Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-16 00:00:00

Позивач з врахуванням уточнених позовних вимог звернулася до суду з позовом до відповідача про поділ майна подружжя- спільно придбаного у шлюбі автомобіля ВАЗ 217130, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], а саме стягнути з відповідача половину вартості автомобіля в сумі 76090 грн. 00 коп. та стягнути з відповідача судові витрати. Свої вимоги мотивувала тим, що в шлюбі сторони придбали спірний автомобіль, який належить їм на праві спільної сумісної власності. Після припинення шлюбних відносин у листопаді 2013 року відповідач не бажає у добровільному порядку розділити вказаний автомобіль і тому вона звернулась до суду з вищевказаним позовом. В судовому засідання позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав зазначених у позові і просили їх задовольнити. Позивач [PERSON] суду пояснила, що автомобіль був придбаний в період шлюбу на кошти, які дав її батько та спільні кошти. Після припинення шлюбних відносин з грудня 2013 року, вона із відповідачем не проживала і згоди на продаж автомобіля не давала. Від жителів села дізналась, що автомобіль був проданий, однак ніяких коштів від продажу автомобіля відповідач їй не давав. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав і суду пояснив, що він дійсно без письмової згоди позивача продав автомобіль за 30000 грн., однак 15000 грн. він у сільській раді віддав ці кошти [PERSON], але остання їх не взяла. Автомобіль продав, щоб утримувати дитину, яка залишилась із ним проживати. Стверджував, що позивач знала про продаж автомобіля. Представник відповідача підтримав позицію останнього і суду пояснив, що автомобіль було продано під час шлюбу, а тому у відповідності до вимог ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази в сукупності з іншими матеріалами справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні сторони проживали у зареєстрованому шлюбі з 23.05.1998 року по 22.07.2014 року ( час набрання чинності рішення про розірвання шлюбу). Заочним рішенням Новоархангельського районного суду Кіровоградської області від 26.06.2014 року встановлено, що шлюбні відносини припинені між сторонами з листопада 2013 року і з цього часу вони проживають окремо, що у відповідності до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України ці обставини не доказуються при розгляді цієї справи. Відповідно до інформації, наданої управлінням ДАІ УМВС України в Кіровоградській області за [PERSON] у період з 25.08.2011 року по 22.04.2014 року значився на обліку автомобіль ВАЗ 217130, 2011 року випуску, державний номерний знак [NUMBER],22.04.2014 року автомобіль було знято з обліку для реєстрації і з 22.04.2014 року вищевказаний автомобіль значиться на обліку за [PERSON] Відповідно до проведеної автотоварознавчої експертизи № 927 від 19.05.2015 року ринкова ціна автомобіля ВАЗ 217130, 2011 року випуску, станом на час проведення експертизи 19.05.2015 року складає 152180 грн. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 65 СК України визначено, що право подружжя на розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Статтею 68 СК передбачається, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Аналогічна норма зафіксована і у ч.2 ст.370 ЦК України, де зазначено, що у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно роз'яснень п.30 постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права йог спільно сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Таким чином, зважаючи на те, що відповідач відчужив автомобіль, який куплено за час перебування у шлюбі, без згоди на те дружини в період окремого проживання між ними і не довів факту його придбання за кошти, які належали йому особисто, тому суд приходить до висновку про стягнення із відповідача половини вартості цього автомобіля. За змістом ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Оскільки позивачем сплачено судовий збір в сумі 760 грн.90 коп. та витрати на проведення експертизи в сумі 645 грн.12 коп.,то із відповідача підлягає до стягнення вказана сума на користь позивача. Щодо вимог про стягнення з відповідача судових витрат на правову допомогу в сумі 500 грн, то дані вимоги не можуть бути задоволені, виходячи з наступного. Відповідно до ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних із розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч.1 ст.56 ЦПК України правову допомогу може надавати особа, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання цієї допомоги. Як вбачається із матеріалів справи позивач уклала договір із адвокатом, який приймає на себе обов'язок представляти її права і законні інтереси у судах різних інстанцій в зв'язку з даним дорученням і зверненням клієнта до відповідача по справі, яка розглядається. Саме в статусі представника по даному спору виступав адвокат, з яким уклала договір позивач. Згідно квитанції до прибуткового касового ордера від 04.08.2014 року позивач сплатила адвокату 500 грн. за ведення цивільної справи у суді. За змістом ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. За змістом вищезазначених норм статтей 79,84,88 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою участі у справі представника сторони, не відносяться до судових витрат і не підлягають розподілу між сторонами в порядку, передбаченому ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved