Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.10.1993 р., виданого виконавчим комітетом міської ради м. Дніпропетровська згідно з розпорядженням від 05.10.1993 р. №А-1408, зареєстрованого в БТІ (реєстр №8п-31) належала квартира [ADDRESS]. Як зазначається позивачем при зверненні до суду вона є одинокою та літньою (91 рік) людиною, на протязі багатьох років їй дуже важко вести домашнє господарство та обслуговувати себе, тому 16.03.2002 р. вона уклала договір із відповідачем довічного утримання, згідно з яким вона передала відповідачу у власність належну їй квартиру, відповідач зареєструвала право власності на дану квартиру. Згідно договору відповідач взяла на себе зобов'язання довічно повністю утримувати позивача, забезпечувати позивача харчуванням, одягом, ліками, доглядом, необхідною допомогою; за цим договором відповідач також зобов'язалася забезпечити позивача житлом шляхом збереження права безоплатного довічного поживання у відчужуваній квартирі. Сума щомісячної допомоги була визначена в розмірі 50,00 грн. Зі взятих зобов'язань позивач лише іноді приносила продукти харчування, за які позивач віддавала гроші, решту зобов'язань позивач була вимушена виконувати самостійно, комунальні послуги позивач сплачувала завжди сама, та з січня 2015 р. відповідач перестала відвідувати позивача, матеріально не допомагає тощо. Позивач зверталася до відповідача з означеного питання, утім, відповідач повідомила, що не збирається виконувати обов'язки за договором, а у травні 2015 р., коли позивач важко захворіла, та, зателефонував, попросила прийти, відповідач наприкінці травня 2015 року прийшла, залишила ключі від квартири та документи на квартиру. Посилаючись у позові на те, що відповідач порушила умови договору, у позові й заявлено вимоги про розірвання договору довічного утримання, який був укладений 16.03.2002 р., про припинення права власності відповідача на квартиру та про анулювання реєстрації права власності за відповідачем на [ADDRESS], яке здійснено КП «ДМБТІ» за реєстровим №38-74 у реєстровій книзі 282п. Позивачем також були заявлені вимоги про поновлення її права власності на зазначену вище квартиру та про скасування заборони відчуження квартири, яке було накладено 16.03.2002 р. нотаріусом. Особи, які беруть участь у справі, не скористалися правом брати участь у судових засіданнях. Позивач надала суду заяву про розгул справи у її відсутності, просила суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач в окремо наданій суду заяві просила суд розглядати справу у її відсутності та в цій заяві скористалася правом надання письмових пояснень. Відповідно до викладеного в письмових поясненнях відповідач знайома з позивачем з 1968 року, вонb працювали разом, між ними склалися добрі взаємовідносини, більше 30 років до складання договору у разі необхідності та по можливості відповідач допомагала позивачу (поміч у стосунках з чоловіком, поховання чоловіка, неодноразові ремонти у квартирі та інше), зажди була поряд з нею. Перший договір довічного утримання був укладений з іншими особами, та, не зважаючи на це, відповідач підтримувала з позивачем доброзичливі відносини, при необхідності надавала допомогу. Відповідачем зазначається про те, що у березні 2002 року, розірвавши існуючи угоду, позивач практично умовила відповідача на складання договору довічного утримання, хоча відповідач пропонувала не поспішати. На той час у відповідача було складне становище (довелось однією ростити доньку, потім з'явилася онука, яка незабаром теж залишилася без батька, у 1988 - 1994 р.р. відповідач працювала над дисертацією, у 2005 р. довелося взяти у сім'ю сина сестри, який залишився круглим сиротою). На той час відповідачу здавалось, що позивач це розуміла та сторони домовились, що відповідач буде допомагати їй по можливості, ця домовленість була зафіксована в існуючому договорі, за 13 років можливості були різні, але до того, що зазначено у позові, не доходило. Правдивим є те, що через те, що у відповідача закінчився контракт в академії, вона частіше була змушена купувати продукти для позивача за рахунок останньої, але в той же час відповідач наполягає, що вона збільшила свою фізичну допомогу позивачу, з січня 2015 р. відповідач буквально «пропадала» у квартирі позивача: підготовка до Різдва, день народження позивача, генеральне прибирання навесні. На переконання відповідача, позовна заява складалася за допомогою зацікавленої сторони, та позивач, яка погано чує та не розуміє української мови, можливо й не знала повного тексту позову. Відповідач просила врахувати, що вона віддала забагато сил душевних, фізичних та матеріальних позивачу, яка стала для відповідача близькою людиною, та просила позбавити відповідача від сплати 500,00 грн. на правову допомогу, зазначив, що цей розмір нічим не підкріплений. Врахував заяви сторін, та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до наступного висновку (за ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється). Як встановлено судом, за договором довічного утримання, який був посвідчений державним нотаріусом четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори 16.03.2002 р., [PERSON] (позивач) передала у власність [PERSON] (відповідач) належну позивачу на праві власності квартиру [ADDRESS]. Дана квартира належала позивачу на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.10.1993 р., виданого виконавчим комітетом міської ради м. Дніпропетровська згідно з розпорядженням від 05.10.1993 р. №А-1408, зареєстрованого в БТІ (реєстр №8п-31). Згідно п. 7 даного договору за згодою сторін обов'язок набувача майна з надання відчужувану довічного забезпечення визначається у виді: забезпечення його житлом шляхом збереження права безоплатного пожиттєвого проживання у відчужуваній жилій квартирі, забезпечення щомісячною матеріальною допомогою. Як встановлено судом, відповідач зареєструвала своє право власності на зазначену вище квартиру. Відповідно до ст. 425 ЦК Української РСР, який був чинний на час укладення спірного договору, за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров'я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов'язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. За положеннями п. 9 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України до договорів, що були укладені до 1 січня 2004 року і продовжують діяти після набрання чинності Цивільним кодексом України, застосовуються правила цього Кодексу щодо підстав, порядку і наслідків зміни або розірвання договорів окремих видів незалежно від дати їх укладення. Згідно зі ст. 755 ЦК України договір довічного утримання може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків за договором незалежно від його вини. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 525 цього Кодексу). Утім, відповідач не виконувала передбачений договором обов'язок по забезпеченню позивача щомісячною матеріальною допомогою, що не заперечувалося й відповідачем у письмових поясненнях, наданих до суду (ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України), що у свою чергу є підставою для розірвання договору на підставі ч. 2 ст. 755 ЦК України. Виходячи з того, що відповідач як набувач за договором довічного утримання (догляду) протягом тривалого часу не виконує свої зобов'язання за договором, а обставини, на які посилається відповідач, як на причини невиконання своїх зобов'язань, не мають значення для вирішення спору, позовні вимоги позивача (відчужувача за договором довічного утримання) про розірвання такого договору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України підлягають задоволенню. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються (ч. 2 ст. 653 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Разом з тим, відмовляючи в задоволенні вимог позову про припинення права власності відповідача, суд керується тим, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК). Підстави для припинення права власності визначені ст. 364 ЦК. Таким чином, оскільки передбачені ст. 364 ЦК України підстави в даній справі відсутні, в задоволенні даної вимоги позову має бути відмовлено. Щодо вимоги позову про анулювання реєстрації права власності відповідача на квартиру [ADDRESS] від 07.05.2002 р., здійснену КП «ДМБТІ» за реєстровим №38-74 у реєстровій книзі 282п, суд виходить з того, що державна реєстрація права власності на зазначену вище квартиру за відповідачем ускладнює належне виконання судового рішення про розірвання договору довічного утримання. Оскільки в силу ч. 1 ст. 756 ЦК у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення, з метою належного виконання рішення суду (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень) у Реєстрі прав власності на нерухоме майно запис про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] має бути скасований. Щодо вимоги позову про поновлення права власності позивача на квартиру [ADDRESS], то для суду відсутні підстави для її задоволення, оскільки такий спосіб захисту прав не передбачений ані законом, ані договором (ст. 16 ЦК). Розв'язуючи вимогу позову про стягнення витрат на правову допомогу та відмовляючи в її задоволенні, суд виходить з наступного. За ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Суд керується тим, що за ст. 10 ЦПК України (ч. 2 та ч. 3 ) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Виконуючи даний обов'язок, позивач мав надати суду докази на підтвердження понесення ним цього виду судових витрат саме за участь особи, яка надавала правову допомогу, у: 1) судовому засіданні, 2) під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та 3) під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, та про їх розмір, що надало би змогу суду пересвідчитися (враховуючи перелічені законом види участі особи, яка надавала правову допомогу, під час розгляду судами цивільних та адміністративних справ) у відповідності суми, заявленої у позові до стягнення, визначеному Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» обмеженню (не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу), що з урахуванням вимог даного закону визначається у відповідному судовому рішенні. Утім, позивач не виконав даного обов'язку, який в силу ст.ст. 10, 60 ЦПК України покладений саме на нього, що унеможливлює для суду визначення із розміром компенсації позивачеві, який би підлягав присудженню до стягнення з відповідача, як понесених витрат на правову допомогу. Питання про розподіл судових витрат в частині судового збору вирішено у відповідності до приписів ст.ст. 88 та 215 ЦПК України пропорційно до розміру задоволений позовних вимог.

Outcome: partial