Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом. Позов мотивований тим, що позивач є власником житлового будинку в [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №239654537 від 04.01.2021р. Донька позивачки - [PERSON] , [INFO] , проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем [PERSON] , [INFO] , у будинку позивачки. За час спільного проживання у них народилася донька - [PERSON] , [INFO] . Тому, відповідача було зареєстровано за адресою фактичного проживання в будинку, що належить позивачці на праві приватної власності. Проте, спільне життя у доньки позивачки з відповідачем не склалося і вони припинили спільне проживання як сім`я. Тому, відповідач залишив дане місце проживання і протягом останнього року, за адресою позивачки не з`являвся. Виписуватись з житлового будинку, який належить позивачу відповідач в добровільному порядку не бажає. В судовому засіданні позивач в усних поясненнях уточнила свої вимоги. Суду надала пояснення, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач не проживає в будинку протягом останнього року, відповідач перебуває поза межами України, в Німеччині. Тривале непроживання останнього у будинку позивача порушує право вільно користуватися та розпоряджатися її майном, виникають проблеми зі сплатою надмірно нарахованих комунальних послуг. А тому, просить суд усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні належним їй житловим приміщенням за вищевказаною адресою, шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на користування даним житловим приміщенням. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 20.04.2021р. до суду надіслав телефонограму, в якій вказав, що позов визнає та не заперечує щодо його задоволення, просив провести розгляд справи без його участі. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду надав покази, що він проживає по сусідству із позивачем, вони односельці та перебувають у дружних відносинах. Свідок знайомий і з відповідачем, він являється зятем позивачки. Позивачка проживає в своєму будинку за адресою: [ADDRESS] разом зі своєю донькою та онуками. Відповідач за вказаною адресою не проживає, вже більше року, так як створив нову сім`ю та не з`являвся за місцем проживання позивачки. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду надала покази, що вона знає позивачку, так як проживає з нею по - сусідству, за адресою: [ADDRESS] , неприязних відносин з нею немає. Відповідач проживав у будинку позивачки, він був чоловіком доньки позивачки, проте вже більше року він не з`являвся за місцем проживання позивачки, так як покинув родину. Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд з`ясував наступне. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Житловий будинок, який знаходяться за адресою: [ADDRESS] , належить позивачці [PERSON] , що підтверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №239654537 від 04.01.2021р (а.с. 6). В довідці, виданій виконкомом Новгородківської селищної ради Кіровоградської області № 4307 від 07.12.2020р., значиться, що у житловому будинку, за адресою: [ADDRESS] , окрім позивачки, зареєстровані та проживають: донька - [PERSON] , [INFO] , онука - [PERSON] , [INFO] , онука - [PERSON] , [INFO] та зареєстрований, але не проживає - зять [PERSON] , [INFO] (а.с. 7). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Так, згідно зі ст. 391 ЦКУ власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушено право та з яких підстав. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Статтею 405 ЦКУ передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно постанови КЦС ВС від 9 грудня 2020 року у справі № 209/2642/18 підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Зважаючи на зазначені обставини, свідому поведінку відповідача, яка свідчить про втрату ним інтересу до житлового приміщення, що підтверджується матеріалами справи та показами свідків, судом встановлено, що відповідач у будинку позивача зареєстрований, але вже більше одного року не проживає. А тому, суд дійшов висновку, що у відповідача відсутні наміри зберегти за собою право користування вищевказаним житловим приміщенням. Крім того, суд враховує позицію відповідача, щодо визнання ним позову та визнання його такими, що втратив право користуватися вказаним житловим приміщенням. Вищевказані докази в їх сукупності приводять суд до переконання, що відповідач не мешкає у вказаному житловому приміщенні без поважних причин понад один рік, це відповідно до ст. 405 ч. 2 ЦК України є підставою для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засідання не надано доказів, які б свідчили про те, що причини відсутності відповідача у зареєстрованому житловому будинку понад один рік є поважними. Виходячи із вищевикладеного, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, з`ясувавши усі обставини справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати понесені позивачем під час звернення до суду, у разі задоволення позову, підлягають стягненню на його користь із відповідача. За таких підстав, судовий збір в сумі 908,00 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved