Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом 25.03.2020 року, в якому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 15.03.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Зоріною Н.В. за реєстровим номером № 463. Також просить скасувати рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Зоріної Н.В. про реєстрацію права власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] за № 19532240 від 23.02.2015 року, у зв`язку із чим скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 8820823, вчинений 23.02.2015 року із закриттям розділу №580850465101. Крім того просить стягнути судові витрати. Позов мотивований тим, що позивач є власником магазину промислових товарів загальною площею 313,5 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 22.12.2017 року. За даними технічного паспорту, складеного 13.03.2018 року КП «ХДТІ» ХОР, належне позивачу приміщення складається з приміщення магазину промислових товарів площею 179,4 кв.м та приміщення підвалу площею 134,1 кв.м. [PERSON] надав для ознайомлення договір купівлі-продажу від 15.03.2017 року за змістом якого [PERSON] продала, а він придбав квартиру [ADDRESS] . Позивач стверджує, що житловий будинок літ. Б, в якому розташоване належне їй приміщення, до реконструкції у магазин складався із квартир спільного заселення площі житлових кімнат яких були пропорційні площам приміщень загального користування (коридори, кухні, вбиральні), що входили до складу загальних площ квартир. Раніше батько [PERSON] придбав квартири [ADDRESS] , [INFO] , [INFO] , [INFO] , [INFO] на підставі відповідних договорів. У подальшому до квартир було приєднано підвальне приміщення. У результаті реконструкції, квартири разом із підвалом, були переобладнані у приміщення магазину промислових товарів із підвалом. У подальшому приміщення магазину було реалізовано з прилюдних торгів. Враховуючи наведене позивач стверджує, що квартира № 3 увійшла до складу приміщення магазину, придбаного позивачем. Також стверджує, що на момент оформлення права власності на магазин промислових товарів 26.05.2005 року, квартира № 3 вже не існувала, оскільки використовувалась [PERSON] як частина магазину. Не зважаючи на наведене, між відповідачами укладено договір купівлі-продажу даної квартири, яка не існує вже протягом 15 років, так як була реконструйована та приєднана до магазину промислових товарів. Позивач стверджує, що придбаваючи квартиру, якої не існує, [PERSON] усвідомлював, що вчиняє недійсний правочин. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Петрова О.О. позовні вимоги підтримала з підстав, зазначених в позовній заяві, просила їх задовольнити. З пояснень представника відповідача [PERSON] - адвоката Тимофеєва Д.В., наданих в судовому засіданні, вбачається, що відповідач позов не визнає, просить відмовити в задоволенні позову. Докази, наявні в матеріалах справи вказують на існування квартири № 3 , що спростовує твердження, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] , відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили, про час слухання справи повідомлялись. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час слухання справи повідомлялась, причини неявки суду не повідомила. Заслухавши учасників справи, дослідивши письмові докази, встановлено наступне. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 02.04.2020 року дану позовну заяву залишено без руху та надано час для усунення недоліків. 21.04.2020 року ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області відкрито провадження за даним позовом та призначено справу до розгляду. Представником позивача 17.07.2020 року подано заяву про уточнення позовних вимог. Ухвалою суду, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати 08.09.2020 року відмовлено в прийнятті даного уточнення, оскільки за змістом даної заяви вбачається про наявність нової позовної вимоги, що не узгоджується із правилами ст. 49 ч. 2 ЦПК України. Представником позивача подана заява про виключення з відповідачів приватного нотаріуса Херсонського міського нотаріального округу Зоріної Н.В., та залучення її в якості третьої особи. Ухвалою суду, яка постановлена без виходу до нарадчої кімнати задоволено дану заяву. 08.09.2020 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області витребувано докази, а саме: інвентарну справу, матеріали щодо реєстрації об`єкту нерухомості й нотаріального посвідчення договору. Відповідно до свідоцтва від 20.02.2014 року, яке видано приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Нікодон О.О., посвідчено, що [PERSON] належить на праві власності майно, яке складається з нежилого приміщення магазину промислових товарів, загальною площею 313,5 кв.м за адресою: [ADDRESS] , яке реалізовано з прилюдних торгів. З договору купівлі-продажу від 22.12.2017 року вбачається, що [PERSON] продав [PERSON] нежитлове приміщення магазину промислових товарів, загальною площею 313,5 кв.м, яке розташоване в [ADDRESS] . Позивачем до матеріалів позову долучено копію технічного паспорту на нежитлові приміщення, магазину промислових товарів, що розташований в [ADDRESS] , складений станом на 14.03.2018 року, на якому відсутня відмітка про наявність квартири № 3 . Наведений доказ суд не бере до уваги, оскільки він складений не на час укладення договору - 15.03.2017 року, а майже через рік - 14.03.2018 року. Представником позивача долучено до матеріалів справи в якості доказу - висновок експерта № 95, складений 16.10.2018 року, в якому зазначено, що приміщення промислових товарів площею 313,5 кв. м, розташовані в будівлі літера «Б» по [ADDRESS] розташовані на площі квартир (в минулому) №№ 1, 2 , 3-а , 4, 4-а. Приміщення квартири № 3 є складовою частиною приміщень вказаного магазину з 26.05.2005 року. Наведену експертизу суд не бере до уваги виходячи з наступного. Об`єктом дослідження експерта при проведенні експертизи - є документи на житловий будинок [ADDRESS] . Також зазначено про проведення фотофіксації об`єкта. При цьому в змісті експертизи відсутнє посилання на безпосередній огляд об`єкту експертом як ззовні так і всередині. Крім того в змісті експертизи не викладено підстав та обставин, з яких експерт прийшов висновку про перебування квартири № 3 в складі приміщень магазину саме з 26.05.2005 року. Крім того експертиза проводилась станом на 16.10.2018 року, тобто після укладення договору, що є предметом позову. Твердження експерта щодо того, що квартири № 3 є складовою частиною приміщень вказаного магазину з 26.05.2005 року спростовуються наступними доказами. Відповідно до договору купівлі-продажу від 15.03.2017 року [PERSON] продала [PERSON] двокімнатну квартиру житловою площею 20,7 кв. м, загальною площею 30,7 кв. м, яка розташована: [ADDRESS] . У відповідності із п. 5 договору від 15.03.2017 року, ринкова вартість нерухомості становить 281177,00 грн., відповідно до звіту про оцінку майна, зробленому ПП «Аргумент». П. 7 договору вказує на огляд квартири покупцем. Із звіту про оцінку майна, вбачається, що ПП «Аргумент» 27.02.2017 року визначено ринкову вартість двокімнатної квартири загальною площею 30,7 кв. м, яка розташована: [ADDRESS] . З договору купівлі-продажу від 20.02.2007 року вбачається, що [PERSON] придбала у [PERSON] двокімнатну квартиру житловою площею 20,7 кв. м, загальною площею 30,7 кв. м, яка розташована: [ADDRESS] . Згідно п. 4 договору від 20.02.2007 року вартість квартири встановлено відповідно до витягу, виданого ХДБТІ. У п. 5 договору зазначено про огляд квартири покупцем. Відповідно до довідки ПП «Жилтранс» в квартирі [ADDRESS] станом на 14.03.2017 року не зареєстроване місце проживання жодної особи. У відповідності до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, квартира [ADDRESS] перебувала в іпотеці з 20.02.2007 року на підставі договору іпотеки від 20.02.2007 року, запис про іпотеку погашено 23.02.2015 року. У договорі іпотеки від 20.02.2007 року зазначено, що предметом договору є двокімнатна квартира, яка розташована: [ADDRESS] . Договір іпотеки укладений між [PERSON] - власником нерухомості та ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», в забезпечення вимог за кредитним договором № 014/23/1429. З листа ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» від 02.03.2017 року вбачається повідомлення нотаріуса у зв`язку із погашенням усіх зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 014/23/1429, укладеному 20.02.2007 року між [PERSON] та банком, та припиненням цього договору, про припинення договору іпотеки від 20.02.2007 року. Згідно договору страхування майна №8-38-100/07 від 20.02.2007 року, який укладено між [PERSON] та ВАТ «Страхове товариство «Гарантія», об`єктом страхування є двокімнатна квартира, яка розташована: [ADDRESS] . Матеріали інвентарної справи № 29524 на квартиру [ADDRESS] вказують на існування даного об`єкту нерухомості, оскільки в ній відсутні жодні докази на підтвердження відсутності даного нерухомого майна, або зміни його цільового призначення та переведення в нежиле. В матеріалах інвентарної справи містяться документи щодо реєстрації права власності на даний об`єкт нерухомості, починаючи з 08.10.1993 року. Наведені письмові докази вказують на існування квартири [ADDRESS] , як об`єкта нерухомості на час укладення договору купівлі-продажу від 15.03.2017 року. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (предмет договору, умови, визначені законом як істотні, а також ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди). Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Підставою недійсності правочину, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно із ст. 4 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності із положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними (ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). На підставі викладеного суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору купівлі-продажу від 15.03.2017 року між відповідачами відносно неіснуючого об`єкту нерухомості. Тобто відсутні докази реконструкції нерухомого майна та приєднання його до магазину промислових товарів. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу не підтверджені належними та допустимими доказами, у зв`язку із чим є необґрунтованими та задоволенню не підлягають. Позовні вимоги про скасування державної реєстрації про право власності є похідними від вимог про визнання договору недійсним, тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed