Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-12 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним договору дарування, покликаючись на те, що 20 вересня 2004 року він подарував квартиру [ADDRESS] своїй доньці [PERSON], яка скориставшись його станом здоров'я та багаторічними умовляннями, спонукала його подарувати квартиру, мотивуючи тим, що він буде перебувати на її повному утриманні та під її доглядом. Він був впевнений, що підписує договір довічного утримання, а не договір дарування. Нотаріус наслідки підписання даного договору йому не роз'яснив, а тому він уклав договір дарування внаслідок помилки щодо обставин, які мають істотне значення, а саме внаслідок неправильного сприйняття істотних умов договору, що вплинуло на його волевиявлення. Внаслідок укладеного договору він залишився без житла. Відповідач на протязі останніх двох років не спілкується з ним, не допомагає у побуті, не допомагає в оплаті комунальних послуг та до моменту подання позову не була зареєстрована у спірній квартирі. Просить визнати недійсним договір дарування на квартиру [ADDRESS]. Позивач та його представник в судовому засіданні позов підтримали, давши аналогічні пояснення, викладеним у позовній заяві. Просять позов задовільнити. У судовому засіданні відповідач та її представник проти позову заперечили та пояснили, що позивач [PERSON] не мав жодних проблем зі здоров'ям та не потребував матеріального забезпечення, догляду чи утримання ні на момент укладення договору, ні згодом, так як до червня 2006 року постійно працював та отримував заробітну плату, а також з 1996 року отримує пенсію. Окрім того, вона жодним чином не спонукала позивача до укладення договору дарування та позивач [PERSON] розумів суть договору дарування і договору довічного утримання, різницю між ними і наслідками укладення кожного з них та був свідомий того, що укладає саме договір дарування. Просить у задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог. Представники третьої особи Другої Львівської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явилася, про причини своєї неявки суд не повідомила, хоча належно була повідомлена про час та місце слухання справи, а тому згідно ст.169 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у її відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Третя особа приватний нотаріус [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що договір дарування є безоплатним і обдаровуваний не несе жодних обов'язків, а також повідомила, що укладення даного договору було добровільним, права дарувальника та обдаровуваного нею сторонам було роз'яснено, їх дієздатність перевірено. Заслухавши пояснення сторін, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши інші матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Судом встановлено, що 20 вересня 2004 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір дарування, згідно якого позивач [PERSON] подарував відповідачу [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Даний договір посвідчено приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі за № 2499. /а.с. 5/ Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно № 5198102 від 26 жовтня 2004 року за відповідачем [PERSON], на підставі вказаного договору дарування, було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS]. /а.с. 119/ У відповідності до ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» Відповідно до статей 229 - 233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (стаття 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Також, необхідно враховувати, що договори дарування належать до безоплатних правочинів та за їх умовами обдаровані не мають перед дарувальниками будь-яких зобов'язань матеріального характеру. Враховуючи наведене, суд вважає безпідставним покликання позивача та її представника на помилку позивача при укладенні спірного договору внаслідок тяжкої хвороби, за відсутності якої позивач не уклав би оспорюваний договір дарування, оскільки згідно листа комунальної 5-ї міської клінічної поліклініки м. Львова [PERSON] знаходиться на диспансерному обліку у 5-ій МКП з 2006 року, а договір дарування був укладений 20 вересня 2004 року. /а.с. 63/ Окрім того в ході розгляду справи, ні позивачем, ні її представником не надано суду жодних належних та допустимих доказів, того, що на момент укладення вказаного договору дарування 20 вересня 2004 року його стан здоров'я був тією обставиною, яка не дозволяла позивачу належно оцінити обставини та наслідки укладеного ним правочину, зокрема звернення в певні медичні заклади чи виклик лікарів для проведення відповідного обстеження, а також ні позивач, ні його представник не скористались правом, наданим їм ст. 145 ЦПК України та не заявляли клопотання про призначення експертизи для встановлення важкості стану здоров'я позивача [PERSON] в момент укладення оспорюваного договору дарування. Відповідно до ст. 44 Закону України «Про нотаріат» від 02 вересня 1993 року з наступними змінами, під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. На виконання вказаної норми закону, під час посвідчення оспорюваного договору дарування укладеного між сторонами, приватним нотаріусом чітко зазначено про встановлення дієздатності сторін та про те, що сторони даного договору дарування перебувають при здоровому глузді та ясній пам'яті, розуміють значення своїх дій та діють добровільно, а також у п. 6 договору вказано, що дарувальник стверджує, що він здійснює дарування без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і морального, що стверджується підписами сторін на договорі дарування від 20 вересня 2004 року. /а. с. 45/ А також, намір позивача [PERSON] укласти саме договір дарування стверджується витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно №4762490, виданого [PERSON] 04 квітня 2003 року, у якому безпосередньо зазначено, що метою отримання даного витягу є укладення договору дарування/а.с. 98/ Крім того, на переконня суду, визнання правочину недійсним, зокрема договору дарування, не може пов'язуватись з тим, чи усвідомлювала сторона користь, яку матиме від нього, оскільки за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Окрім того, у судовому засіданні сам позивач [PERSON] підтвердив, що він уклав саме договір дарування, був присутній при його укладенні, нотаріусом йому права були роз'яснені, сторонньої допомоги на момент укладення договору він не потребував, оскільки працював та отримував заробітну плату, а також позивач пояснив, що бажає визнати оспорюваний договір дарування недійсним, виключно через те, що відповідач не відвідує його та вимагає від нього кошти, що на переконання суду не є підставою для визнання договору дарування недійсним. Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], в судовому засіданні пояснили, що були присутні при укладенні оспорюваного договору, у 2004 року позивач [PERSON] вирішив сам подарувати квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON], був здоровим на момент укладення договору. Оцінюючи показання даних свідків, суд надає їм віри оскільки вони знаходяться у об'єктивному взаємозв'язку з іншими матеріалами справи, нічим не спростовані, доповнюються та уточнюються іншими доказами. Свідок [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що позивач [PERSON] хотів подарувати оспорювану квартиру відповідачу [PERSON], проте помилився та розчарувався. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідач [PERSON] відмовилась утримувати позивача, хоча до укладення оспорюваного договору обіцяла його утримувати, відповідач наполягала на укладенні даного договору, а також те, що на час укладення договору дарування позивач [PERSON] не хворів, сам їздив оформляти та підписувати його, матеріальних труднощів у нього не було, проте зараз потребує догляду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що виключно зі слів позивача [PERSON] знає, що відповідач вмовляла позивача укласти даний договір, а також те, що на момент укладення оспорюваного договору позивач працював і був здоровим. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що позивач [PERSON] спонукала позивача до укладення договору дарування та обіцяла, що буде його утримувати. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що відповідач [PERSON] обдурила позивача [PERSON] Суд не бере до уваги показання даних свідків, оскільки дані пояснення не мають жодного відношення до оспорюваного договору дарування та обставин його укладення 20 вересня 2004 року, а відтак і до предмету спору, а саме визнання недійсним договору дарування в порядку ст. 229 ЦК України. З огляду на наведене суд вважає, що, в судовому засіданні, у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, позивачем та його представником не подано належних та допустимих доказів і судом не отримано таких доказів на підтвердження факту помилки позивача при укладенні оспорюваного договору дарування, обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням позивача укласти угоду на вкрай невигідних для нього умовах та на момент укладення спірного договору дарування існували обставини передбачені нормами ст. 229 ЦК України, внаслідок яких оспорюваний договір дарування може бути визнано недійсним. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого ствердження в судовому засіданні, оскільки позивачем та його представником не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed