Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-11 00:00:00

Позивач звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва з вищевказаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Однак при проведенні дій щодо підготовки до купівлі-продажу вказаної квартири стало відомо, що ухвалою Народного суду Шевченківського району м. Києва від 23 липня 2003 року та постановою державної виконавчої служби у Шевченківському районі м. Києва було накладено арешт на вказану квартиру, про що в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна містяться відповіді записи про обтяження за номерами:22107862 та 22108299. 17 листопада 2017 року позивач звернулася до Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві із метою з'ясування підстав накладення арешту. Листом Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 22 листопада 2017 року було повідомлено, що відповідно до відомостей Автоматизованої системи виконавчих проваджень станом на 22 листопада 2017 року у Відділі відсутні відкриті виконавчі провадження, боржником за якими є [PERSON]. Крім того у спеціальному розділі АСВП відсутні відомості щодо перебування виконавчих проваджень відносно [PERSON] у минулі періоди, оскільки повне внесення відомостей до Єдиного реєстру виконавчих проваджень щодо сторін виконавчого провадження почало здійснюватися у 2007 році. Журнали реєстрації виконавчих проваджень, переданих державним виконавцем, та завершені до 2013 року знищені за закінченням строку зберігання, встановити підстави накладення арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS], постановою від 19 серпня 2003 року та надати інформацію стосовно винесення постанови про звільнення майна з-під арешту у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження» не виявляється можливим. З урахуванням викладеного та того, що за інформацією Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві відсутні відкриті виконавчі провадження, в яких боржником є [PERSON], просить суд зняти арешт з квартири [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS]. Відзив на позовну заяву від відповідача у справі на адресу суду не надодив. Відповідно до ст.. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Дослідивши матеріали справи та оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 11 серпня 2000 року, квартира яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] на праві власності. Квартира [ADDRESS] зареєстрована Київським міським бюро технічної інвентаризації на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло і записаний у реєстрову книгу за №2690 18 серпня 2000 року. Згідно з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31 серпня 2017 року, квартира зареєстрована за номером 22108428 в Реєстрі речових прав на нерухоме майно. Відповідно до листа Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві станом на 22 листопада 2017 року, згідно з відомостями Автоматизованої системи виконавчих проваджень, у Відділі відсутні відкриті виконавчі провадження, боржником за якими є [PERSON]. Крім того у спеціальному розділі АСВП відсутні відомості щодо перебування виконавчих проваджень відносно [PERSON] у минулі періоди, оскільки повне внесення відомостей до Єдиного реєстру виконавчих проваджень щодо сторін виконавчого провадження почало здійснюватися у 2007 році. Журнали реєстрації виконавчих проваджень, переданих державним виконавцем, та завершені до 2013 року знищені за закінченням строку зберігання, встановити підстави накладення арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS], постановою від 19 серпня 2003 року та надати інформацію стосовно винесення постанови про звільнення майна з-під арешту у спосіб, визначений Законом України «Про виконавче провадження» не виявляється можливим. З урахуванням викладеного та того, що за інформацією Шевченківського районного відділу державної виконавчої служби міста Києва Головного територіального управління юстиції у м. Києві відсутні відкриті виконавчі провадження, в яких боржником є [PERSON], просить суд зняти арешт з квартири [NUMBER], що розташована за адресою: [ADDRESS]. Згідно з актуальною інформацією про державну реєстрацію обтяжень ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2003 року та постановою державної виконавчої служби у Шевченківському районі м. Києва від 19 серпня 2003 було накладено арешт на вказану квартиру, про що в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна містяться відповіді записи про обтяження за номерами:22107862 та 22108299. Приписами ч. 1 та п. 3 ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Аналогічні положення наведені й в п.3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року за №512/5. Між тим, статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Тобто, наявність арешту на майно за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному обсязі користуватися та розпоряджатися своїм майном та власний розсуд. Разом з тим, як передбачено ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 року у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Як передбачено вимогами ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», Особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Отже, враховуючи те, що обставини, які стали підставою для арешту майна відсутні, виконавче провадження на виконанні в Шевченківському РВ ДВС м. Києва ГТУЮ у м. Києві з виконання рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 23 липня 2003 року, боржником за яким є [PERSON], в ході здійснення якого державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника не перебуває, що, порушує права позивача на вільне володіння (користування та розпорядження) вказаною квартирою, суд дійшов висновку, що спосіб захисту, обраний позивачем у вигляд зняття арешту з нерухомого майна, обґрунтований та передбачений законом та підлягає задоволенню.

Outcome: approved