Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-01 00:00:00

Позивач звернулася з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого посилається на те, що 03.02.2009 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON], від якого у них народився син [PERSON], [INFO]. Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 15.09.2014 року шлюб між сторонами розірвано, неповнолітню дитину [PERSON] залишено на проживанні з позивачкою - [PERSON] Після встановлення режиму окремого проживання відповідач припинив надавати матеріальну допомогу на утримання дитини та ухилився від виконання своїх батьківських обов'язків, тому рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 24.09.2012 року вирішено стягувати з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі однієї третини частки його заробітку щомісячно, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для утримання дитини відповідного віку. 20.10.2014 року Галицьким районним судом Івано-Франківської області винесено рішення щодо зміни розміру аліментів призначених [PERSON] за рішенням Галицького районного суду від 24.09.2012 року та вирішено стягувати з [PERSON] в користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі по 550 грн. щомісячно, починаючи з 09.09.2014 року і до досягнення ним повноліття. Після звернення рішення до виконання у ВДВС відповідач аліменти сплачував тільки в той період, коли офіційно був працевлаштований( до квітня 2014 року) , а за період з квітня 2014 року по дату подання даного позову [PERSON] було здійснено оплату аліментів лише тричі протягом вказаного періоду, у зв'язку з чим станом на 01.07.2017 року виникла заборгованість в сумі 17 362,71 грн, що підтверджується довідкою Галицького районним відділом ДВС № 628 від 20.10.2017 року. За умови місячного нарахування по 309 грн, пізніше по 550 грн. відповідач не оплачував аліменти протягом повних трьох років. Одноразовий платіж поступив в сумі 1942 грн.80 коп в вересні 2017 року після подачі позивачкою позову про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька. Несвоєчасна оплата аліментів відповідачем стала підставою для звернення позивачки до суду 20.02.2018 року із позовом про стягнення пені за прострочення сплати аліментів у розмірі 6137,70 грн. Рішенням Галицького райсуду від 07.05 2018 р. визнано підставними заявлені позовні вимоги та задоволено даний позов. Одночасно було змінено розмір аліментів та вирішено стягнути аліменти у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з дня набрання рішенням законної сили. Відповідач належним вихованням дитини не займається, матеріальної допомоги на утримання дитини, харчування та лікування не надає, не цікавиться станом фізичного, духовного та морального розвитку, а також станом здоров'я дитини, не проявляє до дитини батьківської уваги та турботи, не робить спроб для цього. Факт незацікавленості в житті та розвитку дитини підтверджує і та обставина , що в 2017 році позивачка зверталась до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без дозволу батька, позовні вимоги були задоволені відповідно до рішення Галицького райсуду від 30.06.2017 року. Вироком Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05.08.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України - два роки шість місяців позбавлення волі. Таке покарання відповідачу призначено за нанесення тяжких тілесних ушкоджень позивачці внаслідок конфлікту ,який виник 12.05.2014 р. Внаслідок нанесених травм їй встановлена інвалідність. Позивач та Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задоволити. Позивач пояснила, що відповідач в присутності дитини завжди конфліктував, поводив себе агресивно, на що дитина негативно реагувала - син плакав, боявся батька, погано спав. [PERSON] зловживав алкогольними напоями, проводив постійно вільний час з друзями, одного разу, коли дитина була хвора на пневмонію і мала тяжкий фізичний стан, відповідач цілу ніч в квартирі розпивав напої з своїми знайомими, включив голосно музику та не реагував на її прохання про надання спокою хворій дитині. Ніколи не цікавився ні станом здоров'я дитини , ні його розвитком, ввесь час дитину утримувала сама з допомогою своїх батьків. Коли жили вже окремо, відповідач жодного разу не виразив бажання бачити сина, тому іноді з власної ініціативи приводила сина на побачення з батьком. Відповідач навіть не забрав її з сином із пологового будинку, коли її виписували. Під час спільного проживання за наполяганням позивачки вживались заходи щодо анонімного лікування відповідача від алкоголізму, однак жодних результатів воно не дало. Для підтвердження факту алкогольної залежності [PERSON] додала до позовної заяви рецепт лікаря психіатра-нарколога [PERSON] від 3.09.2013 року, що свідчить про проходження [PERSON] лікування. За час спільного проживання неодноразово наносив їй побої в присутності сина, кричав, бив посуд, закривав дитину в другій кімнаті, коли той плакав від страху і не пускав позивачку, щоб його заспокоїти. [PERSON] ніколи не купляв сину одяг та взуття, не оплачував дитячий садок, гуртки, не давав гроші на харчування та лікування, і , окрім того, створював додаткові фінансові труднощі, а саме протягом 2012-2014 року викрадав з квартири ювелірні вироби із золота та використовував їх для отримання кредиту під заставу, що підтверджується доданими до позовної заяви специфікаціями до договорів про надання фінансового кредиту та застави та додатковими угодами до договорів фінансового кредиту. Серед даних ювелірних виробів, які [PERSON] передавав у заставу також були золоті ланцюг та підвіска сина, куплені для його хрещення . Всі виручені кошти використовував для себе особисто і для придбання алкогольних напоїв. В травні 2014 року наніс їй тяжкі тілесні ушкодження щляхом нанесення ударів молотком під час того , коли вона спала. Внаслідок цього їй було проломлено череп, неодноразово перенесла операційні втручання та наслідком цього є встановлення групи інвалідності. Дана обставина додатково вказує на те, що відповідач є нестабільним в своїй поведінці,яка ускладнюється на фоні вживання алкогольних напоїв, що є вкрай небезпечним для життя і здоров'я дитини. Позивач зазначає, що з боку відповідача вбачається свідоме нехтування ним своїми батьківськими обов'язками та має місце винна поведінка батька, що підтверджує повне ухилення від своїх батьківських обов'язків [PERSON] щодо сина вже тривалий час. Фактично вона сама утримує спільну дитину матеріально, цікавиться її здоров'ям, життям та навчанням. Відповідача в буденному житті дитини немає. На підставі наведеного просить позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні 02.10.2018 р. позовних вимог не визнав і суду пояснив,що він надає кошти на утримання дитини. До відбування покарання він сплачував аліменти. Відбуваючи міру покарання працював однак з різних причин аліменти з нього не стягувались. Саме яка сума заборгованості по аліментах на даний час сказати не може. З сином зустрічався у 2018 р. в школі на перерві яка тривала 5 хв. Зазначив,що позивач перешкоджала і перешкоджає у зустрічі з сином однак до Служби у справах дітей чи до суду щодо усунення перешкод у зустрічі з сином він не звертався. Просить в позові відмовити. Представник відповідача,яка є його матір'ю, проти позову заперечила . Вказала , що її син [PERSON] аліменти оплачує, що підтверджується довідками Галицького відділу ДВС № 457 від 13.09.2017 року та Коломийської виправної колонії № 4/1-2008 від 27.09.2017 р. Окрім того зазначила,що позивач чинить перешкоди її сину в спілкуванні з внуком [PERSON] та негативно налаштовує дитину проти батька. У зв'язку з цим відповідач звертався в 2014 році в органи опіки і піклування з заявою про встановлення порядку та участі його у вихованні сина і після цього позивачка перестала чинити перешкоди в спілкуванні з дитиною. Окрім того позивач чинить перешкоди зустрічі з внуком як її - бабусі так і дідусеві,налаштовує дитину проти них. Саме через перебування в місцях позбавлення волі [PERSON] не міг виконувати свої обов'язки по вихованню і спілкуванню з сином, а не через те, що він самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків. Всі решта посилань позивача на поведінку відповідача в сім'ї та на те, що він наніс їй тяжких тілесних ушкоджень, вважає такими , що не стосуються предмету спору, оскільки не характеризують його як батька. Метою позбавити її сина батьківських прав є підставою для виїзду її за межі України.Щодо звернення позивача з позовами до суду про стягнення аліментів з її сина то вважає що позивачу нічого робити. Відповідач любить свою дитину. Просить в позові відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору надала суду рішення комісії з питань захисту прав дитини виконкому Бурштинської міської ради від 02.10.2017 року та рішення виконавчого комітету Бурштинської міської ради від 22.11.2017 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO], згідно яких [PERSON] відмовлено у задоволенні заяви щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача по справі. Просила в позові відмовити. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. За змістом ст.ст. 3,9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним з батьків, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Також, згідно ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного , духовного , інтелектуального , культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЗУ «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду , що набрало законної сили. Приписами ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи , які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину , піклуватися про її здоров'я , фізичний , духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. У відповідності до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 141 СК України, мати , батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини , незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між особою. Розірвання шлюбу між батьками , проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 155 СК України , здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частин 1,2 та ч.3 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той, із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо , спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. У ст. 3 Конвенції про права дитини зазначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року позбавлення батьківських прав ( тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов'язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов'язки Як вбачається з копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON] , [INFO]. Сторони [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 15.09.2014 року розірвано, неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO], залишено на проживання з матір'ю .. Відповідно до Акту обстеження житлово-побутових умов від 14.07.2017 року дитина [PERSON] зареєстрований з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до договору найму житла № 28/10/2-17 від 28 жовтня 2017 року [PERSON] винаймає для проживання квартиру [ADDRESS], а згідно акту обстеження матеріально-побутових умов [PERSON] проживає в даній трикімнатній квартирі разом з матір'ю, має свій куток для навчання, а також свою особисту кімнату для відпочинку. Рішенням Галицького районного суду Івано-Франківської області від 24.09.2012 року, вирішено стягувати з [PERSON] аліменти на користь позивачки на утримання малолітнього сина [PERSON] . Рішеннями Галицького районного суду Івано-Франківської області від 20 жовтня 2014 року, від 07 травня 2018 року розмір аліментів змінювався. Факт ухилення відповідача від сплати аліментів підтверджується довідкою-розрахунком № 628 від 20.10.2017 року , виданого Галицьким районним відділом ДВС, відповідно до якої заборгованість станом на 01.10.2017 року становить 17362,71 грн. Неналежне виконання рішення суду про сплату аліментів також підтверджується рішенням Галицького районного суду від 07 травня 2018 року, яким стягнуто з відповідача пеню в сумі 6137,70 грн. Станом на даний час заборгованість по аліментних платежах становить 14 499,51 грн ( довідка Галицького відділу ДВС від 27.08.2018 року) Належних доказів на спростування наведених фактів, відповідачем суду не надано. Посилання представника відповідача на довідки Галицького відділу ДВС № 457 від 13.09.2017 року та Коломийської виправної колонії № 4/1-2008 від 27.09.2017 року не спростовує факту несвоєчасної та неповної сплати аліментів [PERSON] Зокрема , довідка № 4/1-2008 від 27.09.2017 року, видана Коломийською виправною колонією, вказує на те, що аліменти в сумі 1942,80 грн. були перераховані тільки один раз за період з січня по грудень 2017 року, а довідка № 457 від 13.09.2017 року, видана Галицьким відділом ДВС , свідчить про те, що в 2014 році було перераховано аліменти тричі - в серпні, вересні та грудні, в 2015 році один раз в сумі 1500 грн, протягом 2016 року до серпня 2017 року не проведеного жодного платежу. Крім того , зібраними по справі доказами встановлено, що як до відбування покарання так і після звільнення з місць позбавлення волі відповідач не бере безпосередньої участі у вихованні сина, не цікавиться життям та здоров'ям сина. Подані представником відповідача фотофіксації не спростовують доводів позивача, оскільки свідчать про те, що батько бачив сина після розірвання шлюбу виключно на першовересневому св'яті в школі. Інших доказів про те, що батько бере безпосередню участь в житті сина суду не надано. Не додано також жодних доказів того, що відповідач звертався до органів опіки і піклування чи до суду із заявою про встановлення порядку участі у вихованні сина [PERSON], чи доказів того , що позивачкою чинились йому перешкоди в спілкуванні з сином. Відповідно до характеристик із загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Бурштинської міської ради Івано-Франківської області, де навчався [PERSON] з 1 вересня 2015 року, останній характеризується позитивно, він є активним та розумним, фізичний розвиток та стан його здоров'я відповідає віку і нормі, систематично готується до уроків.. Вказано, що мати постійно цікавиться навчанням дитини, здійснює контроль за шкільною успішністю, регулярно відвідує школу,контролює його контакти, приймає активну участь у шкільному житті класу. А батько, у свою чергу зовсім не цікавиться успіхами сина у навчанні, не відвідував шкільних свят та жодного разу не був присутнім на батьківських зборах. Аналогічні відомості щодо не зацікавленості батька у житті сина містяться і в характеристиці Бурштинського дошкільного навчального закладу №6 «Пролісок» Бурштинської міської ради Івано-Франківської області. Згідно характеристики, наданої практичним психологом Бурштинської ЗОШ І-ІІІ ступенів №2 Бурштинської міської ради Івано-Франківської області зазначено, що спогади про батька (бабусю і дідуся батька) його насторожують, у хлопчика з'являється неспокій, тривожність.. Відповідно до наданих характеристик , [PERSON] відвідував дошкільний заклад з 2012 року по 2015 рік, з 2015 року він ходив до загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів №2 Бурштинської міської ради. Згідно характеристики , виданої Коломийською ВК № 41 відповідач [PERSON] відбував покарання з 17.11.2016 року, а отже до даного періоду у нього були відсутні перешкоди для належного спілкування та виховання неповнолітнього сина, однак він ними нехтував, що підтверджується довідками із дошкільних та шкільних закладів. З 27 жовтня 2017 року [PERSON] був переведений на навчання до Івано-Франківської загальноосвітньої школи № 10, клас 3-В. Довідкою № 01-23/155 від 30.05.2018 року директор школи ствердив , що батько за час навчання сина жодного разу в школі не був, не відвідував шкільних свят та батьківських зборів. Однак 16 та 17 травня 2018 року , без відому класного керівника намагався в приміщенні школи під час уроків зустрітись з сином. Зустріч була короткотерміновою ( приблизно 5 хвилин), після чого хлопчик був знервований та напружений, ще один раз батько був присутній на шкільній лінійці , присвяченій на останньому дзвінку. А згідно досліджень, проведених практичним психологом близькою людиною для [PERSON] є його мати, батько є особою нейтральною в емоційному стані дитини, що засвідчує методика « Малюнок сім'ї». Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] надали свідчення про те, що [PERSON] був неврівноваженим, в побуті постійно скандалив, наносив своїй дружині побої, не давав гроші на ведення спільного господарства, ввесь після робочий час проводив в компанії друзів , де випивав, вихованням та утриманням сина не цікавився. Знають, що викрадав з квартири золоті речі, які належали [PERSON] та її сину та здавав в ломбард з метою виручки коштів для своїх власних потреб. Бачили [PERSON] з сином завжди саму, з коштами їй допомагали батьки, а в 2012 році вона переїхала до них на постійне проживання в м. Бурштин. З часу переїзду відповідач тільки декілька разів бачив дитину , і тільки з ініціативи самої позивачки. В 2014 році [PERSON] завдав [PERSON] тяжких тілесних ушкоджень, внаслідок яких вона тривалий час лікувалась. Провідували її в лікарні і бачили, якими сильними були ушкодження голови та лиця позивачки. Підтвердженням посилань позивачки на ненадання коштів на утримання сина та на факт самовільного продажу золотих прикрас є долучені до матеріалів справи копії: -додаткової угоди №209 від 20.08.2012 року до договору фінансового кредиту , укладеної між ПТ «Ломбард Партнер «Вівенко і компанія» та [PERSON] та квитанції відповідно до якої взамін закладених золотих сережок останньому видано 1206 грн 43 коп; -додаткової угоди від 28.08.2012 року до договору фінансового кредиту , укладеної між ПТ « Ломбард Партнер « Вівенко і компанія» та [PERSON] та квитанції, відповідно до якої взамін закладених золотих ланцюга та підвіски останньому видано 2260 грн00 коп; -додаткової угоди №208 від 20.08.2012 року до договору фінансового кредиту , укладеної між ПТ « Ломбард Партнер « Вівенко і компанія» та [PERSON] та квитанції ,відповідно до якої взамін закладених двох золотих ланцюжків та підвіски останньому видано 2113,30 коп; -додаткової угоди від 20.07.2012 року до договору фінансового кредиту , укладеної між ПТ « Ломбард Партнер « Вівенко і компанія» та [PERSON] та квитанції,відповідно до якої взамін закладеної золотої підвіски останньому видано 1000.00 грн; -специфікації до Договору від 08.09.2012 року , укладеного між ПТ « Просто Ломбард Владико С.В. і компанія» та [PERSON], відповіднодо якої взамін закладеної каблучки останньому видано 397,19 грн; -специфікації до Договору від 08.09.2012 року ,укладеного між ПТ « Просто Ломбард Владико С.В. і компанія» та [PERSON],відповідно до якої взамін закладеного золотого хрестика останньому видано 354,25 грн; -специфікації до Договору від 07.03.2014 року ,укладеного між ПТ « Ломбард -Скарбниця» та [PERSON] , відповідно до якої взамін закладеної золотої обручки останньому видано 361,99грн; -специфікації до Договору від 07.03.2014 року ,укладеного між ПТ « Ломбард -Скарбниця» та [PERSON], відповідно до якої взамін закладеної золотої обручки останньому видано 491,21грн; -специфікації до Договору від 07.03.2014 року ,укладеного між ПТ « Ломбард -Скарбниця» та [PERSON],відповідно до якої взамін закладеного золотого ланцюжка останньому видано 225,35грн. Відповідно до вироку Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05.08.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України - два роки шість місяців позбавлення волі. Згідно доданого до матеріалів справи Висновку експерта №301 12 травня 2014 року [PERSON] нанесено [PERSON] удари молотком по голові, чим спричинив їй тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозково-лицевої травми з вдавленим уламковим переломом тім'яної кістки зліва, розривом твердої мозкової оболонки, переломами решітчастої кістки зліва, кісток носа, нижнього краю нижньої очниці, виличної кістки зліва, передньої стінки лівої верхньо-щелепної пазухи, забоєм головного мозку середнього ступеня, крововиливом в речовину головного мозку, забійно-розміщеною раною тім'яної ділянки зліва, забійними ранами спинки носа виличної ділянки зліва, синцями на верхній та нижній повіках лівого ока, крововиливом під кон'юктиву лівого очного яблука, що ускладнилася пневмоцефалією, гемосинусом, яка утворилася від дії тупого твердого предмета, яка згідно висновку експерта відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент спричинення. Як вбачається із вироку суду, позивачка по даній справі тривалий час проходила стаціонарне лікування після нанесених травм, мала місце складна операція і тяжкий післяопераційний стан, однак [PERSON] жодного разу не надав ні їй , ні їх спільній дитині ніякої фінансової допомоги, участі в вихованні дитини не брав. Відповідно до довідки МСЕК від 01.02.2018 року [PERSON] повторно присвоєна третя група інвалідності. Відповідно до рішення комісії з питань захисту прав дитини виконкому Бурштинської міської ради від 02.10.2017 року та рішення виконавчого комітету Бурштинської міської ради від 22.11.2017 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , [PERSON] відмовлено у задоволенні заяви щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача по справі. Згідно із статтею 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Водночас у частині 6 зазначеної статті зазначено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Таким чином, такий висновок є одним із доказів, який досліджується судом при розгляді справи і оцінюється ним в сукупності з іншими доказами по справі, суд може не погодитися з даним висновком. Вказаний висновок не встановлює ніяких зобов'язань для особи, не встановлює, не змінює, не припиняє ніяких правовідносин, носить рекомендаційний характер щодо сторони по справі. Оцінюючи даний висновок ,як доказ по справі, суд враховує наступне. Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу, що питання позбавлення батьківських прав мають ґрунтуватись на оцінці особистості заявника та його поведінці (справа «Хант проти України» від 7 грудня 2006 року). Зазначав, що позбавлення батьківських прав має бути виправдане інтересами дитини, і такі інтереси повинні мати переважний характер над інтересами батьків, між інтересами дитини та інтересами батьків має існувати справедлива рівновага. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року № 10383/09, § 100, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно матеріалів справи, які досліджені судом , позивачка надала докази , які беззаперечно вказують на те, що має місце факт ухилення [PERSON] від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. За час спільного проживання він не надавав необхідної фінансової допомоги, викрадав з квартири речі та закладав їх в ломбардах, належним чином не виконував рішення судів по сплаті аліментів, в присутності дитини поводив себе агресивно, спричинився до завдання тілесних ушкоджень матері своєї дитини, чим завдав сину моральної та матеріальної шкоди. Малолітня дитина тривалий час була без матері, оскільки та перебувала на лікуванні після нанесених травм, під опікою дідуся та бабусі, без належного матеріального утримання з боку батька. Батько не провідував сина, коли той залишився без матері та не намагався забезпечити йому душевну рівновагу у зв'язку з відсутністю матері,яка знаходилась на лікуванні. За час окремого проживання тільки декілька разів бачився з сином. Жодних дій ,спрямованих на розвиток здібностей сина, на його освіту чи фізичне виховання відповідачем не вчинялось, що підтверджується зібраними по справі довідками та характеристиками. В травні 2018 року [PERSON] звільнився з місць позбавлення волі і з цього часу тільки один раз зустрівся з сином на 5-ти хвилинній перерві в школі. Представництво його інтересів здійснює його мати- [PERSON]. Така поведінка відповідача по справі свідчить про неблагонадійність середовища , яким дитину оточував батько і про неможливість ним забезпечити сину розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, на що вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) в своєму рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М. С. проти України» та у рішенні «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року № 10383/09. Таким чином , суд, оцінюючи в сукупності всі зібрані по справі докази, не погоджується із висновком комісії з питань захисту прав дитини виконкому Бурштинської міської ради від 02.10.2017 року та рішення виконавчого комітету Бурштинської міської ради від 22.11.2017 року і приходить до висновку про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» закріплює, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Посилання відповідача на те,що позивач чинить йому перешкоди у зустрічі з сином є необґрунтованими. Доказів які б підтвердили факт перешкод з сторони позивача у зустрічі відповідача з сином як представником відповідача так і відповідачем суду не надано. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов про позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо неповнолітнього сина [PERSON], є обгрунтованим, таким, що відповідає інтересам дитини та підлягає задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 164, 165 Сімейного кодексу України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 3, 6, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 133, 137, 141, 222, 224, 258-259, 263-268, 273, 280-289, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved