Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-02 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до суду про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, які перебувають на її утриманні. Свій позов позивач обґрунтовує тим, що в шлюбі в сторін по справі народилося двоє дітей - син [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO]. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, їхнім вихованням не цікавиться, проживає окремо. Позивачці важко одній утримувати неповнолітніх дітей. Просить стягувати з відповідача аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі по 700 гривень щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Позивачка в судове засідання не з'явилася, однак подала до суду заяву в якій позов підтримала повністю з наведених у позовній заяві підстав, просила його задовольнити, а справу слухати у її відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явився, однак скерував до суду письмову заяву в якій позов визнав частково, згідний сплачувати аліменти на утримання дітей відповідно до прожиткового мінімуму. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до часткового задоволення. Відповідно до ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Це положення відбите і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов'язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. За змістом ч.ч.1, 2 ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що сторони по справі перебувають в зареєстрованому шлюбі в якому в них народилося двоє дітей - син [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO]. Дані обставини підтверджуються копією свідоцтва про одруження та копіями свідоцтв про народження дітей (а.с. 5-7). Судом встановлено, що сторони проживають окремо, а неповнолітні діти перебувають на утриманні матері - [PERSON], що стверджується довідкою Цегівської сільської ради №41 від 12 січня 2016 року (а.с. 8). Даний факт відповідач не заперечує. Відповідач свого обов'язку утримувати неповнолітніх дітей не виконує. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач офіційно не працює та не має постійного доходу. Ця обставина визнається сторонами, а тому доказуванню не підлягає в силу вимог ст.ст.60, 61 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини , стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів , наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина , інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Частиною 1 ст.184 Сімейного кодексу України передбачено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що слід стягувати з відповідача в користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей - сина [PERSON], [INFO] та дочки [PERSON], [INFO] в твердій грошовій сумі по 400 (чотириста) гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до досягнення найстаршою дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів на утримання неповнолітніх дітей суд врахував стан здоров'я та матеріальне становище дітей; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, стягувача аліментів. Зміст ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. За встановлених обставин, на тверде переконання суду, таке рішення є справедливим. Рішення суду в частині стягнення аліментів на неповнолітню дитину в межах суми платежу за один місяць слід допустити до обов'язкового негайного виконання. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 копійок.

Outcome: partial