Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 3/12 частки квартири [ADDRESS] . Позов мотивований наступним. [INFO] помер батько позивача - [PERSON] , відкрилась спадщина. Місцем відкриття спадщини - є [ADDRESS] . Позивач, треті особи, покійний батько є співвласниками зазначеної квартири. Нотаріусом було відмовлено в оформленні спадкових прав, оскільки право власності на квартиру не зареєстроване в БТІ. Треті особи звернулись до суду. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області у справі № 766/17153/18 від 29.01.2020 року визнано право власності за третіми особами в частках на спірну квартиру, припинено право спільної власності. Вимоги позивача залишено без розгляду. Представник позивача подала заяву про розгляд справи у її відсутності, просить позовні вимоги задовольнити, проти заочного розгляду не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату та час слухання справи повідомлявся, надав заяву про проведення розгляду у її відсутності. Треті особи в судове засідання не з`явились, їх представник надав заяву про розгляд справи у їх відсутності, вважає позовні вимоги правомірними. Враховуючи неявку відповідача та згоду представника позивача на заочний розгляд справи, про що постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280, 281 ЦПК України. Враховуючи наведене, справа розглядалась у відсутності сторін. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. 05.02.2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами загального провадження. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 15.03.2021 року витребувано докази. 15.04.2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 15.04.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 06.12.1994 року власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , спільна сумісна власність. [PERSON] помер [INFO] , що вбачається з копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] . Після його смерті заведено спадкову справу № 495/2017, що вбачається з копію витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі. [PERSON] народилась [INFO] , батьками записано [PERSON] та [PERSON] , що вбачається з копії свідоцтва про народження серія [NUMBER] . Відповідно до перекладу свідоцтва про одруження штату Міссісіпі, [PERSON] одружилась із [PERSON] [INFO] . З перекладу паспорту, вбачається що позивач має в теперішній час прізвище - « [PERSON] ». Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 29.01.2020 року у справі № 766/17153/18 визначено частину померлого [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , що є спільною сумісною власністю, як ј частину в даній квартирі. Визнано за [PERSON] , [INFO] право власності на 5/12 частин даної квартири, а за [PERSON] (донька) [INFO] - право власності на 4/12 частин квартири. Припинено право спільної сумісної власності на дану квартиру. Таким чином, встановлено, що позивач, відповідно до свідоцтва право власності на житло від 06.12.1994 року, є співвласником квартири [ADDRESS] на підставі Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду». Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області у справі №766/17153/18 від 29.01.2020 року позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на 3/12 часток даної квартири залишено без розгляду. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. У відповідності до положень ст. ст. 317, 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 355 ЦК Українимайно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно із ч. 1 ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод спрямована на захист особи від будь-якого посягання держави на право особи мирно володіти своїм майном тобто захисту права приватної власності. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Враховуючи обставини, встановлені рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 29.01.2020 року у справі № 766/17153/18, позовні вимоги позивача про визнання права власності на 3/12 частин квартири [ADDRESS] - є обґрунтованими. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved