Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 06.09.2018 вона уклала із відповідачем договір дарування гаражу [ADDRESS], загальною площею 35,9 кв.м., який було посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Журавель В. Ю. та зареєстровано в реєстрі за номером 996. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер [NUMBER] від 06.09.2018 право власності на вказаний гараж перейшло відповідачу [PERSON] Позивач зазначає, що вказане майно було придбано на зароблені нею гроші і зберігалося, щоб в подальшому передати своїм дітям та вони могли використовувати його за цільовим призначенням (для зберігання авто). Однак після укладання договору її донька [PERSON] поділилася своїми планами щодо використання гаражу за комерційним напрямком, та, не погоджуючись із таким використанням майна, позивач вирішила ключі від гаражу не віддавати; позивач обурена тим, що заздалегідь її не повідомили про подібні наміри, тому договір дарування необхідно визнати недійсним. Посилаючись у позові на ст. 229 ЦК України, позивач просила суд визнати недійсним договір дарування гаражу [ADDRESS], укладений 06.09.2018 між позивачем та відповідачем. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач не скористалася правом брати участь в судових засіданнях, надала до суду заяву, в якій просила справу розглядати без її участі та в якій повідомила, що проти позову не заперечує та визнає його в повному обсязі. В наданому відзиві на позовну заяву відповідач зазначила, що між нею та позивачем було укладено договір дарування нерухомого майна, а саме гаражу, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Розповівши свої плани на майбутнє матері (позивачу), остання була невдоволена такою позицією і вирішила залишити ключі від гаражу не віддавати. Представник третьої особи не скористався правом брати участь у судових засіданнях. Дослідив докази, суд дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що між 06.09.2018 між сторонами було укладено договір дарування гаража, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу Журавель В.Ю. за реєстровим номером №996, відповідно до якого позивач подарувала, а відповідач прийняла в дар гараж, що розташований за адресою: [ADDRESS], загально площею 35,9 кв.м. Відчужуваний гараж оглянутий обдаровуваною. Обдаровувана переконалася у тому, що технічні характеристики об'єкта нерухомого майна фактично відповідають тим, які зазначені у технічному паспорті, а також, що недоліків, які перешкоджають використанню гаража за цільовим призначенням та/або самовільних переобладнань, перепланувань, добудов, перебудов, реконструкцій щодо об'єкту нерухомого майна на момент огляду не виявлено (п. 6 договору від 06.09.2018). Право власності на зазначене нерухоме майно за відповідачем зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 06.09.2018, реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна: [NUMBER]. Правовідносини виникли з приводу оспорювання правочину. Розв'язуючи позовну вимогу, суд керується наступним. За змістом статті 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Отже, правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно трапилась і що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 717 ЦК за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Ураховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з підстав, визначених статтею 229 ЦК України, повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність помилки щодо обставин, які мають істотне значення. При цьому, перелік зазначених обставин є вичерпним (ст. 229 ЦК України): істотне значення, як вже зазначалося вище в даному рішенні, має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. При цьому, обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Як встановлено судом, із позовом про визнання договору недійсним до суду звернувся дарувальник за оспорюваним договором дарування, саме [PERSON] був подарований відповідачу (доньці) гараж [ADDRESS]. Відповідно до оспорюваного договору останній був укладений його учасниками, у тому числі, не помиляючись щодо обставин, обумовлених в ньому, маючи на меті реальне настання правових наслідків, про що свідчить підпис позивача та відповідача у договорі. Згідно з позовною заявою недійсність договору позивач пов'язує із волевиявленням відповідача вже після укладення договору дарування, направленим на нецільове використання прийнятого у дар нерухомого майна, тобто майна, яке фактично було передано у власність обдаровуваного та право на гараж було зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п. 8 договору). Втім, зазначене позивачем не є помилкою у розумінні ст. 229 ЦК України; для дарувальника не ототожнюється помилка, про яку йде мова у ст. 229 ЦК України, як підстава недійсності правочину, із наміром обдаровуваного (відповідача) вже після укладення договору щодо використання за цільовим/нецільовим призначенням отриманого у подарунок нерухомого майна. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. В силу ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Таким чином, використання власником належного йому на праві власності майна відбувається за розсудом власника такого майна та не залежить від схвалення такого використання попереднім власником цього майна. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч. 5). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6). За ст. 13 ЦПК України (ч. 1) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи викладене, позивач на підтвердження своїх вимог не надала доказів щодо наявності обставин, щодо яких вона помилилася, як сторона правочину, та які існували саме на момент вчинення правочину (тобто станом на 06.09.2018), тому підстави для задоволення позову відсутні. Підстави для прийняття судом визнання позову відповідачем відсутні, оскільки визнання позову відповідачем суперечить закону (ст. 229 ЦК, ч. 4 ст. 206 ЦПК України). Судові витрати віднести на рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено.

Outcome: dismissed