Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, яким з урахуванням уточнень просить наступне: - Розділити майно, набуте сторонами під час шлюбу, визначивши кожну річ в натурі; - Розподілити майно між сторонами, з повною ізоляцією в ідеальних долях визначивши за кожним окрему кімнату та частину домоволодіння з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS]; - Визнати угоду купівлі-продажу купівлі-продажу автомобіля Volkswagen Caddy, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], який відповідачем фіктивно та без згоди позивача був відчужений на користь матері 28 квітня 2012 року; - Визнати право спільної сумісної власності сторін на вказаний автомобіль та визнати за позивачем право власності на ? частину цього автомобіля з правом викупу ? частини вартості цього автомобіля у відповідача за бажанням позивача; - Визнати право спільної сумісної власності на автомобіль марки ВАЗ-21063, реєстраційний номер [NUMBER] та визнати за позивачем право власності на ? частину цього автомобіля з правом викупу ? частини вартості цього автомобіля у відповідача за бажанням позивача; - Визнати право спільної сумісної власності сторін на трактор Т-40АМ, 1992 року випуску, державний номер [NUMBER], сіялку СЗ-3.6, причеп для трактора 2-ПТС4 та визнати за позивачем право власності на ? частину цієї техніки; - Визнати право спільної сумісної власності сторін на земельний наділ у селі Глибоке, який було придбано сторонами для будівництва житлової оселі на кількох власників та визнати за позивачем право власності на ? частину цього земельного наділу за адресою: [ADDRESS]; В обґрунтування позовних вимог позивач зазначала, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 06 серпня 1994 року, під час шлюбу сторонами було придбано вищезазначене майно. Земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] була придбана 26 червня 1996 року для забудови житловим будинком та зареєстрована на ім'я відповідача. Автомобіль марки ВАЗ-21063 був придбаний 13 березня 1999 року та зареєстрований на ім'я позивача. Трактор Т-40 АМ, 1992 року випуску був придбаний за сумісні кошти 04 грудня 2000 року, причеп для нього був придбаний за сумісні кошти 25 грудня 2002 року, сіялку СЗ-3.6 було придбано за сумісні кошти 30 серпня 2007 року. 06 лютого 2007 року для забезпечення сімейних потреб та отримання додаткової кімнати для сина, разом з відповідачем було укладено договір міни квартири на будинок, який в подальшому було переобладнано та зроблено капітальний ремонт. 28 грудня 2011 року для забезпечення сімейних потреб на спільні кошти сторони купили автомобіль Volkswagen Caddy та зареєстрували на ім'я відповідача, у свою чергу останній таємно перепродав його найближчому родичеві. Крім того, позивач зазначає, що під час шлюбу сторонами було придбано наступну побутову техніку та меблі на загальну суму 64646 гривень: - Холодильник «ARDO», 2008 р. вартістю 3000 гривень; - Вентилятор настільний «Hansa», 2011 р., вартістю 500 гривень; - Сушку для фруктів «VES elektrik», 2010 р., вартістю 800 гривень; - Пральну машину «Saturn», 2010 р., вартістю 1000 гривень; - DVD-плеєр «ВВК», 2008 р., вартістю 1846 гривень; - Портативний DVD-плеєр «ВВК», 2007 р. вартістю 800 гривен; - Хліборізку «Holden», 2008 р., вартістю 500 гривень; - Кавоварку «Sanusy», 2010 р., вартістю 800 гривень; - Морозильну камеру «Gorenja», 2010 р., вартістю 6200 гривень; - Телевізор «Philips», 2007 р., вартістю 3000 гривень; - Мікрохвильову піч «Samsung», 2010 р. вартістю 2400 гривень; - Фотоапарат цифровий, 2009 р., вартістю 2000 гривень; - Газову плиту «Gorenja», 2009 р., вартістю 5000 гривень; - Кухонну витяжку «Venta», 2009 р., вартістю 1500 гривень; - М'ясорубку «Dex», 2009 р., вартістю 1300 гривень; - Меблевий гарнітур, виготовлений на замовлення, 2010 р., вартістю 8000 гривень; - Кухонний гарнітур «ТДМ», 2009 р., вартістю 8000 гривень; - Спальний гарнітур, виготовлений на замовлення, 2010 р., вартістю 9000 гривень; - Хлібопіч «Moulinex», 2011 р. вартістю 1000 гривень; - Два крісла зі шкірозамінювача, 2010 р., загальною вартістю 4000 гривень; - Диван «Прогресс», 2009 р., вартістю 4000 гривень. Сімейне життя з відповідачем не склалося, у зв'язку з чим шлюб за рішенням суду був розірваний. Позивач просить розділити набуте під час шлюбу майно з урахуванням інтересів малолітньої дитини - [PERSON], 2003 року народження, виділивши дитині окрему кімнату площею 11,30 кв.м. для проживання та розвитку. Найбільшу кімнату площею 16,20 кв.м. позивач просить закріпити за дочкою [PERSON], а дві кімнати площею по 11,5 кв.м. кожна закріпити між сторонами по справі, кухню та санвузли з передпокоєм залишити у загальному користуванні. Також, позивач зазначає, що відповідачем таємно було продано матері спільний автомобіль Volkswagen Caddy, позивач вважає договір купівлі-продажу вказаного автомобіля фіктивним, оскільки мати відповідача не має ані права керування транспортним засобом, ані грошей на його придбання. Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом, яким з урахуванням уточнень просить розділити майно, набуте сторонами під час шлюбу, залишивши автомобіль марки ВАЗ-21063, державний номерний знак [NUMBER], у користуванні позивача, стягнувши з неї на користь відповідача грошову компенсацію ? частини ринкової вартості автомобіля у сумі 5508,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу сторонами було придбано автомобіль ВАЗ-21063, державний номерний знак [NUMBER], який було зареєстровано на ім'я позивача, а також перелічену вище побутову техніку та меблі. Сторонам на праві спільної сумісної власності належить житловий будинок [ADDRESS]. У зв'язку з непорозуміннями щодо порядку користування будинком, які стали виникати у сторін, відповідач був змушений звернутися до суду із позовом про визнання за ним права власності на 1/3 частину будинку з відповідною частиною надвірних будівель. Сторони у судове засідання не з'явилися, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність за участю представників. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] підтримав первісні позовні вимоги та просив їх задовольнити, проти зустрічного позову заперечував. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні підтримала зустрічні позовні вимоги, просила їх задовольнити. Первісні позовні вимоги представник відповідача не визнала, надала письмові заперечення проти позову, в яких зазначила наступне. Шлюбно-сімейні стосунки між сторонами були припинені у лютому 2012 року, рішенням Харківського районного суду від 17.12.2012 року шлюб між сторонами розірвано. У грудні 2011 року відповідач звернувся до позивача із пропозицією придбати автомобіль для сімейних потреб, але остання не надала згоди на придбання автомобіля за спільні кошти. Відповідач звернувся до матері - [PERSON], яка запозичила необхідну для придбання автомобіля суму у розмірі 60000 гривень, а відповідач склав розписку про це та зазначив строк повернення позики - 25 грудня 2012 року. 28 грудня 2011 року відповідачем було придбано автомобіль Volkswagen Caddy, реєстраційний номер [NUMBER]. У зв'язку зі зрадою позивачки та напруженою обстановкою в сім'ї відповідач не мав можливості повертати запозичені гроші, у зв'язку з чим автомобіль за згодою позивачки було переоформлено на ім'я матері відповідача [PERSON] Відповідач вважає, що оскільки автомобіль був придбаний за його особисті кошти, це майно не є спільною сумісною власністю подружжя та не підлягає розподілу. Також, відповідач зазначає, що вартість спільного майна - трактору та причепу до нього, а також сіялки позивачем не обґрунтована, оскільки у позовній заяві зазначено ціну, яка спростовується доданими до позову документами. Що стосується позовних вимог про визнання договору купівлі-продажу автомобіля Volkswagen Caddy, відповідач зазначив, що у позовній заяві не наведено підстав, за якими цей правочин має бути визнаний недійсним, не додано жодного доказу на підтвердження недійсності цього договору, крім того, позивач не просить застосувати наслідки недійсного правочину. Щодо позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на ? частину земельної ділянки в [ADDRESS], відповідач зазначив, що ця земельна ділянка була передана йому у порядку приватизації, а тому не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, надали суду клопотання про розгляд справи у їх відсутність. Суд, вислухавши пояснення та доводи представників сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає первісні позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги такими, що задоволенню підлягають. При цьому суд виходить з наступного. Сторони перебували у шлюбі, який був зареєстрований 06 серпня 1994 року Глибоцькою сільською радою Харківського району Харківської області, актовий запис № 09. Під час державної реєстрації шлюбу позивач змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]» (свідоцтво про реєстрацію шлюбу серії [NUMBER]) Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 17.12.2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 04.03.2013 року, шлюб між сторонами розірвано. Судом встановлено, що під час шлюбу сторонами було набуто право власності на рухоме та нерухоме майно. Згідно ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини ( навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). В ст.61 СК України зазначено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно статті 69 Сімейного кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом не встановлено існування будь-якої домовленості сторін про відступлення від принципу рівності часток подружжя при поділі спільного майна. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Під час шлюбу на підставі договору купівлі-продажу, укладеного у березні 1998 року за позивачем було зареєстровано автомобіль марки ВАЗ-21063, 1984 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER]). Як вбачається з наданого відповідачем звіту спеціаліста-автотоварознавця № 0843 від 25.06.2013 року, ринкова (дійсна) вартість автомобіля ВАЗ-21063, реєстраційний номер [NUMBER], на момент оцінювання визначена у розмірі 11016,10 гривень. Така вартість спірного автомобіля на час розгляду справи фактично не заперечувалася і позивачкою. Таким чином, суд вважає, що поділ спірного автомобіля ВАЗ-21063 має бути проведений, виходячи з дійсної вартості спірного автомобіля на час розгляду справи. За таких обставин, з урахуванням положень ст. 71 СК України, суд дійшов висновку про необхідність проведення поділу автомобіля ВАЗ-21063, який є спільною сумісною власністю сторін у справі, шляхом залишення спірного автомобіля у власності позивача з покладенням на неї обов'язку компенсувати відповідачу 5508,05 гривень у вигляді грошової компенсації замість його частки у цьому майні. Суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про розподіл житлового будинку з повною ізоляцією в ідеальних долях із визначенням за кожним окремої кімнати та частини домоволодіння з надвірними будівлями, у зв'язку з наступним. 06 лютого 2007 року між [PERSON], [PERSON], який діяв особисто від себе та від імені малолітньої дочки [PERSON], [INFO], та [PERSON] укладено договір міни належної сторонам та дочці на праві спільної сумісної власності квартири [ADDRESS] та області на житловий будинок [ADDRESS]. Як вбачається з технічного паспорту на вказаний будинок, останній має загальну площу у розмірі 80,80 кв.м., з яких житлова - 50,50 кв.м., та складається з кухні, веранди, коридору, та 4-х житлових кімнат. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 24.02.2014 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 08.04.2014 року, за [PERSON], [PERSON] визнано право власності на 1/3 частину житлового будинку [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних будівель за кожним. При таких обставинах, вказаним рішенням суду за кожним співвласників домоволодіння було визначено ідеальну частку у спільному майні, тобто відповідно до ст. 356 ЦК України, спірний будинок з надвірними будівлями на час розгляду справи перебуває у спільній частковій власності сторін та їх дочки [PERSON] Відповідно до ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Визначення можливості та варіантів виділу позивачу частки спірного домоволодіння в натурі, яка відповідає її ідеальній частки, потребує спеціальних знань, які виходять за межі знань осіб, що беруть участь у справі та суду, що розглядає справу. При таких обставинах, можливість визначити позивачу окрему кімнату та 1/3 частину домоволодіння з надвірними будівлям може бути встановлена висновком судової будівельно-технічної експертизи за клопотанням однієї зі сторін по справі. Клопотання про призначення по справі такої експертизи у ході судового розгляду справи не заявлялося. Інші співвласники не заявляли позовних вимог про виділення їм в натурі частки зі спільного майна. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля Volkswagen Caddy, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та визнання за позивачем права власності на ? частину цього автомобіля суд зазначає наступне. Відповідачем в якості доказу було надано розписку від імені [PERSON], з якої вбачається, що 25.12.2011 року остання позичила своєму синові [PERSON] гроші у сумі 60000 гривень на придбання автомобілю зі строком повернення позики до 02.12.2012 року. 28.11.2011 року [PERSON] придбано автомобіль марки Volkswagen Caddy, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] та зареєстровано на його ім'я (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER]). За змістом ст. 60 СК майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка, є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ч. 2 с. 65 СК України, при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, договір, укладений одним з подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Набуття майна під час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто, якщо майно було набуте за час шлюбу, презумується, що воно є спільним. Протилежне, тобто належність майна до роздільного майна подружжя, потребує доведення. Як зазначено відповідачем у письмових заперечень за позовом, відповідач мав намір придбати автомобіль Volkswagen Caddy для потреб сім'ї, для чого позичив кошти у матері та придбав цей автомобіль під час шлюбу. З наданої відповідачем розписки не вбачається, що позика надавалась особисто синові для придбання автомобілю для будь-яких інших потреб крім потреб сім'ї. При таких обставинах суд не вважає доведеною ту обставину, що придбаний відповідачем автомобіль Volkswagen Caddy є його особистою власністю. Крім того, зустрічна позовна заява відповідача не містить вимоги про визнання автомобілю Volkswagen Caddy, на момент укладення оспорюваного договору купівлі-продажу особистою власністю відповідача. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Відповідно до ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до листа Торгівельної фірми «Автолюбитель» від 28.04.2012 року № 19/280599, через вказану торгівельну фірму за договором купівлі-продажу 28.04.2012 року був реалізований автомобіль Volkswagen Caddy, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], власником якого був [PERSON] Оціночна вартість транспортного засобу склала 55171,18 гривень. Як вбачається з наданих УДАІ в Харківській області облікових карток на спірний автомобіль 28.04.2012 року вищевказаний автомобіль було перереєстровано на ім'я [PERSON] (свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER]). Враховуючи положення ст. 114 СК України, яка регламентує момент розірвання шлюбу, судом встановлено, що укладення договору купівлі-продажу автомобіля та перереєстрація його на ім'я [PERSON] відбулися під час перебування сторін у шлюбі. Та обставина, що при укладенні оспорюваного договору позивачем не було надано свою згоду, у ході судового розгляду справи не доводилася, позивачем не заявлялося клопотання про витребування будь-яких відомостей щодо наявності або відсутності її письмової згоди на укладення чоловіком договору на відчуження автомобілю Volkswagen Caddy. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Та обставинах, що оспорюваний договір є фіктивним правочином, у ході судового розгляду справи не знайшла свого підтвердження. Відповідно до ч. 1 ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Відповідно до ст. 655 ЦК України, після укладення договору купівлі-продажу автомобіля Volkswagen Caddy, вказаний транспортний засіб було зареєстровано за новим власником - [PERSON], про що свідчать облікові картки на автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на ім'я останньої. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», для визначення правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. При таких обставинах, у суду відсутні правові підстави вважати оспорюваний правочин фіктивним. Відсутність у покупця права керування транспортними засобами, як підстава для визнання договору купівлі-продажу транспортного засобу цивільним законодавством не передбачено. Також, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем право власності на ? частину трактору Т-40АМ, 1992 року випуску, ? частину причепу до трактору 2-ПТС4 та ? частину сіялки СЗ-3.6 з наступних підстав. Відповідно до паспорту самохідої машини - трактора Т-40АМ, виданого 25.12.2000 року державною інспекцією держтехнагляду Білгородського району Російської Федерації, 18.04.2000 року за [PERSON] зареєстрована вказана техніка. Відповідно до накладної № 690 від 30.08.2007 року [PERSON] придбав за готівковий рахунок сіялку С3-3,6 за ціну у розмірі 2500 гривень. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордеру № 196 від 15.12.2002 року від [PERSON] прийнято 247 гривень за причеп 2ПТС-4. Постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 затверджено Правила державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок. Вказаними Правилами визнано обов'язковою державну реєстрацію автомобілів. Цими Правилами встановлюється єдиний на території України порядок державної реєстрації, обліку, видачі реєстраційних документів та державних номерних знаків, присвоєння ідентифікаційних номерів на трактори, самохідні шасі, самохідні сільськогосподарські, дорожньо-будівельні і меліоративні машини, сільськогосподарську техніку, інші механізми (далі - машини), які експлуатуються в умовах вулично-дорожньої мережі загального користування в Україні, на сільськогосподарських угіддях при виконанні агротехнічних робіт тощо. Ці Правила є обов'язковими для всіх фізичних і юридичних осіб України, іноземних фізичних і юридичних осіб, а також осіб без громадянства, які є власниками машин, осіб, які від імені власників володіють, користуються чи розпоряджаються на законних підставах цими машинами або діяльність яких пов'язана з їх виготовленням, реалізацією та експлуатацією на території України. Відповідно до п. 2.1 Правил, власники машин - юридичні та фізичні особи або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати машини протягом 10 діб після придбання, митного оформлення та тимчасового ввезення на територію України або виникнення інших обставин, що є підставою для проведення реєстраційних дій. Позивачем не надано доказів на підтвердження тієї обставини, що на момент розгляду справи вказані трактор з причепом та сіялка зареєстровані за відповідачем. При таких обставинах, суд не має підстав для задоволення позовної вимоги про розподіл вказаного майна. Суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги про визнання земельної ділянки в [ADDRESS] спільним майном подружжя та розподіл цього майна з наступних підстав. Як вбачається з державного акту на право приватної власності на землю серії 25-87-38655, [PERSON] на підставі рішення виконкому Глибоцької сільської ради від 26.06.1996 року № 203 передано у приватну власність земельну ділянку площею 025 га за адресою: [ADDRESS] для будівництва жилого будинку. Судом встановлено, що земельна ділянка була передана відповідачу безоплатно у порядку приватизації. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, який діяв на час отримання відповідачем спірної земельної ділянки, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Аналогічна норма міститься в ст. 60 СК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Статтею 61 СК України, у редакції, чинній до внесення змін Законом № 2913-VI «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка» було встановлено, що об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Законом України «Про внесення змін до Сімейного кодексу України щодо майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка», стаття 61 СК України доповнена частиною п'ятою такого змісту: об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є житло, набуте одним із подружжя під час шлюбу внаслідок приватизації державного житлового фонду, та земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Відмовляючи у задоволенні цієї позовної вимоги суд виходить з того, що спірна земельна ділянка не є майном, набутим подружжям за час шлюбу, і не підлягає поділу між ними, оскільки [PERSON] безоплатно отримав її в приватну власність у 1996 році, використавши своє право громадянина на приватизацію. Правовідносини сторін по справі щодо спірної земельної ділянки виникли у 1996 році, а тому регулюються нормами КпШС України, за якими приватизована земельна ділянка не є спільним майном подружжя та не підлягає поділу. Як вбачається з остаточної редакції первісної позовної заяви, позивачем визначені ціна позовних вимог у розмірі 123640,00 гривень. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», розмір судового збору за пред'явлення цього позову має складати 1236,40 гривень За пред'явлення позову до суду позивачем було оплачено судовий збір на загальну суму 1229,99 гривень, що підтверджується квитанціями № 2679_77.1 від 18 січня 2013 року на суму 230,00 гривень та квитанцією ПАТ «Мегабанк» від 27.03.2013 року на суму 999,99 гривень. Таким чином сума недоплаченого судового збору складає 6,41 гривень (1236,40 - (230,00 + 999,99)). Відповідачем за зустрічним позовом було сплачено судовий збір відповідно до ціни позову у сумі 378,32 гривень, що підтверджується квитанцією № 2811/з4 від 08.07.2013 року. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України, а саме - судові витрати, передбачені ст. 79 ЦПК України, присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Первісні позовні вимоги задоволені судом на суму 5508,05 гривень, що складає 4,45% від ціни заявлених позовних вимог. При таких обставинах, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 4,45 % від сплаченої суми, що складає 54,73 гривень (сплачений судовий збір 1229,99 гривень : 4,45% = 54,73 гривень) Зустрічні позовні вимоги задоволені у повному обсязі, при таких обставинах, з позивача на користь відповідача стягується сплачена відповідачем сума судового збору у розмірі 373,32 гривень. Таким чином, обчислюючи суму, яка підлягає стягненню зі сторін, суд використовує взаємозалік та визначає суму судового збору, яка підлягає стягненню з позивача на користь відповідача у розмірі 318,59 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: partial