Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-02 00:00:00

Позивач звернулася з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого зазначила, що вона відповідно до договору дарування квартири від 26.02.2019 року №196, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Кучак Н. В., є власником квартири [ADDRESS] . Квартиру на користь позивача відчужив [PERSON] , якого було визнано переможцем на прилюдних торгах відповідно до протоколу про проведення Державним Підприємством «СЕТАМ» електронних торгів від 30.01.2019 року №326804, а за їх результатами 19.02.2019 року приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Кучак П.В. йому було видано свідоцтво на право власності за реєстраційним № 175. Попереднім власником квартири була [PERSON] . Як вбачається із довідки від 21.02.2019 року №314 виданої [PERSON] , в квартирі по [ADDRESS] є зареєстрованим за місцем проживання [PERSON] , [INFO] . Однак, ні позивач, ні [PERSON] не знайомі із відповідачем - [PERSON] , він не є та ніколи не був членом сім`ї позивача та членом сім`ї [PERSON] , факт реєстрації в належній позивачу квартирі обмежує її право власності, а тому виникла необхідність звернутися до суду із позовною заявою про втрату права користування [PERSON] квартирою [ADDRESS] . Позивач в судове засідання не з`явилася, представник позивача подала заяву, за змістом якої позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила слухати справу без участі позивача та не заперечила проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання, у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа мешкає постійно, переважно або тимчасово. Згідно зі ст. 33 Конституції України вільний вибір місця проживання є одним з основних конституційних прав людини. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти і користуватись своєю власністю; право власності є непорушним. Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку /квартири/ визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно протоколу про проведені Державним Підприємством «СЕТАМ» електронних торгів від 30.01.2019 року № 326804 квартира за адресою: [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] (а.с.16,17-18), За результатами проведених електронних торгів 19.02.2019 року приватним нотаріусом Івано-Франківського нотаріального округу Кучак П.В. [PERSON] було видано свідоцтво на право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] за реєстраційним №175 (а.с.15). Згідно довідки № 314 від 21.02.2019 року виданої [PERSON] вбачається, що за адресою: [ADDRESS] до складу сім`ї зареєстрованих за даною адресою входить [PERSON] (а.с.9). Згідно довідки № 577 від 12.04.2019 року виданої [PERSON] вбачається, що за адресою: [ADDRESS] до складу сім`ї зареєстрованих за даною адресою входить [PERSON] (а.с.25). Згідно копії договору дарування від 26.02.2019 року, посвідченим приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Купчак Н.В., та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.10-11, 12). Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як зазначено в рішенні Європейського суду з прав людини «Прокопович проти Росії», «Гіллоу проти Сполученого Королівства» поняття житла є автономним, і те, чи конкретне місце проживання становить чи ні «житло», що захищається п. 1 ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, залежить від фактичних обставин, а саме наявності достатнього звязку з конкретним місцем. Права власника житлового будинку /квартири/ визначені ст. 383 ЦК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно змісту ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В даному разі з вини відповідача права позивача обмежені. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Вказана стаття встановлює право власника житла на власний розсуд визначати, хто має право в ньому проживати. Жодних належних та допустимих доказів на спростування вказаних вище обставин, відповідач суду не подав. Виходячи з наведеного, дослідивши усі надані суду докази в їх сукупності, перевіривши відповідність позову [PERSON] діючому законодавству України, суд дійшов висновку про задоволення вимог, оскільки протягом розгляду справи було встановлено, що позивач, як власник квартири, позбавлена можливості у повній мірі використовувати своє право власності у зв`язку з тим, що за адресою зазначеного нерухомого майна зареєстровано відповідача [PERSON] , як члена сім`ї колишнього власника житла та який не проживає за вказаною адресою та втратила право на його користування у зв`язку із зміною власника. Таким чином, суд вважає за доцільне ухвалити рішення, яким визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . На підставі викладеного, відповідно до ст. 71,72 ЖК України, ст.ст. 12,13, 81 ЦПК України,

Outcome: approved