Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на ті обставини, що за час шлюбу у неї з відповідачем по справі народилося двоє дітей: [PERSON], 2009 року народження та [PERSON], 2012 року. Заочним рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 21 грудня 2012 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з нею. Допомоги на розвиток та виховання дітей відповідач не надає, аліменти ні на дітей, ні на неї, згідно судового рішення, не сплачує, внаслідок чого з 01 травня 2014 року і по липень 2015 року створилася значна заборгованість. Син [PERSON] хворіє на тяжку онкологічну хворобу «саркома» внаслідок чого потребує дороговартісного періодичного лікування у Німеччині. Не зважаючи на це, відповідач допомоги не надає, життям дітей не цікавиться, у школі та дитсадку їх не відвідує. Навпаки, негативно впливає на їх розвиток своїми вчинками, а саме з'являється серед ночі до будинку у нетверезому стані, стукає у вікна, чим лякає дітей, вчиняє сварки, одного разу зламав фруктові дерева у дворі та ялинку, яку доглядав син, чим спричинив йому психологічний біль, а 27 квітня 2015 року відповідач подав до опікунської ради заяву, у якій просив позбавити його батьківських прав через неналежне виконання ним батьківських обов'язків. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги з підстав зазначених у позові та позивачка зазначила, що єдиного разу, з моменту розлучення, відповідач зустрівши на кладовищі, у поминальну неділю, її батька з дітьми, підійшов до її батька, сказав, що хоче поспілкуватися з сином, на що її батько не заперечував. Поспілкувавшись з сином відповідач пообіцяв йому подарувати на День народження мобільний телефон, однак на День народження сина не з'явився і нічого не подарував, у зв'язку з чим дитина до даного часу запитує чому його тато сказав неправду. Також відповідачка у судовому засіданні зазначила, що крім того, що відповідач не цікавиться життям своїх дітей, він ще й намагається ускладнювати їх життя. Так, коли необхідно періодично вивозити сина на лікування до Німеччини, він постійно погрожує, що не дасть дозвіл на виїзд дитини за кордон. Потім, після вмовлянь та скандалів дозвіл надає, однак коштів на лікування не надає, навіть 200 грн. присуджених судом у якості аліментів по 200 грн. щомісячно у зв'язку з особливими потребами дитини, з 01 травня 2013 року не сплатив жодного разу. Відповідач у судовому засіданні та його представник позов не визнали та відповідач пояснив, що після розірвання шлюбу батько позивачки сказав йому не наближатися до дітей, бо «йому ж буде гірше». У зв'язку з тим, він вирішив не спілкуватися з позивачкою та дітьми, а передавав на рік в загальному 500-700 грн. для дітей своє мамою, яка приблизно раз на місяць відвідувала дітей за місцем проживання позивачки. На даний час він проживає з іншою жінкою, з якою має спільну дитину. Також проживає зі своїми батьками, ніде не працює, через те аліменти не сплачує. Заяву про відмову від дітей написав, бо у сільській раді сказали, що так для нього буде краще. До органів опіки та піклування жодного разу про визначення йому днів для побачення з дітьми не звертався, але хотів би, щоб йому було визначено такі дні. Представник третьої особи - орган опіки та піклування в особі служби у справах дітей Черкаської РДА у судовому засіданні зазначила, що при визначенні своєї позиції у таких правовідносинах Служба у справах дітей завжди виходить з інтересів дитини і з позиції захисту дітей. Опікунською радою було прийнято рішення про доцільність позбавлення батьківських прав відповідача і рішенням виконкому сільської ради таке рішення затверджено. З боку відповідача не встановлено бажання опікуватися своїми дітьми, виховувати їх, адже вони потребують харчування, лікування, одягу, психологічного і морального розвитку не лише раз на рік, а щодня. Однак, зі сторони відповідача жодних кроків у цьому напрямку не зроблено. Так, він не відвідує школу та садочок, де проводять час його діти, не звертався жодного разу до служби у справах дітей щодо можливого врегулювання питання щодо побачень з дітьми у разі наявності конфлікту з цих питань у нього з батьками позивачки чи позивачкою, не надає допомоги на лікування синові. Навіть протягом слухання справи ситуація не змінилася, а тому вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача. Прокурор у судовому засіданні підтримала позовні вимоги позивачки та вказала, що не може бути батьком особа, яка абсолютно самоусунулася від виконання своїх батьківських обов'язків по відношенню до своїх дітей. Таким є відповідач. Так, син [PERSON] потребує лікування, однак допомоги відповідач не надає, аліменти не сплачує, психологічно наносить дітям травму своїми вчинками - зламав ялинку, яку доглядав його маленький син, поливав, а на Новий Рік вона була новорічною прикрасою у домі для дітей. Також прокурор вказала, що протягом тривалості даної судової справи намагалася розгледіти у відповідача стремління та бажання виправитися та розпочати виховувати своїх дітей, допомагати їм, спілкуватися, однак прийшла до впевненого переконання, що відповідач насправді не вчиняє жодних дій, окрім слів, що свідчили б про його бажання приймати участь у вихованні та розвитку своїх дітей. Суд заслухавши пояснення та заперечення учасників процесу, дослідивши письмові матеріали справи встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб 11 жовтня 2008 року, у якому народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Заочним рішенням Черкаського районного суду Черкаської області від 10 грудня 2012 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. Після розірвання шлюбу позивач та відповідач по справі стали проживати окремо. Діти залишилися проживати з позивачкою, що підтверджується довідкою сільської ради про склад сім'ї. Відповідно до ч.1 ст. 141 Сімейного Кодексу України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, а ч. 2 указаної статті визначено, що розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Однак, як встановлено у судовому засіданні з дослідженого рішення Черкаського районного суду Черкаської області від 12 червня 2013 року, відповідач обов'язки щодо утримання дітей не виконував, допомоги на утримання дітей не надавав, а тому з відповідача на користь позивачки вирішено стягувати аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 від усіх видів заробітку, доходів, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дітьми повноліття, 1/8 на її утримання, до досягнення дочкою [PERSON] 3 років, та 200 грн. щомісячно на особливі потреби сина [PERSON], у зв'язку з тим, що дитина є інвалідом дитинства, та потребує лікування. Проте, згідно досліджених під час судового засідання довідок ДВС, загальна сума заборгованості по сплаті аліментів відповідача по указаному рішенню суду складає більше 40 000 грн. За час розгляду справи про позбавлення батьківських прав, відповідач сплатив перед першим судовим засіданням на адресу позивачки 200 грн., та за день до другого судового засідання ще 200 грн. Навіть посилання відповідача на те, що він дає своїй матері на рік близько 500-700 грн. для того, щоб вона купляла його дітям солодощі об'єктивними доказами не підтверджується, адже як пояснив відповідач у судовому засіданні він сам знаходиться на утриманні своїх батьків та не працює, аліменти не сплачує через відсутність такої можливості. Хоча відповідач має загальний нормальний стан здоров'я, є молодим чоловіком, створив ще одну сім'ю, а тому посилатися на відсутність можливості допомагати своїм дітям, суд розцінює, як небажання відповідача відповідати за свої вчинки та виконувати обов'язки по відношенню до своїх дітей. Суд критично оцінює посилання відповідача на ті обставини, що з дітьми він не спілкується та не бере участі у їх вихованні, у зв'язку з тим, що при розірванні шлюбу батько позивачки заборонив йому це робити, погрожуючи фізичним впливом. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні вказав, що відповідач є його братом по-батькові і дійсно розповідав йому, що при розлученні з позивачкою її батьком було заборонено бачитися з дітьми відповідачу. Однак, ці свідчення дані також лише зі слів відповідача. Особисто свідок таких погроз чи розмов не чув. Жодними об'єктивними доказами це у судовому засіданні не підтверджено. До міліції про погрози фізичною розправою відповідач з завами не звертався, до органів опіки та піклування також. Навпаки, такі пояснення спростовано у судовому засіданні. Так, сам відповідач і позивачка по справі вказали, що коли батько позивачки був з дітьми на кладовищі у поминальну неділю і до них підійшов відповідач з проханням погуляти з дітьми, батько позивачки не заперечив проти цього та дозволив відповідачу погуляти з дитиною. Як зазначила позивачка у судовому засіданні це був чи не єдиний випадок коли відповідач випадково зустрівши їх попросив погуляти з дітьми, інших випадків, коли б він попросив погуляти з дітьми не було, за виключенням явки до її будинку у нетверезому стані, серед ночі. Так, у судовому засіданні встановлено і це не заперечується відповідачем, у 2014 році, перебуваючи у стані алкогольного сп'яніння, серед ночі, він прийшов до будинку позивачки, де вона проживає зі співмешканцем та дітьми, почав стукати у вінка, нецензурно лаятися, на що прокинулися діти та злякалися. Потім, відповідач пішов до погреба, почав бити банки з консервацією, зламав два фруктових дерева та ялинку, за якою доглядав син [PERSON], що болісно вразило дитину, коли на ранок прибігши до ялинки дитина побачила, що вона зруйнована. Указані факти стали предметом перевірки органів внутрішніх справ, про що було складено відповідний висновок, у якому зафіксовано зазначені події. Як пояснив, допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], який є співмешканцем позивачки, він проживає разом з позивачкою з 2013 року і йому достовірно відомо, що відповідач участі у вихованні та розвитку дітей не бере, матеріально не допомагає, на лікування сина [PERSON] коштів не дає, аліменти не сплачує і навіть не намагався прийти додому до позивачки з пропозицією погуляти з дітьми, поспілкуватися. Натомість з'являється у нетверезому стані, серед ночі, одного разу пошкодив майно, налякав дітей, стукаючи у вікна, зламав дерева, розбив консервацію. Про указаний факт свідок повідомив міліцію. Після того, як у міліції відповідач визнав свою вину у скоєному, свідок забрав заяву, щоб не поглиблювати конфлікт, однак зі сторони відповідача так і не побачив вчинків, що свідчили б про його бажання виховувати дітей. Так, син [PERSON] щотри місяці потребує лікування у Німеччині від складного онкозахворювання, на яке потрібно від 3 до 6 тисяч євро за одну поїздку. Однак, ці кошти збирає сім'я позивачки, її батьки та він. Відповідач у свою чергу жодної допомоги не надає, та ще й не виконує дані сину обіцянки про подарунок на День Народження. Таким чином, свідок вважає, що своєю поведінкою відповідач лише шкодить дітям. Як встановлено у судовому засіданні випадки щодо неналежної поведінки відповідача по відношенню до своєї колишньої сім'ї непоодинокі. Так, згідно постанови Черкаського районного суду Черкаської області влітку 2013 року, відповідач також з'являвся додому до позивачки, вчиняв сварку, виражався нецензурною лайкою, чим порушив громадський порядок та спокій громадян. У судовому засіданні по розгляду справи про адміністративне правопорушення відповідач свою вину визнав. Пояснення відповідача у судовому засіданні також свідчать на думку суду про його не бажання виховувати своїх дітей. Так, відповідач у судовому засіданні спочатку пояснював, що не приходить до дитячого садочка навідувати свою дочку тому, що мати позивачки є завідуючою указаного дошкільного закладу, однак на запитання суду чи забороняє йому мати позивачки бачитися з його ж дітьми у дитсадку, відповів, що жодного разу не приходив до дитячого садочка, а тому не знає, чи заборонила би йому це робити завідуюча чи ні, а у останньому судовому засіданні пояснив, що не ходить навідувати дочку до дитсадка, оскільки боїться, що ні він її не впізнає, ні вона його. Також, у судовому засіданні відповідач пояснив, що заяву до опікунської ради від 27 квітня 2015 року з проханням позбавити його батьківських прав відносно своїх дітей, він подав через те, що його вмовила так зробити секретар сільської ради, яка посвідчувала його підпис на заяві та сказала «пиши заяву, тобі ж краще буде». Однак, допитана у судовому засіданні у якості свідка [PERSON] спростувала такі звинувачення зі сторони відповідача та вказала, що відповідач прийшов до неї з готовою заявою, а нею лише було засвідчено його підпис, як уповноваженою на те особою. Відповідач у судовому засіданні зізнався, що справді обмовив секретаря сільської ради, насправді ніхто не змушував його писати таку заяву, просто тепер у нього «проснулася совість». Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України та ст.ст. 11,12 ЗУ «Про охорону дитинства» предметом основної турботи і основним обов'язком батьків є те, що вони зобов'язані виховувати свою дитину, дбати про її життя та здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Судом було оголошено перерву на три тижні між судовими засіданнями для надання відповідачу можливості проявити свою батьківську турботу, почати виконувати свої батьківські обов'язки, щоб переконати позивачку та орган опіки та піклування у справжньому прагненні до виховання своїх дітей. Однак, як пояснив у судовому засіданні відповідач на Новий Рік він не привітав своїх дітей навіть по телефону, не говорячи вже про новорічні подарунки. Об'єктивних причин такої поведінки відповідач навести не зміг. Як пояснив представник органу опіки та піклування до них він також не з'явився з питанням щодо визначення йому часу для побачень з дітьми. Позивачка ж у судовому засіданні вказала, що за три тижні відповідач зателефонував лише один раз, за день до судового засідання та запитав, чи може він навідати дітей, однак у той день такої можливості не було, так як сім'я була запрошена у гості. Син [PERSON] у січні 2016 року певний період часу знову перебував на лікуванні у Німеччині, однак зі слів позивачки відповідач навіть не запитав, як пройшло лікування, чи потрібна допомога, як і не запитав чи можна побачити дітей у будь-який інший день, окрім дня, в який телефонував. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України батько може бути позбавлений судом батьківських прав, якщо він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Оцінивши усі докази у сукупності суд вважає, що відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дітей, а тому позов підлягає до задоволення. Позбавлення батька батьківських прав не звільняє його від обов'язку допомагати своїм дітям, а тому суд вважає, що при бажанні відповідача допомагати своїм дітям, брати участь у їх розвитку та вихованні, у нього є усі можливості проявити себе, як батько, реалізовувати свої батьківські обов'язки і поставити питання про відновлення своїх прав. На підставі викладеного,

Outcome: approved