убачається, що на підтвердження своїх вимог позивач надає заяву від 09.09.2017 року про надання додаткових освітніх послуг з плавання в басейні спорткомплексу університету Грінченка (а.с.40) заяву від 01.02.2017 року (а.с. 42), абонементні квитки (а.с. 43, 44, 101, 172 (зворот), 182) та відповідні банківські квитанції. Крім того вказує на те, що відвідування басейну зумовлено рекомендацією лікаря, що підтверджується відповідною довідкою (а.с.47). Враховуючи наявність системного зв'язку між понесеними позивачем витратами на відвідування дитиною сторін басейну та підставами для здійснення таких витрат, суд вважає, що вони охоплюються поняттям особливих обставин та спрямовані на досягнення лікувальних властивостей таких занять, яких потребує дитина. Разом із тим суд звертає увагу на те, що відповідно до квитанції від 02.02.2017 року на загальну суму 480 грн. (а.с.45), оплата за відвідування дитиною басейну була здійснена під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а тому сплачені кошти, в розумінні ст. 61 СК України були об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і не можуть вважатися додатковими витратами на утримання дитини здійсненим одним із подружжя. За таких обставин, суд вважає доведеним ту обставину, що позивачем було понесені додаткові витрати на дитину (відвідування басейну) на загальну суму 5339 грн., тому з урахуванням приписів ч.1 ст. 141 СК України половина таких витрат підлягає стягненню з відповідача. Суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що вартість занять дитини в басейні входить до розміру аліментів, які були визначені між позивачем та відповідачем шляхом укладення договору між батьками щодо здійснення батьківських прав та про сплату аліментів на дитину, оскільки такі витрати у вказаному договорі не конкретизовані, а містять посилання лише на загальний розмір аліментів на дитину. Окрім цього позивач просить стягнути з відповідача 4597,50 грн., в якості половини витрат на навчання дитини грі на гітарі, оскільки дитина сторін має здібності до цього та бажає цим займатися. Судом встановлено та не заперечувалося сторонами факт того, що дійсно, дитина сторін відвідує курси гри на гітарі. Дана обставина, з урахуванням її визнання сторонами не потребує додаткового доказування. З матеріалів справи убачається, що позивач витратив на навчання гри дитини сторін на гітарі 9195 грн., половину з яких потрібно стягнути з відповідача. З таким твердженням суд повністю погодитися не може, виходячи із наступного. З наданих позивачем копій квитанцій №16481, 16483, 16482, 16490 та товарного чеку №53793 (а.с. 60-62) убачається, що оплата позивачем була здійснена починаючи з листопада 2016 року по січень 2017 року. Як вже було встановлено судом, шлюб між сторонами було розірвано 02.02.2017 року. Таким чином, з точки зору суду позивач, витрачаючи кошти до моменту розірвання шлюбу діяв в інтересах сім'ї і за рахунок сімейного бюджету. Тому підстав стверджувати, що половину коштів, витрачених позивачем на розвиток дитини до моменту розірвання шлюбу з відповідачем, слід стягувати з відповідача, немає. З огляду на вказане, суд вважає, що підстав для стягнення з відповідача витрат позивача на оплату послуг навчання грі на гітарі в розмірі 3165 грн. немає. Разом із цим, виходячи із встановлених обставин суд вважає, що навчання дитини грі на гітарі ґрунтується на розвитку її особливих здібностей, і в розумінні ст. 185 СК України є особливими обставинами, які зумовлюють понесення позивачем додаткових витрат, половину яких, слід стягнути з відповідача. Оцінюючи надані позивачем докази на підтвердження своїх вимог, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3015 грн. додаткових витрат позивача на навчання дитини грі на гітарі. Також суд приходить до висновку про те, що підлягають стягненню з відповідача половина витрат позивача пов'язаних з медичним обстеженням та лікуванням дитини, що підтверджуються належними доказами (а.с.178-180). Тому в частині стягнення з відповідача 481,52 грн. підлягає задоволенню. Окрім цього, позивач просить стягнути з відповідача додаткові витрати на утримання дитини у вигляді витрат, на психологічне лікування сина у розмірі 430 грн., як половину витрат, які були ним здійснені. Разом із тим, виходячи із наданих позивачем доказів (квитанцій до прибуткового касового ордеру №15, 38, 47, 84 (а.с.76)), суд не убачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки надані квитанції свідчать про внесення благодійного внеску позивачем і не свідчить про оплату послуг за надання консультацій психолога, пов'язаних із лікуванням дитини. Також позивачем заявлена вимога про стягнення з відповідача половини витрат на повноцінне навчання (канцелярські товари, одяг, взуття тощо) в розмірі 6027,70 грн. однак, суд вважає, що така вимога не підлягає задоволенню, оскільки придбання вказаних товарів не можна віднести до витрат, які пов'язані з особливими обставинами, оскільки це повсякденні витрати, які входять до обсягу аліментних зобов'язань, які виконуються відповідачем. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача додаткових витрат на дитину підлягають задоволенню частково, в частині стягнення 5952,53 грн., а в задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити. Інші наявні в матеріалах справи докази, висновків суду не спростовують. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial