Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, договору іпотеки та договору поруки, в обґрунтування свого позову зазначила, що 17.07.2008 року між нею та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11365594000, згідно якого їй було надано кредитні кошти у сумі 49800,00 доларів США . З метою забезпечення виконання зобов'язання за даним кредитним договором між відповідачем та [PERSON] було укладено договір поруки № 214414 та договір іпотеки предметом якого є житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS], що є власністю [PERSON] Позивач вважає, що кредитний договір про надання споживчого кредиту є недійсним та просить суд визнати його таким з причини того, що валютою кредитування та здійснення розрахунків по кредиту, як зазначено у договорі, є долари США, що протирічить чинному законодавству України щодо валюти зобов'язання - гривня; що курс валюти до гривні на сьогоднішній день суттєво змінився в бік збільшення більше ніж у два рази і ці ризики несе лише вона як позичальник; позивач зазначає, що в якості застосування штрафних санкцій за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором, відповідачем було збільшено процентну ставку і на теперішній час гроші які вона сплачує за кредитом спочатку зараховуються банком як погашення заборгованості за користування кредитом, а потім вже за сам кредит, що не відповідає принципам справедливості та порушує її права як споживача. Посилаючись на вказані обставини просила суд задовольнити її позовні вимоги та визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту укланий між нею та відповідачем та договори поруки та іпотечний договір укладені між відповідачем та [PERSON] Сторони та представники сторін в судове засідання не з'явились, надавши до суду заяви про слухання справи за їх відсутності, представник відповідача також надав до суду письмові заперечення до позову та просив відмовити в задоволенні позовних вимог позивача з мотивів зазначених у запереченні. Третя особа [PERSON] в судове засівання не з'явився, про час, місце слухання справи повідомлявся своєчасно та належним чином, повідомлень в порядку ч.3 статті 36 ЦПК України до суду не надавав. Суд, дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, щовідповідно до копії договору про надання споживчого кредиту № 11365594000, 17.07.2008 року позивач отримала в АК «УкрСиббанк» кредит в сумі 49800,00 доларів США шляхом зарахування коштів на поточний рахунок позичальника. Як вбачається з п.8.1 зазначеного договору у випадку порушення зобов'язання позичальником в частині несплати чергового ануїтетного платежу в установлений день сплати такого платежу чи сплати у розмірі меншому ніж передбачено договором, на прострочену суму основного боргу банк нараховує підвищені проценти, в розмірі діючої процентної ставки на момент виникнення такої простроченої суми основного боргу збільшеної на 29 % . Згідно розділу 2 вказаного кредитного договору та копій договору поруки від 17.07.2008 року № 214414 і договору іпотеки від 17.07.2008 року, виконання кредитного зобов'язання було забезпечене укладанням вказаних договорів між АК «УкрСиббанк» та [PERSON] Дані обставини не спростовуються стороною позивача, оскільки саме на ці факти позивач посилається в позовній заяві як на обґрунтування своїх вимог. Крім цього, відповідно до пункту 10.13 договору про надання кредиту передбачено, що підписанням цього договору позичальник свідчить про те,що йому зрозумілі умови договору та він визнає їх справедливими; що перед підписанням цього договору позичальник отримала Інформаційний лист відповідно до положень ЗУ «Про захист прав споживачів». Згідно наданих стороною відповідача суду копій банківської ліцензії № 75; Дозволу № 75-2 та додатку до Дозволу, відповідач має право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 1054 ЦК України встановлено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтями 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Судом встановлено, що відповідач виконав всі зобов'язання по договірним відносинам з позичальником (позивачем) щодо видачі кредиту, надавши обумовлені договором грошові кошти вказаній особі у повному обсязі, проти чого не заперечує і позивач. Згідно ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Тобто, Основний Закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно ст. 192 ЦК України грошовими коштами є грошова одиниця України-гривня, як законним засобом платежу, а також іноземна валюта, яка використовується у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що кошти це -гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Отже, відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Згідно ст. 47 ч.2 п.1 Закону України «Про банки та банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, а також здійснювати операції та угоди з валютними цінностями. Відповідно до ч.3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» Національний Банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Пунктами «в», «г» ч.4 ст.5 Декрету індивідуальної ліцензії потребують, в тому числі, операції щодо: надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі; використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Відповідно до п.2 ч. 6 Декрету уповноважені банки та інші фінансові установи, що одержали ліцензію Національного банку України, від свого імені купують і продають іноземну валюту на міжбанківському валютному ринку України за дорученням і за рахунок резидентів і нерезидентів мають право від свого імені і за свій рахунок купувати іноземну валюту готівкою у фізичних осіб-резидентів і нерезидентів, а також продавати її фізичним особам-резидентам. Відповідно до п.2.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене Постановою Правління НБУ №275 від 17.07.2001 року, за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторгівельні операції з валютними цінностями, операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами, ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України, залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках, інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог п.п. «в» п.4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то на сьогодні законодавець не визначив межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до п.1.5 Положення про порядок видачі Національним Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється: якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний Банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями. Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних валютних операцій, єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами статті 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Тому, в даному випадку наявність у банку відповідної генеральної ліцензії та письмового дозволу Національного Банку України, здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Згідно встановлених судом обставин та правовідносин між сторонами, при укладанні кредитного договору та отриманні грошових коштів в іноземній валюті, позичальник вимог щодо зміни визначення валюти кредитування, порядку та строків сплати кредиту до банку не пред'являла. Вказані умови є суттєвими і оговорені в самому договорі, форма та зміст договору відповідають положенням ст. 203 ЦК України. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Суд вважає, що позивач свідомо звернулася до банку з метою отримання кредиту саме в іноземній валюті, при цьому мала право вибору та була вільна в його укладенні, у разі незгоди з умовами договору могла його не укладати, але натомість позичальник підписала його і підтвердила, що розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і вважає справедливими по відношенню до нього, як це вбачається з умов договору. Суд вважає безпідставними посилання представника позивача на порушення відповідачем у своїх діях по видачі кредиту в іноземній валюті норм Закону України «Про захист прав споживачів». Так, згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю, або виконанням обов'язків найманого працівника. Послуга-діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Споживчий кредит-це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Згідно ч.1 ст. 11 вищевказаного Закону України між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частиною 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», абзацем 16 ч.1 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» врегульовується питання щодо відомостей, які кредитодавець має повідомити споживачеві до укладення договору споживчого кредиту, а ст. 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність»-щодо відомостей, які банк має надавати споживачеві як власному клієнту на його вимогу. Положення частин 4-11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачають такі права споживача, які за своїм змістом можливо реалізувати лише під час виконання договору споживчого кредиту. Зокрема, це право споживача протягом певного терміну відкликати згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин, не бути примушеним під час виконання кредитного договору сплачувати платежі, встановлені на незаконних засадах, достроково повернути споживчий кредит, не бути примушеним достроково повернути суму споживчого кредиту у разі незначних порушень договору, бути захищеним від суспільного поширення інформації про несплату боргу тощо. Права споживачів на стадії виконання кредитного договору передбачаються також положеннями ст. 1056-1 ЦК України, ч.4 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ч.2 ст. 6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», згідно з якими банкам заборонено в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами, за винятком випадків, встановлених законом. Крім того, суд вважає, що само по собі зростання чи коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для визнання недійсним кредитного договору, бо позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Не доведено представником позивача та не встановлено судом, що відповідач порушив положення ст.ст. 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», п. 3.8 Правил надання банками України інформації позивачу по справі як споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 р. №168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 р. №541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Кредитний договір підписаний його сторонами без зауважень, без застережень. Відповідно до ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, яка забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Інформація про продукцію не вважається рекламою. Як вбачається з тексту оспорюваного договору про надання кредиту, в ньому викладені всі істотні умови, у тому числі погашення кредиту, сплати відсотків, обов'язки та права позичальника та банка, відповідальність сторін, в тому числі у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язань за договором. Крім того, з п.10.13. договору вбачається, що споживач засвідчив, що перед укладенням договору він отримав від банку інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» підприємницька практика вважається нечесною, якщо вводить споживача в оману, зокрема, стосовно ціни або способу розрахунку ціни чи наявності знижок або інших цінових переваг. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Позивачем не наведено жодних обставин, стосовно яких її було введено у оману при укладенні договору, а також стосовно яких її вибір був несвідомим. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст. 638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. З тексту укладеного кредитного договору вбачається, що такі умови договором передбачено, відтак жодних підстав вважати, що при його укладенні позивача введено в оману та приховано інформацію про продукцію (кредит), внаслідок чого її вибір був несвідомим-відсутні. Тому, суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання договору про надання споживчого кредиту недійсним з підстав визначених у позовній заяві. При вирішенні спору суд діє відповідно до положень статей 10, 60 ЦПК України щодо доведеності обставин, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог, та наданих у підтвердження цьому доказів. Оскільки не визнається недійсним кредитний договір, відповідно до ст. 548 ЦК України не підлягає визнанню недійсним договір поруки №214414 від 17.07.2008 року та договір іпотеки від 17.07.2008 року, які на момент його укладення співвідносилися з укладеним договором про надання споживчого кредиту та відповідав вимогам закону. Суд приймає до уваги при вирішенні питання про відмову у позові, щодо визнання недійсними договорів поруки №214414 від 17.07.2008 року та іпотеки від 17.07.2008 року і той факт, що особа що їх оспорює (позивач [PERSON]) не є стороною даних договорів тобто, суб'єктом спірних правовідносин, а тому при укладанні зазначених договорів позивач не набула ніяких прав та обов'язків, а відповідно і права позивача не можуть бути порушені укладанням цих угод. Посилання позивача щодо нарахування відповідачем заборгованості відповідно до положень п.8.1 Договору про надання споживчого кредиту як на підставу для визнання вказаного договору недійсним судом до уваги не приймається, оскільки останнє не узгоджується з положеннями статті 203 ЦК України та є неналежним способом захисту (стаття 16 ЦК України) щодо неправильного, як на думку позивача, нарахування відсотків. Не підлягає задоволенню і вимога позивача щодо зобов'язання відповідача повернути їй 12418,00 доларів США, оскільки підстав для цього (визнання кредитного договору не дійсним) судом не встановлено. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України витрати по справі, понесені судом, слід компенсувати за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed