Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-01 00:00:00

Позивачі 27.05.2013 року звернулись до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, в якому з урахуванням уточнених позовних вимог просили: -усунути позивачам перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 815 кв.м., кадастровий номер 1210100000:08:327:0034 та кадастровий номер 1210100000:08:327:0033, розташованою за адресою: [ADDRESS] та земельною ділянкою, кадастровий номер 1210100000:08:327:0032 та кадастровий номер 1210100000:08:327:0031, площею 900 кв.м., розташованою за адресою: [ADDRESS] шляхом зобов`язання [PERSON] відновити межу між земельними ділянками домоволодіння [ADDRESS] та домоволодіння [ADDRESS] , яка існувала до 06.04.2013 року, зобов`язавши його демонтувати і перенести за свій рахунок встановлений паркан на відстань згідно Державного акта на право приватної власності на земельну ділянку (серія ІV-ДП № 053362 Д* № 018305 код ДЗК 81342014 від 23.07.1999 року); -усунути позивачам перешкоди в користуванні земельною ділянкою площею 634 кв.м. навколо житлового будинку по [ADDRESS] шляхом зобов`язання [PERSON] відновити межу між земельними ділянками домоволодіння [ADDRESS] та домоволодіння [ADDRESS] , яка існувала до 06.04.2013 року, зобов`язавши його демонтувати і перенести за свій рахунок встановлений паркан на відстань згідно технічного паспорту від 26.05.2000 року. Позов мотивований тим, що 13.12.2013 року [PERSON] здійснила відчуження земельної ділянки площею 0,0815 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та Ѕ частини домоволодіння [ADDRESS] на користь [PERSON] . Земельна ділянка для будівництва житлового будинку по [ADDRESS] (згодом - Хорольська) була виділена ще в 1946 році [PERSON] на підставі виписки із протоколу № 26 засідання Виконавчого комітету Ленінської районної ради депутатів трудящихся від 17.04.1946 року. 09.06.1948 року був виготовлений технічний паспорт на домоволодіння [ADDRESS] . [PERSON] набув право власності на домоволодіння [ADDRESS] на підставі рішення № 147/3 Ленінської районної ради депутатів трудящихся від 07.04.1964 року, яким було вирішено узаконити за [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] . Вже на той період часу згідно технічного паспорту на домоволодіння [ADDRESS] (згодом - Хорольська) від 10.02.1964 року земельна ділянка під домоволодінням складала 2000 кв.м. і мала відповідну конфігурацію до 06.04.2013 року до того моменту, коли [PERSON] порушив встановлені межі. Підтвердженням раніше вірно встановлених між домоволодінням [ADDRESS] та домоволодінням [ADDRESS] є технічний паспорт від 10.02.1964 року, технічний паспорт від 07.09.1987 року, технічний паспорт від 26.05.2000 року. На підставі рішення № 1313 виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 17.09.1999 року [PERSON] була здійснена приватизація земельної ділянки площею 815 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Межі земельної ділянки відображені в Державному акті на землю, виданому Дніпропетровською міською Радою народних депутатів 17.09.1999 року, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 1210100000:08:327:0034 та кадастровий номер 1210100000:08:327:0033. На підставі рішення № 1651 виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 20.08.1998 року [PERSON] була здійснена приватизація земельної ділянки площею 900 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Межі земельної ділянки відображені в Державному акті на землю, виданому Дніпропетровською міською Радою народних депутатів 16.10.1998 року, земельній ділянці присвоєно кадастровий номер 1210100000:08:327:0032 та кадастровий номер 1210100000:08:327:0031. Частина земельної ділянки навколо житлового будинку по [ADDRESS] площею 634 кв.м. є не приватизованою, але знаходиться у фактичному спільному володінні позивачів. 06.04.2013 року відповідач самовільно зайняв частину земельної ділянки, яка за Державним актом на право приватної власності на земельну ділянку серії ІV-ДП № 053362 Д* № 018305 код ДЗК 81342014 від 23.07.1999 року належала [PERSON] та частину земельної ділянки, яка знаходиться у спільному володінні та користуванні позивачів. 29.04.2014 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, встановлення порядку фактичного землекористування земельною ділянкою в існуючих межах. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13.01.2021 року цивільну справу за позовом [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою в частині зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою - залишено без розгляду. У судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] , його представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - [PERSON] просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0042 га кадастровий номер 1210100000:08:327:0031 та земельна ділянка площею 0,0858 га кадастровий номер 1210100000:08:327:0032 за адресою: [ADDRESS] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ДП Д*018306, виданого згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 20.08.1998 року № 1651 (а.с. 62-71, 107 том 1). [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,0042 га кадастровий номер 1210100000:08:327:0033 та земельна ділянка площею 0,0773 га кадастровий номер 1210100000:08:327:0034 за адресою: [ADDRESS] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-ДП № 053362, виданого згідно рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської Ради народних депутатів від 17.06.1999 року № 1313 (а.с. 92-96, 102-106, 108 том 1). 13.12.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 1/2 частки житлового будинку, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нугаєвою О.М. за реєстровим № 797, відповідно до якого [PERSON] придбав у [PERSON] 1/2 частку житлового будинку з відповідними господарськими та побутовими спорудами, який розташований по [ADDRESS] , на земельній ділянці загальною площею 0,0815 га, кадастрові номери - 1210100000:08:327:0033 та 1210100000:08:327:0034. Цього ж дня між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельних ділянок від 13.12.2013 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Нугаєвою О.М. за реєстровим № 798, відповідно до якого [PERSON] придбав у [PERSON] земельні ділянки по [ADDRESS] , загальною площею 0,0773 га (цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд) кадастровий номер 1210100000:08:327:0034) та загальною площею 0,0042 га (цільове призначення - для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд) кадастровий номер 1210100000:08:327:0033 (а.с. 150-153, том 1). У висновку судової земельно-технічної експертизи № 1811/1812-13, складеному 14.02.2014 року Дніпропетровським науково-дослідним інститутом судових експертиз, зазначено, що згідно проведених геодезичних замірів земельних ділянок № 66 та [ADDRESS] встановлено, що з боку [PERSON] власника земельної ділянки домоволодіння по [ADDRESS] порушено межі земельної ділянки [PERSON] , кадастровий номер 1210100000:08:327:0034 по [ADDRESS] . У зв`язку з встановленням [PERSON] бетонного паркану, площа та конфігурація земельної ділянки [PERSON] кадастровий номер 1210100000:08:327:0034 по фактичному землекористуванню змінилася та згідно проведених геодезичних замірів становить 682,00 кв.м., що на 91,00 кв.м. менше площі зазначеної у Державному акті (а.с. 116-131, том 1). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2018 року по справі № 205/6291/13-ц в задоволенні позовних вимог [PERSON] до виконкому Дніпровської міської ради, Управління Держгеокадастру у м. Дніпрі Дніпропетровської області, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Управління Держгеокадастру у Дніпропетровському районі Дніпропетровської області, треті особи: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Нугаєва О.М., Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, про визнання частково незаконними та скасування рішень виконкому Дніпропетровської міської ради в частині передачі у приватну власність та користування земельних ділянок, визнання недійсними державних актів про право власності на земельні ділянки, скасування державної реєстрації права власності на земельні ділянки, визнання недійсним договору купівлі-продажу на земельні ділянки та скасування державної реєстрації, відмовлено (а.с. 155-158, том 2). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2020 року рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2018 року залишено без змін (а.с. 159-165, том 2). Відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2018 року та постановою Дніпровського апеляційного суду від 31 березня 2020 року по справі № 205/6291/13-ц встановлено наступне. Згідно висновку комісійної судової земельно-технічної експертизи від 16 листопада 2015 року № 2376-15, складеного судовими експертами Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, встановлено, що не можливо визначити який порядок користування земельними ділянками по [ADDRESS] та по [ADDRESS] склався для обслуговування означених домоволодінь з 1953 року і до моменту приватизації землі відповідачами (а.с. 190-197, том 2). Крім того, зазначеним вище висновком від 16 листопада 2015 року №2376-15 встановлено наступне: - не можливо визначити чи змінювалися межі земельних ділянок за вказаними вище адресами з 1953 року; - не можливо визначити чи відрізняється фактична площа, конфігурація земельних ділянок та її межі від площі і конфігурації, зазначених в технічних документах; - не можливо визначити чи було порушено з боку когось із землекористувачів ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ) межі, до моменту прийняття рішень міськвиконкому, існуючі раніше між земельними ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS] . Також з вищевказаного висновку №2376-15 комісійної судової земельно-технічної експертизи від 16 листопада 2015 року вбачається, що межові знаки між земельними ділянками по [ADDRESS] в натурі (на місцевості) не встановлені; не можливо визначити чи відповідають рішення виконкому Дніпропетровської міської ради від 17 червня 1999 року №1313 та від 20 серпня 1998 року №1615 в частині передачі у власність відповідачам [PERSON] та [PERSON] площі земельної ділянки вимогам земельного законодавства та іншим нормативним документам з питань землеустрою та землекористування. Разом з тим, висновком комісійної судової земельно-технічної експертизи від 30 січня 2020 року №5874-19, складеним судовими експертами Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, встановлено, що розміри, конфігурація земельної ділянки [ADDRESS] зі сторони земельної ділянки [ADDRESS] , зазначена на схематичному плані земельної ділянки станом на 14.12.1971, на плані земельної ділянки згідно технічного паспорту станом на 08.02.1990 року, на плані земельної ділянки згідно технічного паспорту від 05.08.2013 року та в топографо-геодезичній зйомці 2015 року фактично не змінювались (а.с. 185-189, том 2). Зазначеним вище висновком комісійної судової земельно-технічної експертизи від 30 січня 2020 року №5874-19 також встановлено, що незначна розбіжність у спірних розмірах від т.3 до т.4 (зазначена в технічних паспортах та схематичному плані земельної ділянки) виникла у зв`язку з переобладнанням сараю літ. В, який розташований на межі домоволодінь [ADDRESS] та [ADDRESS] , зазначеному в технічному паспорті станом на 08.02.1990 року, в гараж літ. В та сарай літ. М зазначеному в технічному паспорті станом на 05.08.2013 року; згідно технічного паспорту від 08.02.1990 року сарай літ. В має розміри в плані 5,16м х 9,80м, тоді як згідно технічного паспорту від 05.08.2013 гараж літ. В та сарай літ. М має розміри в плані 5,16м х 9,40м, але при проведенні вимірювання високоточного геодезичного обладнання (топографо-геодезична зйомка) в 2015 році гараж літ. В та сарай літ. М має розміри в плані 5,16м х 9,88м. При цьому, при проведенні аналізу зазначених матеріалів збільшення розмірів земельної ділянки № [NUMBER] зі сторони земельної ділянки № [NUMBER] не відбувалось. У розділі «дослідження» висновку комісійної судової земельно-технічної експертизи від 30 січня 2020 року №5874-19 зазначено, зокрема, що при виготовлені технічної документації щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) гр. [PERSON] 02.01 - обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд, [ADDRESS] (кадастровий номер 1210100000:08:327:0034), ДП «Центр Державного земельного кадастру» Дніпропетровська регіональна філія, 2013 рік не було враховано: план земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] станом на 10.02.1964 рік; схематичний план земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] станом на 14.12.1971 рік; план земельної ділянки згідно технічного паспорту за адресою: [ADDRESS] станом на 08.02.1990 року. В результаті це призвело до того, що частиною земельної ділянки, площею 89,7 кв.м, яка була надана у власність [PERSON] фактично користується власник домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] згідно схематичного плану земельної ділянки станом на 14.12.1971 року, технічного паспорту станом на 08.02.1990 року, плану земельної ділянки згідно технічного паспорту від 05.08.2013 року та топографо-геодезичної зйомки 2015 року (виготовленої сертифікованим інженером-геодезистом [PERSON] , 2015 рік, електронна версія топографо-геодезичних вишукувань в форматі *. dxf (диск). Частиною 2 статті 373 ЦК України встановлено, що право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. За змістом частини першої статті 30 ЗК України 1990 року при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди, стає власником або користувачем відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Встановлено, що первісному власнику будинку [ADDRESS] [PERSON] під забудову, згідно договору від 17 грудня 1952 року, було виділено у користування для обслуговування будинку земельну ділянку площею 1996,0 кв. м. З урахуванням положень частини першої статті 30 ЗК України 1990 року у вказаному розмірі право користування земельною ділянкою перейшло у порядку спадкування й до [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 19 липня 1997 року. Згідно пункту 1.7. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах від 15 квітня 1993 року № 28 (що діяла станом на 20 серпня 1998 року), на земельні ділянки, якими користуються громадяни, підприємства, установи, організації та садівницькі товариства, державні акти виготовляються після визначення меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) і складання плану земельної ділянки. За змістом пункту 1.10. вказаної Інструкції технічна документація при складанні державних актів включає: при складанні державних актів на право приватної власності на землю і право постійного користування землею, що видаються громадянам на земельні ділянки, якими вони користуються: виписку з рішення місцевої Ради народних депутатів про передачу земельної ділянки у власність або надання її у користування; абриси обміру земельної ділянки; план земельної ділянки, складений за результатами обміру; збірний план землевласників і землекористувачів; відомість обчислення площ; матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами. Відповідно до пункту 2.2. зазначеної вище Інструкції межі наданих (переданих) земельних ділянок переносяться у натуру (на місцевість) і закріплюються межовими знаками, а межі ділянок, що знаходяться у власності та користуванні і проходять по визначених в натурі контурах, звіряються з наявними планами ділянок. При відсутності плану проводиться зйомка зовнішніх меж земельної ділянки, встановлюються суміжні власники землі і землекористувачі, за участю останніх складається протокол, в якому докладно описується розташування меж на місцевості. Аналогічні положення закріплено у пунктах 1.12., 2.1., 2.6. Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди) та договорів оренди землі, затвердженої наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04 травня 1999 року №43. За положеннями статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно зі статтею 125 ЗК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Право на оренду земельної ділянки виникає після укладення договору оренди і його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Згідно зі ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до вимог ст. 16 Закону України «Про Державний земельний кадастр», земельній ділянці, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, присвоюється кадастровий номер. Кадастровий номер земельної ділянки є її ідентифікатором у Державному земельному кадастрі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частин першої та другої статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В порушення вимог ст. ст. 12, 81 ЦПК України позивачами не надано доказів того, що відповідачем чиняться перешкоди позивачам в користуванні земельною ділянкою площею по [ADDRESS] . Висновок судової земельно-технічної експертизи № 1811/1812-13 від 14.02.2014 року не відповідає обставинам, встановленим рішенням суду у справі 205/6291/13-ц, суперечить висновку комісійної судової земельно-технічної експертизи від 16.11.2015 року № 2376-15 та висновку комісійної судової земельно-технічної експертизи від 30.01.2020 року № 5874-19. Клопотань про надання інших доказів, зокрема про призначення інших судових експертиз від позивачів не надходило. Виходячи з викладеного, надавши належної оцінки представленим у справі доказам, у їх сукупності; дослідивши надані суду письмові докази, приймаючи до уваги висновки експертиз, що зазначені вище; встановивши, що розміри, конфігурація земельних ділянок по [ADDRESS] фактично не змінювались; суд приходить до висновку, що права позивачів щодо належних їм земельних ділянок по [ADDRESS] відповідачем не порушені, тому підставі для задоволення позовних вимог відсутні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, тому за рахунок відповідача не компенсуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed