Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до суду збільшення розміру аліментів на утримання дитини. Свій позов позивач обґрунтовує тим, що вона 20 вересня 2013 року зареєструвала шлюб з відповідачем. В шлюбі в них 23 серпня 2014 року народився син [PERSON]. Відповідач матеріальної допомоги на утримання сина не надає, його вихованням не цікавиться, проживає окремо. Позивачу важко одній утримувати малолітню дитину. Просить стягувати з відповідача аліменти на утримання дитини в твердій грошовій сумі по 600 гривень щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судове засідання не зявилася, однак в поданій до суду заяві позов підтримала повністю із наведених в позовній заяві підстав, просила його задовольнити, а справу слухати у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак подав до суду письмову заяву в якій позов визнав повністю, згідний сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі по 1000 (одній тисячі) гривень щомісячно. Справу просив слухати у його відсутність. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення. Відповідно до ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст.ст.1,17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду, як джерело права. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7, ч.8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Це положення відбите і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. У відповідності до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов'язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 18 березня 2014 року, яке набрало законної сили, було розірвано (а.с. 5). Після розірвання шлюбу позивачу було відновлено її дошлюбне прізвище «Перепечко». В даному шлюбі в них 30 травня 2012 року народився син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини, батьком в якому записаний відповідач [PERSON] (а.с. 11). Дитина [PERSON], [INFO] проживає з позивачем [PERSON], що стверджується довідкою Горохівської міської ради №1954 від 02 вересня 2016 року (а.с. 4) та рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 18 березня 2014 року (а.с. 5). Рішенням Горохівського районного суду Волинської області від 18 березня 2014 року, яке набрало законної сили, з відповідача [PERSON] в користь позивача [PERSON] було стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 500 (пятсот) гривень щомісячно, починаючи з 29 січня 2014 року та до досягнення сином повноліття, з врахуванням індексації відповідно до закону (а.с. 6-7). З витягу з наказу №258-вн/тр про надання відпустки від 20 травня 2016 року вбачається, що позивач [PERSON], яка працює в ТОВ «Кромберг енд Шуберт Україна» на посаді комплектувальника проводів, з 30 травня 2016 року до 30 травня 2017 року перебуває у відпустці без збереження заробітної плати для догляду за дитиною до досягнення нею шестирічного віку. За змістом п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» відповідно до ст.192 СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. За таких обставин справи, враховуючи вимоги ст.ст.180, 192 СК України, те, що обов'язок утримувати дитину покладається рівною мірою на матір і батька, матеріальний стан позивача змінився, дитина підросла і на даний час є дошкільного віку, в зв'язку з чим витрати позивача на її утримання зросли, а розмір стягуваних аліментів не забезпечує в повній мірі мінімальних потреб дитини для її повноцінного розвитку, а тому, виходячи із характеру спірних правовідносин, що виникли між сторонами, суд дійшов висновку про наявність в даному випадку передбачених законом підстав для задоволення позову і збільшення розміру аліментів на сина, які стягуються за рішенням суду з відповідача в користь позивача, до 1000 (однієї тисячі) гривень щомісячно, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про його задоволення. Так як визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд таке визнання приймає і постановляє рішення про його задоволення. Крім того, відповідно до п.1.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру судовий збір справляється в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Враховуючи, що позивач при подачі даного позову була звільнена від сплати судового збору, то відповідно до вимог зазначеного Закону, ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути 551 гривню 20 копійок судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved