Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача не виплаченої заробітної плати в сумі 2632,20 грн., середнього заробітку за період затримки розрахунку у розмірі 39 618,26 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 20.02.1988 її прийнято на посаду штампувальника ТзОВ «Львівські автобусні заводи», 01.04.2011 - переведена на відокремлений структурний підрозділ ТОВ «Львівські автобусні заводи» старшим комірником в цех комплектування. У січні 2013 року вона була звільнена згідно п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності працівників. При звільненні відповідач не провів з нею належного розрахунку, невиплачена заробітна плата, в тому числі компенсація за невикористану відпустку та вихідна допомога становить 2632,20 грн. На її неодноразові звернення з проханням виплатити заборгованість по заробітній платі відповідач не реагує. Оскільки відповідач порушив термін проведення розрахунку, тому просить стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 39618,26 грн. Від представника позивача [PERSON], що діє згідно довіреності надійшло письмове клопотання про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи. Представник відповідача в судове засідання не зявився, хоча згідно ст.76 ЦПК України належним чином повідомлявся про час та місце розгляду справи, а тому, згідно ст.ст. 169, 224 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу заочно, у відсутності представника відповідача, на підставі наявних у справі доказів. У звязку з неявкою сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, зясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю; кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільнення працівника виплата всіх сум, що належать йому, провадиться в день звільнення, або якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 20.02.1988 перебувала у трудових відносинах з відповідачем ТОВ «Львівські автобусні заводи», на посаді штампувальника; 01.04.2011 - переведена на відокремлений структурний підрозділ ТОВ «Львівські автобусні заводи» старшим комірником в цех комплектування; 21.01.2013 - звільнена згідно п.1 ст.40 КЗпП України у зв'язку із скороченням чисельності працівників, що стверджується даними трудової книжки. Встановлено, що при звільненні відповідач не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі і не провів з ним повного розрахунку. Оскільки відповідачем, попри неодноразові звернення позивача, не видано відповідної довідки щодо невиплаченої заробітної плата, останнім проведено такий розрахунок згідно наданих Галицьким об'єднаним управлінням пенсійного фонду України м.Львова індивідуальних відомостей про застраховану особу (облікова картка: [NUMBER]). Згідно розрахунку, проведеного позивачем, заборгованість по заробітній платі, з урахуванням компенсації за невикористану відпустку у розмірі 777,36 грн. та вихідної допомоги при звільненні у розмірі 845,81 грн. становить 2632,20 грн., яка і підлягає стягненню з відповідача в користь позивача. Даний розрахунок суд приймає як належний та допустимий доказ, оскільки відповідачем жодних доказів щодо неправильного розрахунку заборгованості по заробітній платі не подано. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відтак, з огляду на те, що відповідач не провів із позивачем розрахунок в строк визначений ст.116 КЗпП, суд приходить до висновку, що у відповідності до положень ч.2, 3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затвердженого постановою КМУ від 8 лютого 1995 р. № 100, з нього слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку по день звернення з даним позовом до суду в сумі 39618,26 грн., з розрахунку 1111 (днів затримки) х 35,66 (середньоденна заробітна плата). Відповідно до розяснень, які містить п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником в терміни передбачені ст.116 КЗпП України є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Аналогічна позиція висвітлена в рішенні Конституційний Суд України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, щодо офіційного тлумачення положень ст.233 КЗпП України у взаємозвязку з положеннями статей 117, 237-1 КЗпП України. У відповідності до вимог ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести за допомогою належних та допустимих доказів ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням положень ст.ст. 57 59 Цивільного процесуального кодексу України. Зважаючи на вищевикладені обставини, а також те, що відповідач не навів будь-яких даних щодо спростування заявлених позивачем вимог, не представив суду жодних доказів та не довів відсутності своєї вини у затримці виплаті заробітної плати та розрахунку при звільненні позивача, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. У відповідності до положень п.2 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Крім того, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд приходить до висновку, що на підставі ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави, слід стягнути судовий збір в розмірі 1600 грн., від сплати якого позивача звільнено при подачі такого позову до суду. На підставі ст.ст.116-117 К3пП України, ст.ст.27, 33 Закону України «Про оплату праці» та

Outcome: approved