Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

Позивач з врахуванням збільшених позовних вимог звернулася до суду з позовом до відповідача про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу, визнання права спільної сумісної власності на майно, поділ спільного майна подружжя, з тих підстав, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.07.1993 року по 29.12.2002 року і від шлюбу мають сина [PERSON] [INFO]. Після розірвання шлюбу в період з квітня 2003 року по 27 серпня 2013 року сторони проживали разом однією сім'єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство. В період шлюбу ними за спільні кошти було побудовано житловий будинок по [ADDRESS] Крім того, в період шлюбу та проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу ними було придбані транспортні засоби- автомобіль АЗЛК 21403, номерний знак [NUMBER]; причіп Бджілка 8112, номерний знак [NUMBER]; автомобіль АЦ ГАЗ 3306, номерний знак [NUMBER]; автомобіль KIA Carenz 2.0 5МТ2, номерний знак [NUMBER]; автомобіль JAC HFC 1045 К, номерний знак [NUMBER]; мопед HONDA Tact SZ 50Р номерний знак [NUMBER]. Вищевказані житловий будинок та транспортні засоби належать їм на праві спільної сумісної власності. На сьогоднішній день вони разом не проживають, оскільки відповідач неодноразово затівав сварки, застосовував фізичну силу до неї та сина і в добровільному порядку майно поділити не можуть. Все спільно нажите майно вона бажає поділити між сторонами і, крім інших вимог, в порядку поділу майна просила стягнути із відповідача на її користь компенсацію вартості належної їй 1/2 частки спільного майна подружжя в розмірі 392528 грн.32 коп., залишивши у власності відповідача спірне майно, стягнути судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав зазначених у позові і суду пояснила, що після розлучення відповідач просив її жити разом і з квітня 2003 року вони почали спільно проживати як подружжя. Вона як дружина готувала, прибирала, обробляла город, доглядала відповідача після перенесеної операції, разом будували огорожу, робили ремонт у будинку, відвідували знайомих, їздили на відпочинок у Крим, однак там він її залишив. За вказаний період часу на купівлю транспорту грошима допомагали її батьки, вони разом протягом трьох років тримали магазин, в якому вона працювала, всі виручені кошти відповідач забирав собі. Комунальні послуги сплачували почергово. Старшого спільного сина [PERSON] утримували її батьки, відповідач з 2003 року виплачував аліменти на спільного сина, але відразу ж їх і забирав. Батьком молодшого сина [PERSON] не є відповідач, син народжений від іншого чоловіка і з часу народження на сина [PERSON] вона отримує соціальну допомогу як одинока матір. Прізвище дитині на «Арделян» змінила оскільки також змінила і собі прізвище. Стверджувала, що транспортні засоби купувались за спільні кошти, вона також працювала і її заробітна плата використовувалась на потреби сім'ї. Автомобіль АЗЛК був придбаний в період шлюбу і був проданий відповідачем під час розлучення, у квітні 2003 року його вже не було і про його відчудження вона дізналась в період коли вони стали проживати разом. Про будь-які борги їй не було відомо. Мопед в даний час перебуває у користуванні сина. На запитання суду позивач пояснила, що протягом зазначеного у позові періоді спільного проживання відповідач близько 10 раз до неї застосовував фізичну силу, в цей період часу проживання відповідач мав стосунки з іншими жінками. Доказів сплати нею кредиту та інших платежів як витрат на придбання транспортних засобів до суду надати не має можливості. Також суму придбання зазначених у позові транспортних засобів також пояснити не змогла. Представник позивача позовні вимоги також підтримав і просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково лише з тих підстав, що будинок є їхньою спільною сумісною власністю, який був побудований в період шлюбу, інші позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що весь транспорт купував за свої кошти, кошти своєї матері та позичені кошти брата, який працював у Фінляндії, автомобіль КІА брав у кредит і його самостійно виплачував. Автомобіль АЗЛК був ще проданий під час шлюбу за борги по дорученню сусіду [PERSON], однак з реєстрації його не знімав і позивач про це знала ще у 2002 році. Причіп Бджілку лише оформив на себе, однак фактично він належить його матері для її цілей, а він лише допомагає їй у користуванні. Автомобіль ГАЗ купував за кошти брата за 16000 доларів США, автомобіль JAC за 11000 доларів США під молдавським кордоном для підприємницької діяльності за свої та братові кошти, участі позивача у цих покупках не було. Мопедом користується син. Крім цього відповідач пояснив, що із позивачем ніяких подружніх стосунків не було, він проживав окремо у літній кухні, сам заробляв кошти, займався підприємницькою діяльністю, участі позивача у придбанні транспорту не було, він навіть не знав про її заробітну плату. Колишня дружина зловживала спиртним, часто проводила час із подругою [PERSON] у барах, він із 2006 року мав стосунки з різними жінками, позивача лише просив зробити перев'язки, оскільки вона є медичним працівником. Весь час сплачував аліменти на сина [PERSON], оскільки подружніх стосунків не було. Батьком молодшого сина позивачки він не являється і ніякого батьківства він не визнає. Представник відповідача підтримала позицію відповідача і просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи-Головного управління юстиції у Кіровоградській області в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить зворотнє повідомлення. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір'ю позивача і будинок вони разом зі своїм чоловіком будували, [PERSON] брав у них у борг кошти, але нічого не віддавав. Автомобілі купував за їхні кошти, однак доказів позик надати не може. Вона також обробляла город, торгувала у них в магазині, внука [PERSON] до 14 років вона разом зі своїм чоловіком виховували та утримували. Відповідач не виконував батьківських обов'язків по відношенню до внука. Дочка [PERSON] та відповідач мали стосунки з іншими чоловіками та жінками і такі стосунки вона вважає ненормальними. Свідок [PERSON]суду пояснив що він є сином сторін і батько проживав у літній кухні, а матір із ним та братом - у будинку. Батько сплачував аліменти, у серпні 2013 році разом із батьком та матір'ю їздили на відпочинок. На початку періоду його навчання батьки приїздили до нього та відвідували. Про купівлю автомобілів йому нічого не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона знає сторони з 2001 року, вони були розведені, але проживали разом і до неї приносили вечерю. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона працювала на земельній ділянці у [PERSON] та [PERSON], вони їй платили кошти за роботу, про їх стосунки їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона проживає по сусідству зі сторонами, про те, що вони розлучені їй невідомо. Позивач та відповідач проживали разом, вона у будинку, а він у літній кухні. У них був магазин, де торгувала [PERSON]. Про особисте життя сторін та про купівлю транспорту їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що сторони проживали разом, вели спільне господарство, один одного доглядали, разом торгували, їздили на відпочинок, робили ремонт, разом відмічали сімейні події. З приводу інших відносин між сторонами пояснила, що відповідач купував автомобілі ГАЗ та JAC для підприємницької діяльності, [PERSON] не дотримувався своїх батьківських обв'язків по утриманню сина, застосовував до [PERSON] фізичну силу. Про особисті стосунки між сторонами їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснила, що знає сторони близько 10 років, вони разом відпочивали, один одного доглядали. Про походження автомобілів їй нічого не відомо. Заслухавши пояснення учасників розгляду, дослідивши докази в сукупності з іншими матеріалами справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ст. 41 Конституції України та ч.1, ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як встановлено в судовому засіданні сторони проживали у зареєстрованому шлюбі з 24.07.1993 року по 29.12.2002 року (час рестрації розлучення у органі ДРАЦС). В період шлюбу сторонами був побудований житловий будинок по [ADDRESS] у смт Новоархангельську, що підтверджується копією Свідоцтва на право власності на жилий будинок № 3129/13 від 20.10.1998 року, виданого виконкомом Новоархангельської селищної ради, про що сторони не заперечували. Крім того, в період шлюбу був придбаний автомобіль АЗЛК, що підтверджується копією Свідоцтва про реєстрацію ТЗ від 14.10.1998 року, де власником зазначений відповідач. Відповідно до довідки начальника центру ДАІ станом на 11.09.2013 року за [PERSON] зареєстровано причіп Бджілка 8112, номерний знак [NUMBER]; автомобіль KIA Carenz 2.0 5МТ2, номерний знак [NUMBER]; мопед HONDA Tact SZ 50Р номерний знак [NUMBER]; автомобіль JAC HFC 1045 К, номерний знак [NUMBER]; автомобіль АЗЛК 21403, номерний знак [NUMBER]; автомобіль АЦ ГАЗ 3306, номерний знак [NUMBER]. Позовні вимоги в частині визнання житлового будинку та автомобіля АЗЛК спільною сумісною власність не заперечуються сторонами, а тому у суду відсутні підстави для задоволення даної позовної вимоги в судовому порядку. Відповідно до ст. 60 СК України (аналогічні вимоги були встановлені нормами ст.22 КЗпШС, який діяв на час шлюбу сторін) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 368 ЦК України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім'ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Згідно ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 68 СК передбачається, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Згідно ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно вимог частин 1, 2, 4, 5 ст.71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналогічне роз'яснення дано і у п.25 постанови Пленуму Верховного Суду України від №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4,5 ст.71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Стаття 365 ЦК України передбачає підстави припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників і визначає режим спільної часткової власності , а не спільної сумісної власності(ст.368 ЦК України). До матеріалів справи не надано доказів внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Крім того, доказів неможливості реального поділу житлового будинку до суду також не надано, з позовом про поділ майна в натурі чи виділ частки сторони до суду не звертались і законом гарантовано сторонам рівність права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Судом також встановлено і сторонами не заперечується, що автомобіль АЗЛК був відчуджений. Згідно роз'яснень п.9 Пленуму ВСУ «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю» №16 від 12.06.1998 року (чинного на час спірних правовідносин) якщо судом встановлено, що один із подружжя відчужив, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно або використав його на свій розсуд усупереч волі другого з них і не в інтересах сім'ї, то при поділі враховується це майно або його вартість. Відповідачем не доведено обставин, що кошти від продажу автомобіля були витрачені відповідачем на потреби сім'ї та в її інтересах. Також суд критично оцінює твердження відповідача про продаж автомобіля, оскільки на час розгляду справи вказаний автомобіль числиться зареєстрованим за відповідачем, авто не знято з реєстрації і доказів існування боргу стороною не надано, а тому половина вартості від відчудження автомобіля має бути стягнута з відповідача на користь позивачки в сумі 4000 грн. Відповідно до п.5 ст.256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 21 СК шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім'єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Разом із тим згідно зі ст. 74 СК якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто при застосуванні ст. 74 СК слід виходити з того, що ця норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, які притаманні подружжю. Пленум Верховного Суду України в своїй постанові №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» роз'яснив, що при застосуванні ст.74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю (п.20). Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі ст. 74 СК суд повинен встановити факт проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, упродовж якого було придбане спірне майно. За приписами ч. 2 ст. 3 СК сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сім'єю і тоді, коли дружина та чоловік у зв'язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Спільне проживання жінки та чоловіка породжує спільну сумісну власність лише за наявності сім'ї. Сім'ї притаманні риси взаємоповаги, моралі, любові, дружби, взаємодопомоги, турботи один про одного, спільного виховання дітей, рівності у вирішенні найважливіших питань життя сім'ї, обов'язку спільно дбати про матеріальне забезпечення сім'ї. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. Із прийняттям Сімейного кодексу України законодавець закріпив рівні права чоловіка та жінки, які проживають у незареєстрованому шлюбі, зокрема на придбане майно в період цього шлюбу. Оскільки Сімейний кодекс України набрав чинності з 1 січня 2004 р. і зворотної сили не має, то положення ст. 74 цього Кодексу застосовуються виключно до правовідносин, які виникли після дати набрання ним законної сили. З врахуванням пояснень сторін, свідків та матеріалів справи, суд прийшов до висновку, що ознак сім'ї у стосунках сторін у вказаний у позовній заяві період не встановлено. Так, сама позивач пояснила, що старшого спільного сина [PERSON] утримували її батьки, відповідач з 2003 року виплачував аліменти на спільного сина, але відразу ж їх і забирав. Батьком молодшого сина [PERSON], [INFO] не є відповідач, син народжений від іншого чоловіка і з часу народження на сина [PERSON] вона отримує соціальну допомогу як одинока матір. Відповідач протягом періоду спільного проживання близько 10 раз до неї застосовував фізичну силу, в цей період часу проживання відповідач мав стосунки з іншими жінками, що також не заперечувалось і відповідачем. Свідок [PERSON] підтвердила, що внука [PERSON] до 14 років вона разом зі своїм чоловіком виховували та утримували, відповідач не виконував батьківських обов'язків по відношенню до внука. Дочка [PERSON] та відповідач мали стосунки з іншими чоловіками та жінками. Пояснення інших свідків в частині спільного проживання сторін не можуть бути прийняті судом до уваги як доказ перебування сторін у фактичних шлюбних відносинах, оскільки проживання жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов'язків подружжя і сторони, маючи у спільній сумісній власності житловий будинок мають право на законних підставах проживати разом у будинку. За наявними у матеріалах справи доказами підтверджено, що згідно витягу з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців [PERSON] здійснював підприємницьку діяльність з 26.06.2006 року по 14.07.2014 рік -вид діяльності код 49.41-вантажний автомобільний транспорт. Автомобіль ГАЗ 3306, номерний знак [NUMBER] та автомобіль JAC, номерний знак [NUMBER] придбані [PERSON] та зареєстровані на його ім'я відповідно 23.08.2007 року та 04.05.2012 року, про що свідчать дані відповідних Свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів. Відповідно до роз'яснень п.29 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» відповідно до положень статей 57, 61 СК України, ст.52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи-підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. На придбання автомобіля КІА, номерний знак [NUMBER], 01 лютого 2008 року був укладений кредитний договір № 26 між [PERSON] та ПАТ «КРЕДІ АГРІКОЛЬ БАНК», про що також свідчить відповідна довідка банку та запис у реєстраційному свідоцтві на автомобіль. Мопед HONDA номерний знак [NUMBER] придбаний 02.06.2011 року та зареєстрований на відповідача. Однак серед іншого майна позивач просить визнати спільною сумісною власністю причіп Бджілка 1994 року випуску, номерний знак [NUMBER], який відповідно до Свідоцтва про реєстрацію ТЗ зареєстрований за [PERSON] 08.10.2003 року. Верховний Суд України у постанові від 25 грудня 2013 року по справі № 6 - 135цс13, предметом якого була суперечка про встановлення факту проживання однією сім'єю без реєстрації шлюбу та поділ майна, зробив правовий висновок, що майно, придбане до 1 січня 2004 під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об'єктом їх спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім'ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їх загальні або індивідуальні трудові зусилля, в результаті яких вони отримали загальні або особисті доходи, об'єднані в майбутньому для придбання спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв'язку з цим суду при вирішенні спору про поділ майна, придбаного сім'єю, слід встановити не тільки обставини за фактом спільного проживання сторін у справі, але і ту обставину, що спірне майно було придбано сторонами в результаті спільної праці. Придбання вищевказаного причіпа сторонами в результаті спільної праці з підстав зазначеними Верховним Судом України, позивачем не доведено і належними доказами не підтверджено. Відповідно до вимог ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватись на припущеннях. Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві-пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З врахуванням розміру заявлених позовних вимог та розміру позовних вимог, які підлягають до задоволення, з відповідача на користь позивача підлягає стягнення судовий збір в сумі 37 грн.27 коп.(1,02 % від 3654 грн.- розміру ставки судового збору відповідно до вимог Закону України «Про судовий збір»). На підставі викладеного,

Outcome: partial