Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, покликаючись на те, що у 2000 році її було прийнято на посаду керівника гуртка з хореографії у середню загальноосвітню школу №40 м. Львова. Згідно наказу №501к від 10 вересня 2015 року її було звільнено з роботи у звязку з вчиненням нею як працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. Приводом для її звільнення з роботи послугувала інформація із соцмережі, матері однієї із учениць, щодо нібито покарання учениці вчителькою [PERSON], яка зняла з дитини штани на уроці та сказала принести на наступне заняття памперси та скотч. Дана інформація не відповідає дійсності. На підставі такої інформації відповідач подав подання про надання згоди на звільнення керівника гуртка хореографії [PERSON] А 17 вересня 2015 року відбулись збори профспілкового комітету щодо її звільнення. Вважає, що доводів умисного посягання на гідність учнів чи вчинення психологічного насильства щодо дітей не наведено. Крім того, вона є одинокою матірю так як, виховує та утримує дитину, окрім аліментів, сама. Вважає, таке звільнення незаконним, внаслідок таких дій відповідача їй завдано моральної шкоди. Просить визнати незаконним її звільнення з посади керівника гуртка з хореографії середньої загально-освітньої школи №40 м. Львова, стягнути з Управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 вересня 2015 року та 01,00 грн. моральної шкоди. У судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги, пояснила, що вона не вчиняла аморальних проступків, на уроці хореографії штани в учениці припустились самі, вона лише їх поправила, а слова щодо домашнього завдання принести памперси та скотч прозвучали у жартівливому тоні та діти сприйняли їх жартівливо. Представники позивача позов підтримали, давши аналогічні пояснення викладеним у позовній заяві, зазначили, що звільнення [PERSON] було незаконним, оскільки звільнення педагогічних працівників здійснюється за поданням керівника загальноосвітнього навчального закладу. Крім того, за весь час роботи позивача жодних скарг на її дії чи поведінку не надходило. Просять позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечила та пояснила, що за результатами інформації, яка була викладена у соціальній мережі було проведено перевірку, якою встановлено, що вчитель [PERSON] використала непедагогічні методи ведення занять. Вважає, що звільнення позивача було законним та при її звільненні було дотримано усі норми закону. Просить у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи Управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради в судовому засіданні позов заперечила, пояснила, що комісією управління освіти було проведено розслідування і встановлено факти, які мали місце. Позивач вчинила аморальний проступок, не дотрималась педагогічної етики, моралі, порушила права дитини, а тому її звільнення було законним та вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та такі, що не підлягають до задоволення. Представник третьої особи Профспілкового комітету середньої загально-освітньої школи №40 в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлений про час та місце слухання справи, наслідки неявки, а тому згідно ст. 169 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у його відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обовязки та взаємовідносини сторін. Судом встановлено, що наказом Відділу освіти Залізничного району Управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради №501к від 17 вересня 2015 року враховуючи той факт, що керівник гуртка хореографії [PERSON] вчинила аморальний проступок не сумісний з продовженням роботи на даній посаді, чим порушила норми Посадової інструкції, Статуту середньої загальноосвітньої школи №40, ст. 16 Конвенції про права дитини.ю ст.. 56 Закону України «Про освіту», ст. 24 Закону України «Про загальну середню освіту», п. 1 р. 1 Порядку розгляду звернень та повідомлень з приводу жорстокого поводження з дітьми або загрози його вчинення, звільнено [PERSON] з посади керівника гуртка хореографії 17 вересня 2015 року на підставі п. 3 ст. 41 КЗпП України у звязку з вчиненням працівником, який виконує виховні функції, аморального проступку, не сумісного з продовженням даної роботи. /а.с. 10/ Відповідно до ч. 2 ст. 26 Закону України «Про загальну середню освіту» призначення на посаду та звільнення з посади педагогічних працівників державного та комунального загально-освітнього навчального закладу здійснюється відповідним органом управління освітою за поданням керівника загальноосвітнього навчального закладу. Однак, як вбачається із пояснень сторін, матеріалів справи, керівник Середньої загальноосвітньої школи №40 м. Львова не звертався з поданням до органу управління освітою з поданням про звільнення позивача, а лише з поданням щодо винесення догани, що стверджується поданням директора Середньої загальноосвітньої школи №40 м. Львова №221 від 10 вересня 2015 року, згідно якого адміністрація школи №40 просила винести догану вчителю [PERSON] за некоректне поводження з учнями, порушення педагогічної етики, порушення посадової Інструкції з охорони праці п. 2.4; п. 216. /а.с. 102/ Крім того, згідно листа Середньої загальноосвітньої школи №40 м. Львова №82 від 29 березня 2016 року директор Середньої загальноосвітньої школи №40 м. Львова з письмовим поданням у Відділ освіти Залізничного району Управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради на звільнення з роботи [PERSON] у вересні-жовтні 2015 року не звертався. /а.с. 77/ Відповідно до ч. 3 ст. 184 КЗпП України звільнення одиноких матерів при наявності дитини віком до 14 років або дитини-інваліда з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не допускається, крім випадків повної ліквідації підприємства, установи, організації, коли допускається звільнення з обовязковим працевлаштуванням. Як вбачається із ст. 19, п. 5 ст. 10 Закону України «Про відпустки» одинокою матірю є жінка, яка виховує дитину без батька. Згідно п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року при розгляді справ про звільнення судам слід враховувати, що звільнення одиноких матерів (вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама) при наявності дитини віком до 14 років або дитини-інваліда провадиться з обовязковим працевлаштуванням. Аналізуючи практику Міністерства соціальної політики України, зокрема Лист №76/13/116-15 від 25 лютого 2015 року, суд встановив, що одинокою матірю в тому числі є розлучена жінка, яка виховує дитину без батька. Документом, який засвідчує відсутність участі батька у вихованні дитини може бути будь-який документ, який офіційно складений, оформлений та засвідчений в установленому порядку, наприклад акт, складений соціально-побутовою комісією, довідка зі школи тощо. Внаслідок наведеного, а також враховуючи рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 11 липня 2014 року, згідно якого розірвано шлюб між позивачем та [PERSON], який є батьком малолітнього [PERSON], розірвано, довідку Середньої загальноосвітньої школи №40 м. Львова №29 від 10 травня 2016 року, згідно якої вихованням [PERSON] займається [PERSON], батько у вихованні сина участі не бере, суд переконаний, що позивач є одинокою матірю, а відтак її звільнення було незаконним. Окрім того, згідно абз. 3 п. 28 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року звільнення з підстав п. 3 ст. 41 КЗпП не може бути визнано правильним, якщо воно проведено лише внаслідок загальної оцінки поведінки працівника, не підтвердженої конкретними фактами. Як встановлено Постановою Верховного суду України від 11 лютого 2015 року, ухвалою Верховного суду України від 04 березня 2009 року звільнення працівника, який виконує виховні функції та який вчинив аморальний проступок, допускається за наявності двох умов: аморальний проступок повинен бути підтверджений фактами, вчинення проступку несумісне з продовженням роботи, що має виховну функцію. Аморальним проступком слід вважати появу в громадських місцях у нетверезому стані, нецензурну лайку, бійку, поведінку, що принижує людську гідність тощо. Згідно наказу Відділу освіти Залізничного району Управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради №501к від 17 вересня 2015 року керівник гуртка хореографії [PERSON] вчинила аморальний проступок не сумісний з продовженням роботи на даній посаді. Визначення поняття аморального проступку у законодавсті України відсутнє, таке є оціночним поняттям, а відтак потребує належної оцінки та дослідження фактів, які стверджують вчинення аморального проступку працівником та несумісність такого проступку з продовженням роботи. Відповідно до протоколу №4 від 16 вересня 2015 року Профспілкового комітету середньої загально-освітньої школи №40 щодо згоди на звільнення [PERSON] за вчинення нею аморального проступку проголусвало 4 члени «за», 3 члени «проти». /а.с. 40-43/ У відповідності до характеристики Середньої загально-освітньої школи №40 м. Львова [PERSON], учитель відповідальна, добросовісна, комунікабельна, вміє працювати з учнями та батьками. Учні із задоволенням відвідують заняття. [PERSON] коритується повагою серед учнів, батьків і педагогів. /а.с. 21/ Враховуючи наведене, суд переконаний, що те, чи вчинила [PERSON] аморальний проступок, а також чи такий поступок у випадку його вчинення сумнісний із продовженням нею роботи не досліджений у повному обсязі та належним чином, оскільки фактично всі доводи відповідача щодо вчинення позивачем такого проступку зводяться до пояснень матері однієї із учениць, проте позивач заперечує наявність у її діях аморального характеру. Інших належних та допустимих доказів відповідачем не надано. Крім цього, суд вважає, що при винесенні наказу №501к від 17 вересня 2015 року, Відділ освіти Залізничного району Управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради лише формально, без наявності безспірних належних доказів, зазначив порушення позивачем [PERSON] норм законів, нормативно-правових актів, не встановивши, які саме норми Посадової інструкції та Статуту навчального закладу порушила позивач. А також, суд переконаний, що Відділ освіти Залізничного району Управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради при звільненні [PERSON] не врахував попередню роботу працівника, її бездоганну характеристику, відсутність будь-яких скарг чи зауважень до її роботи протягом усього часу здійснення позивачем своїх посадових обовязків. Згідно ст. 235 ч. 2 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Однак, як вбачається із матеріалів справи у позивача [PERSON] відсутні позовні вимоги щодо поновлення її на роботі, у відповідності до імперативної норми ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд не вирішує питання щодо поновлення позивача на роботу, а тому суд не вправі вирішувати вимоги щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Та окрім того, згідно позовних вимог [PERSON] просить стягнути з Управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради середній заробіток за час вимушеного прогулу з 17 вересня 2015 року та 01,00 грн. моральної шкоди, однак Управління освіти департаменту гуманітарної політики Львівської міської ради є третьою особою у даній справі, позивачем чи її представниками протягом всього розгляду справи не заявлялись клопотання щодо стягнення середнього заробітку та моральної шкоди саме з відповідача, а позовні вимоги не можуть предявлятись до третіх осіб, суд вважає, що у задоволенні даних позовних вимог слід відмовити. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх обєктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позову знайшли своє часткове ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до часкового задоволення. Судові витрати у справі підлягають стягненню з відповідача у повному обсязі.

Outcome: partial