Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, відзначаючи, що вона зі своїм чоловіком, відповідачем по справі, 24.11.1999 року зареєстрували шлюб. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. На теперішній час між сторонами виникли непорозуміння через несумісність характерів, часто виникають сварки, свідком яких стає їх малолітній син, що негативно впливає на його психічний розвиток. За таких обставин позивач збереження шлюбу вважає неможливим, тому просить суд розірвати шлюб. Після розірвання шлюбу позивач хоче залишити прізвище «Мінько». Про місце, дату і час проведення підготовчого засідання у справі сторони повідомлені належним чином. У підготовче засідання позивач не зявилась, однак надала до суду письмову заяву, в якій просить підготовче засідання провести за її відсутності, на позовних вимогах вона наполягає і просить їх задовольнити, після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище «Мінько» і просить ухвалити рішення у підготовчому засіданні. Відповідач також не зявився у підготовче засідання, але надав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, просив справу розглянути за його відсутності та ухвалити рішення у підготовчому засіданні. У звязку із заявами сторін про проведення підготовчого засідання за їх відсутності на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, беручи до уваги наполягання позивача на задоволенні позову, визнання позову відповідачем, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню на підставі ст.112 Сімейного кодексу України, виходячи з наступного. Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання позову відповідачем не суперечать вимогам законодавства України і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову у підготовчому засіданні. Так, судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 24.11.1999 року, що підтверджується копією повторного свідоцтва про одруження серії І-ЖС №029820 від 24.07.2002 року. Від подружнього життя сторони мають малолітню дитину сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ЖС №024939 від 17.01.2006 року. Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно із ст.112 СК України суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із матеріалів справи і заяв сторін вбачається, що між ними склалися напружені стосунки, сторони шлюбні відносини не підтримують і не мають бажання дійти примирення, оскільки позивач на розірванні шлюбу наполягає, а відповідач не заперечує проти цього. Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходи щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Із позовної заяви та заяв сторін вбачається, що вони не виявили бажання зберегти сімю, тому суд приходить до висновку про недоцільність надання сторонам часу для примирення. Згідно з ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом зясовано, що волевиявлення позивача, яка наполягає на задоволенні позову, і відповідача, який позов визнав, є їх свідомим вибором, зробленим без будь-якого зовнішнього впливу чи примусу. За таких обставин суд вважає, що сімя розпалася остаточно і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам кожного з них, а також їхньої малолітньої дитини, що має істотне значення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд встановив, що сторони не мають пільг зі сплати судового збору, передбачених Законом України «Про судовий збір». На підставі ч.1 ст.141 ЦПК України і Закону України «Про судовий збір» з відповідача суд стягує на користь позивача 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору у сумі 352,40 грн. згідно із квитанцією №N1BI351306 від 21.03.2018 року. Відповідно до вимог ч.1 ст.142 ЦПК України суд, враховуючи визнання відповідачем позову саме у підготовчому судовому засіданні, повертає позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову, у сумі 352,40 грн. згідно із квитанцією № N1BI351306 від 21.03.2018 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved