Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] 11.07.2018 р. звернулися до суду із зазначеною позовною заявою до відповідача [PERSON] , в якій просять встановити в квартирі [ADDRESS] , наступний порядок користування квартирою між його власниками: [PERSON] - власнику Ѕ частини квартири [ADDRESS], площею 15,8 кв.м.; [PERSON] - власнику ј частини квартири [ADDRESS] , виділити житлову кімнату площею 10,3 кв.м.; [PERSON] - власнику ј частини квартири [ADDRESS] , виділити житлову кімнату площею 10,9 кв.м.; всі місця загального користування: коридори, сан. вузол, кухню, комору, вбудовану шафу - залишити в загальному користуванні мешканців квартири. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю, позивачі [PERSON] , [PERSON] , посилаються на наступне. Так, позивач [PERSON] є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] , з яких ј частини квартири належить йому на праві власності відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 20.02.2004 р., зареєстрованого в реєстрі за №8-301, а інша Ѕ частини квартири - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.04.2016 р., що зареєстровано в реєстрі за номером 9-229. Позивач [PERSON] є власником ј частини квартири [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 20.02.2004 р., зареєстрованого в реєстрі за №8-301. Відповідач [PERSON] є власником ј частини квартири [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 20.02.2004 р., зареєстрованого в реєстрі за №8-301. Як вказують позивачі, у спірній квартирі з 2004 р. проживали [PERSON] та відповідач разом з двома дітьми - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07.05.2015 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. У квартирі залишилась проживати відповідач з дітьми, оскільки [PERSON] погодився на довгострокове відрядження за кордоном, де протягом деякого часу роботодавець забезпечував його житлом. 27 травня 2016 р. [PERSON] одружився. [INFO] у нього народилась донька - [PERSON] . Станом на сьогоднішній день, позивач [PERSON] , його нова дружина та донька переїхали назад до м. Києва, де і проживають у орендованій квартирі. Проживання на території України дружини [PERSON] - [PERSON] підтверджується посвідкою на тимчасове проживання № [NUMBER] , виданої 19 травня 2017 р. Так як іншої житлової нерухомості [PERSON] не має, він хотів би разом із своєю сім`єю заїхати в спірну квартиру, але [PERSON] з [PERSON] не можуть домовитись про розподіл майна та про порядок користування ним. Іншому позивачу - батьку [PERSON] - [PERSON] , належить 1/2 частина спірної квартири. Але внаслідок того, що відповідачка займає всю квартиру, остання не впускає туди позивачів, та не хоче звільнювати дві кімнати від своїх речей, чинить перешкоди у користуванні спірної квартирою. Добровільно визначити порядок користування майном, що знаходиться у спільній частковій власності, відповідач відмовляється. Через її неправомірні дії позивачі позбавлені можливості користуватися своєю власністю. Крім того, позивачі намагалися врегулювати спір у досудовому порядку та звертались неодноразово до відповідача письмово з пропозицією про вирішення майнових питань шляхом розподілу майна та пропозицією про встановлення порядку користування квартирою, але жодної відповіді отримано не було. При цьому, позивачі вказують, що згідно з технічним паспортом, виготовленим станом на 02.03.2016 р. на квартиру, спірна квартира є трикімнатною, житлова площа - 37 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 15,8 кв.м., 2-а кімната - 10,9 кв.м., 3-я кімната - 10,3 кв.м.; кухня - 6,3 кв.м., сан.вузол - 2,8 кв.м., коридори - 3,3 кв.м. та 1,9 кв.м., комора - 2,6 та вбудована шафа - 1,6 кв.м. Загальна площа квартири - 55,5 кв.м. Кімнати в квартирі ізольовані. Тобто кожен із власників може користуватись своєю часткою квартири без перешкод для іншого власника. 1/2 частини квартири, що належать [PERSON] , складають 18,5 кв.м. (37 кв.м. житлової площі х 1/2 частини = 18,5 кв.м.), що в натурі буде майже відповідати площі кімнати у 15,8 кв.м. 1/4 частини квартири, що належать [PERSON] , складають 9,25 кв.м. (37 кв.м. житлової площі х 1/4 частини = 9,25 кв.м.), що в натурі буде майже відповідати площі кімнати у 10,3 кв.м. Позивачі зазначають, що приміщення, які вони просять виділити їм та відповідачу в користування, не відповідають їхнім ідеальним часткам у спільній власності, проте вони не заперечують проти виділу їм меншої частини житлової площі кімнати, а відповідачу більшої, аніж становить її частка. Таким чином, враховуючи викладене та те, що позивачі квартирою не користуються, оскільки сторони між собою не дійшли згоди щодо порядку користування, в зв`язку з чим не мають можливості вільно користуватися належною їм часткою у праві спільної часткової власності, враховуючи неможливість досудового врегулювання спору, позивачі звернулися до суду із зазначеним позовом за захистом своїх прав. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 11.07.2018 р., зазначена цивільна справа була передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Лазаренко В.В. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва Лазаренко В.В. від 19.11.2018 р., відкрито спрощене позовне провадження в зазначеній цивільній справі. Визначено відповідачу строк на подання відзиву на позов у порядку, передбаченому ст. 178 ЦПК України, - 30 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі. Позивачу роз`яснено право подати до суду відповідь на відзив у порядку, передбаченому ст. 179 ЦПК України, протягом 15 днів з дня отримання відзиву відповідача на позов. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, 12.02.2019 р., зазначена цивільна справа передана в провадження судді Солом`янського районного суду м. Києва Кушнір С.І. Ухвалою суду від 06.03.2019 р., призначено судове засідання в цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування квартирою, що є спільною власністю, для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені у позовній заяві, та надані докази. Позивачі додатково зазначили суду про те, що приблизно 2,5 місяців тому, вони отримали доступ до квартири [ADDRESS] , яка належить їм на праві спільної часткової власності. Зазначили, що кімната площею 15,8 кв.м. , яку просять виділити в користування [PERSON] об`єднана з кухнею, проте, можливо встановити перегородки. Відповідач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги визнали частково. Відповідач в судовому засіданні пояснила, що на даний час вона в квартирі [ADDRESS] , яка належить їй на праві спільної часткової власності, не проживає. Їй на праві власності належить ј частина спірної квартири. При цьому, вона не заперечує щодо виділення їй в користування житлової кімнати площею 10,9 кв.м., а позивачам 15,8 кв.м. та 10,3 кв.м. відповідно. Проте, вважає, що порядок користування квартирою, який запропонований позивачами, не вирішить питання щодо користування квартирою в цілому, зокрема кухнею, враховуючи їх неприязні відносини, оскільки дійсно, кімната площею 15,8 кв.м. об`єднана з кухнею. Суд, заслухавши пояснення позивачів, пояснення відповідача та її представника, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що сторонам - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] . Так, позивач [PERSON] є власником Ѕ частини квартири [ADDRESS] , з яких ј частини квартири належить йому на праві власності відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 20.02.2004 р., зареєстрованого в реєстрі за №8-301, а інша Ѕ частини квартири - на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 23.04.2016 р., що зареєстровано в реєстрі за номером 9-229. Позивач [PERSON] є власником ј частини квартири [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 20.02.2004 р., зареєстрованого в реєстрі за №8-301. Відповідач [PERSON] є власником ј частини квартири [ADDRESS] , на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 20.02.2004 р., зареєстрованого в реєстрі за №8-301. Як вбачається з технічного паспорту на спірну квартиру, виготовленого станом на 02.03.2016 р., остання складається з 3 (трьох) житлових кімнат, житлова площа - 37,0 кв.м., у тому числі 1-а кімната - 15,8 кв.м., 2-а кімната - 10,9 кв.м., 3-я кімната - 10,3 кв.м.; кухня - 6,3 кв.м., сан.вузол - 2,8 кв.м., коридори - 3,3 кв.м. та 1,9 кв.м., комора - 2,6 та вбудована шафа - 1,6 кв.м. Загальна площа квартири - 55,5 кв.м. Власником особового рахунку є позивач - [PERSON] , що підтверджується довідкою (Форма №3), виданою ЖЕД №901 КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Солом`янського району м. Києва» 21.10.2015 р. №4090. Звертаючись до суду з цим позовом, позивачі, посилаються на те, що у спірній квартирі з 2004 р. проживали [PERSON] та відповідач разом з двома дітьми - [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 07.05.2015 р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. 27 травня 2016 р. [PERSON] одружився., що підтверджується даними свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] . [INFO] у нього народилась донька - [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Крім того, позивачі намагалися врегулювати спір у досудовому порядку та звертались неодноразово до відповідача письмово з пропозицією про вирішення майнових питань шляхом розподілу майна та пропозицією про встановлення порядку користування квартирою, але жодної відповіді отримано не було. А тому, посилаючись на наявність з відповідачем суперечок щодо користування квартирою [ADDRESS] , яка належить їм на праві спільної часткової власності, просять суд встановити наступний порядок користування квартирою між його власниками: [PERSON] - власнику Ѕ частини квартири [ADDRESS], площею 15,8 кв.м.; [PERSON] - власнику ј частини квартири [ADDRESS] , виділити житлову кімнату площею 10,3 кв.м.; [PERSON] - власнику ј частини квартири [ADDRESS] , виділити житлову кімнату площею 10,9 кв.м.; всі місця загального користування: коридори, сан. вузол, кухню, комору, вбудовану шафу - залишити в загальному користуванні мешканців квартири, на що суд зазначає наступне. Встановлено, що між сторонами склались неприязні стосунки, у зв`язку з неможливістю їх дійти домовленості щодо порядку користування спірною квартирою [ADDRESS] . Згідно із ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 155 ЖК України передбачено, що жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути у них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Власникові, згідно із ст. 317 ЦК України, належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Майно може належать особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дробному виразі. За ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільної частковою власністю. За ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. При цьому, відповідно до положень ч.ч. 1-3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Як роз`яснено в п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 «Про судову практику в справах за позовами про захист права власності» квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі приміщення та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. За положеннями ст. 361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпоряджатись своєю часткою у праві спільної часткової власності. Первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Як вбачається із матеріалів справи, домовленості між сторонами, щодо користування спірною квартирою не досягнуто. Враховуючи, що сторони по справі є співвласниками спірної квартири, відповідно до розміру їх ідеальних часток, позивачу [PERSON] належить 18,5 кв.м. ((37 кв.м. житлової площі х 1/2 частини = 18,5 кв.м.), позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] , належить по 9,25 кв.м. (37 кв.м. житлової площі х 1/4 частини = 9,25 кв.м.). При цьому, позивачі просять: виділити [PERSON] кімнату площею 15,8 кв.м., [PERSON] кімнату площею 10,3 кв.м., [PERSON] кімнату площею 10,9 кв.м. Отже, враховуючи технічні характеристики квартири, кімнати у спірній квартирі не відповідають ідеальним часткам співвласників у праві спільної часткової власності. Разом з тим, у даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення у користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов`язковим. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Аналогічний висновок міститься у Постанові Верховного Суду України №6-1500цс15 від 17.02.2016 року. При цьому, слід зазначити, що встановлення порядку користування приміщенням квартири між співвласниками відповідно до змісту статей 319, 368 ЦК України є складовою здійснення ними права спільної часткової власності та не змінює розміру часток належних кожному зі співвласників. Разом з тим, як встановлено судом та вбачається з плану квартири та технічного паспорту, кімната площею 15,8 кв.м., яку позивачі просять виділити в користування [PERSON] не є ізольованою та об`єднана з кухнею. Це підтвердили позивачі та відповідач в судовому засіданні. Враховуючи вищевикладене, підстав для встановлення порядку користування квартирою у спосіб, визначений позивачами, є неможливим, оскільки в такому разі порушується принцип пропорційності користування сторонами своїми частками у праві спільної часткової власності на квартиру, а також принцип залишення у загальному користуванні нежитлових приміщень, таких як кухня., кімната площею 15,8 кв. м не є ізольованою, а спільним приміщенням з кухнею. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed