Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Смілянського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) та просить зняти арешт та оголошення заборони на відчуження всього нерухомого майна, накладеного постановою Смілянського міськрайонного відділу ДВС від 07 лютого 2006 року АМ №216532 за реєстраційним номером обтяження 2875631 (відомості про реєстрацію до 01 січня 2013 року) та актуальним номером запису про обтяження 40245699, все нерухоме майно за адресою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 16 жовтня 2020 року позивач перебуваючи на квартирному обліку з 1986 року отримала ордер на жиле приміщення [ADDRESS] . Позивач отримала від державного реєстратора документи з яких дізналася, що постановою Смілянського міськрайонного відділу АМ №21653 від 07 лютого 2006 року накладено арешт та оголошено заборону на відчуження нерухомого майна за адресою [ADDRESS] , наймачем якої була [PERSON] та яка померла. 04 лютого 2021 року позивач звернулася із заявою до Смілянського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) щодо зняття арешту, на що отримала письмову відмову, оскільки виконавче провадження знищено у зв`язку із закінченням трьохрічного терміну зберігання та позивачу рекомендовано звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву в якій позовні вимоги підтримала та просила справу розглядати без її участі. Представник відповідача Смілянського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) Решетняк Д.М. в судове засідання не з`явився, однак надав суду заяву в якій позовні вимоги визнав та просив розгляд справи проводити без його участі. У відповідності до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Оскільки розгляд справи відбувався за відсутності учасників процесу фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснювалося. Вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, суд вважає позовну заяву [PERSON] обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом свої порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як передбачено ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності з наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно ордера на жиле приміщення №0004 від 16 жовтня 2020 року [PERSON] із сім`єю з п`яти осіб надано право на заняття жилого приміщення площею 30,4 кв.м., у квартирі [ADDRESS] (а.с. 4). Рішенням виконавчого комітету Смілянської міської ради № 385 від 09 жовтня 2020 року надано [PERSON] , 1964 року народження двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 5). Із свідоцтва про право власності від 28 грудня 2020 серія [NUMBER] [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі рішення органу приватизації виконавчого комітету Смілянської міської ради (а.с. 6). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 241587809 від 25 січня 2021 року на квартиру [ADDRESS] накладено арешт нерухомого майна на підставі постанови Смілянського міськрайонного відділу ДВС від 07 лютого 2006 року (а.с. 8-9). Із відповіді Смілянського міського відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Київ) № 4434 від 15 лютого 2021 року наданої [PERSON] вбачається, що в Смілянському міському відділі ДВС перебувало виконавче провадження про стягнення боргу з [PERSON] , а тому 14 лютого 2006 року постановою про арешт накладено заборону на все невизначене майно боржника. Виконавче провадження знищено із закінченням трьохрічного терміну зберігання (а.с. 10). У відповідності з ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, Першого протоколу та протоколів 2, 4, 7 та 11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналогічні норми закріплені в ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, а ще при тій умові, що ці порушення були поєднані з позбавленням володінням майном. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Частиною 1 ст. 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На підставі ч. 2 ст. 321 ЦК України особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України визначено кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Відтак, позивач позбавлена можливості реалізувати свої права, щодо вільного володіння, користування, розпорядження належним їй на праві приватної власності майном, через наявність існуючої заборони відчуження квартири [ADDRESS] . Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними, відтак підлягають задоволенню. На стягненні судових витрат з відповідача позивач не наполягала. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved