Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила та в остаточній редакції просила стягнути з [PERSON] на її користь три проценти річних від простроченої поверненням суми позики в сумі 3030 гривень, нарахованих інфляційних витрат на суму боргу у розмірі 19000,87 гривень, а також судові витрати у розмірі 243,60 гривень. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначала, що 17 грудня 2014 року [PERSON] взяла у неї в позику грошові кошти у розмірі 101000 гривень на строк до 01 квітня 2013 року. Оскільки відповідач зазначені кошти не повернула, рішенням Харківського районного суду Харківської області вони були стягнуті з відповідача в примусовому порядку, однак до теперішнього часу рішення в частині стягнення грошової суми не виконане. У зв'язку з простроченням позивачем грошового зобов'язання, у відповідності до ст. 625 ЦК України, позивачем здійснений розрахунок боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, що становить за період часу з 02 грудня 2013 року по 02 грудня 2014 року 19000,87 гривень, а також трьох процентів річних від простроченої суми, що за період часу з 02 грудня 2013 року по 02 грудня 2014 року становить 3030 гривень. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі та пояснила про обставини, викладені вище. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, про день та час слухання справи була повідомлена своєчасно і належним чином, заяв про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за її відсутності суду не надала. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд за згодою позивача вважає можливим ухвалити заочне рішення. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 20 листопада 2013 року позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу задоволено повністю. З [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто суму боргу за договором позики від 17 грудня 2012 року у розмірі 101000 гривень та витрати по оплаті судового збору у сумі 1010 гривень. Рішення набрало законної сили 02 грудня 2013 року. На підставі зазначеного рішення 17 грудня 2013 року Харківським районним судом Харківської області був виданий виконавчий лист № 635/3500/13-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суми боргу у розмірі 101000 гривень. 15 січня 2014 року старшим державним виконавцем Відділу державної виконавчої служби Харківського районного управління юстиції Харківської області Мазуріною О.М. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження (ВП №41463831) за зазначеним виконавчим листом, боржнику наданий строк до 22 січня 2014 року для добровільного виконання рішення суду. Відповідно до ч. З ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається зі змісту зазначеного рішення суду, 17 грудня 2012 року [PERSON] позичила у позивача [PERSON] грошові кошти у розмірі 101000 гривень, які зобов'язалася повернути позивачу до 01 квітня 2013 року, на підтвердження чого у відповідності із нормою ч. 1 ст. 1047 ЦК України відповідачем була надана письмові розписка. Суду не надано належних, допустимих та беззаперечних доказів повернення відповідачем суми зазначеного боргу. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не виконала зобов'язання за договором позики від 17 грудня 2012 року, отриману від позивача суму позики у розмірі 101000 гривень не повернула у повному обсязі. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.І ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов'язань, у тому числі виконання зобов'язання, проведеного належним чином. З аналізу норм зазначеної глави 50 ЦК України вбачається, що рішення суду про стягнення заборгованості в зв'язку з невиконанням зобов'язання не припиняє виконання зобов'язання, будь-які інші підстави припинення зобов'язання договором позики сторонами не встановлені, а тому правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору позики від 17 грудня 2012 року продовжуються. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України (постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3- 57гс10; постанова Верховного Суду України від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11; постанова Верховного Суду України від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11; постанова Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11; постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11). Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до вимог ч. 2 ст.. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. В зв'язку з встановленим вище простроченням виконання відповідачем зобов'язань за договором позики суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача трьох процентів річних від простроченої суми та нарахованих на суму боргу інфляційних витрат. При цьому, відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, а тому вимоги про стягнення трьох процентів річних за час прострочення виконання грошового зобов'язання та інфляційних нарахувань за договором позики від 17 грудня 2012 року суд задовольняє у межах позовних вимог, а саме за період з 02 грудня 2013 року по 02 грудня 2014 року. При обчисленні суми індексації грошового боргу суд виходить з того, що за період з грудня 2013 року по грудень 2014 року індекси інфляції у процентах склали: грудень 2013 року - 100,5%, січень 2014 року - 100,2%, лютий 2014 року - 100,6%, березень 2014 року - 102,2%, квітень 2014 року - 103,3%, травень 2014 року - 103,8%), червень 2014 року - 101,0%, липень 2014 року - 100,4%, серпень 2014 року - 100,8%), вересень 2014 року - 102,9%, жовтень 2014 року - 102,4%, листопад 2014 року - 101,9%), грудень 2014 року - 103,0%. Всього, за період прострочення виконання грошового зобов'язання індекс інфляції склав - 1,25 %. Таким чином, сума боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за договором позики від 17 грудня 2012 року складає 126250 гривень (101000 X 1,25=126250), а сума інфляційних нарахувань за час прострочення виконання грошового зобов'язання 25250 гривень (126250-101000=25250). З наданим позивачем розрахунком інфляційних нарахувань на суму боргу суд не погоджується, однак виходячи з принципу дизпозитивності цивільного судочинства, суд задовольняє позовні вимоги щодо стягнення інфляційних нарахувань за вищевказаний період прострочення виконання грошового зобов'язання за договором позики від 17 грудня 2012 року в межах заявлених позовних вимог у розмірі 19000,87 гривень. Сума трьох процентів річних за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 02 грудня 2013 року по 02 грудня 2014 року (365 днів) складає 3030 гривень (101000 X 3 X 365 / 365 / 100), таким чином з наданим позивачем розрахунком трьох процентів річних від простроченої суми боргу суд погоджується. Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Позивачем при пред'явленні позову до суду були сплачені судові витрати, а саме - судовий збір у сумі 243,60 гривень, що підтверджується квитанцією № 80 від 15 грудня 2014 року. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved