Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вона є власником вказаної квартири від 12.12.2001 року. Відповідач є зятем позивача та у зв'язку з виниклою необхідністю був зареєстрований у квартирі належній позивачці. З 15.02.2015 року та на даний час відповідач фактично не мешкає за адресою реєстрації, не сплачує комунальні послуги, не несе витрати по користуванню електроенергією, не здійснював поточного чи капітального ремонту квартири та у інший спосіб не ніс жодних трудових та фінансових затрат на її утримання, що стало підставою для звернення позивача до суду з вказаним позовом. Позивач повідомлена судом в належний спосіб про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилася, але спрямувала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, при цьому позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи оповіщеним про день та час розгляду справи у встановленому законом порядку. Причини неявки суду не повідомив. В зв'язку з неявкою відповідача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Позивач проти проведення заочного розгляду не заперечила. Розглянувши матеріали справи судом встановлено: Згідно копій правовстановлюючих документів позивач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS]. Згідно довідок ОСББ «Едем-Вугледар» від 26.02.2018 року, за адресою: [ADDRESS], зареєстрований крім позивача - відповідач [PERSON], [INFO]. Згідно позовної заяви, довідок ОСББ «Едем-Вугледар», довідки ВДР Вугледарської міської ради, відповідач фактично не мешкає за адресою реєстрації з 15.01.2015 року, не сплатив жодної копійки за комунальні послуги, не ніс витрати по користуванню електроенергією, не здійснював поточного чи капітального ремонту квартири та в інший спосіб не ніс жодних трудових та фінансових затрат на її утримання та до теперішнього часу цього не робить, тобто відсутній за адресою реєстрації більше одного року. Доказів на підтвердження іншого сторонами не представлено. З'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи позивача, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову з огляду на таке. Відповідно до змісту статті 129 Конституції України, ст.ст.10, 60, 131 ЦПК України, кожна сторона повинна довести належними і допустимими доказами ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. Так, за ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Нормою ч. 2 ст. 405 ЦК України визначено право членів сім'ї власника житла на користування цим житлом та цією нормою встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Ч. 4 ст. 29 ЦК України, встановлюється, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантує кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров'я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Судом встановлено, що відповідач не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] більше 1 року, квартирою не користується, витрати, пов'язані з оплатою комунальних послуг не здійснює, перешкод у користуванні житловим приміщенням йому ніхто не чинив. Відповідно до ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути обмежений у здійсненні цього права. А тому власник житла має право вимагати усунення перешкод у користуванні належним йому майном шляхом визнання зареєстрованих в ньому осіб такими, що втратили право на користування. З огляду на викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved