Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-22 00:00:00

Позивачі 02.11.2015 р. звернулись до суду з позовом до [PERSON] районної адміністрації [PERSON] міської ради, третя особа відділ державної реєстрації прав на нерухоме майно [PERSON] міського управління юстиції [PERSON] міської ради про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] та реєстрації речових прав на нерухоме майно. Позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] представляє на підставі нотаріально завірених довіреностей [PERSON], яка надала до суду заяву в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити та розглядати справу за їх відсутністю. Представник відповідача [PERSON] районна адміністрація ОМР до судового засідання не зявився, причини неявки суду не пояснив, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Представник відповідача [PERSON] міської ради, залученої судом до розгляду справи у якості відповідача, у судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі. Представник третьої особи відділу державної реєстрації прав на нерухоме майно [PERSON] міського управління юстиції [PERSON] міської ради у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином. Надав до суду письмові заперечення від 23.03.2016 року, за яким позовні вимоги не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Згідно ст.197 ЦПК України у разі неявки всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу не здійснюється. Суд дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи із наступного. Так в судовому засіданні встановлено, що позивачі є співвласниками квартири № 22, що знаходиться за адресою вул. Софіївська, буд. 20, у м. Одеса на підставі розпорядження органу приватизації від 30 червня 1994 року та свідоцтва про право власності на житло № 711, яке видано на імя [PERSON], 30.06.1994 р. Акціонерним судноплавним концерном «Бласко» та яке зареєстроване Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації [PERSON] міської Ради» 25.01.1996 р. у кн. 165, пр. стр.132, реєстр. № 597 (а.. с. 7, 8). Листом КП «БТІ ОМР» за № 455941 від 18.05.2015р. підтверджено, що станом на 31.12.2012 р. за [PERSON] зареєстрована частина квартири на підставі зазначених вище Розпорядження про приватизацію та свідоцтва № 711 (а.с. 13). Зазначене знайшло підтвердження також з витребуваних судом у КП «БТІ» ОМР відомостей стосовно реєстрації права власності на квартиру № 22, що знаходиться за адресою вул. Софіївська, буд. 20, у м. Одеса. Зокрема, з листа КП «БТІ» ОМР №97-06/18 від 02.02.2016 року вбачається, що право власності на квартиру зареєстровано за позивачами на правах спільної сумісної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло № 711 (дата реєстрації 25.01.1996 року (книга 165пр, стор.132, р.№597) (а.с.42). Відділом державної реєстрації речових прав на нерухоме майно [PERSON] міського управління юстиції 08.10.2015 р. прийнято рішення № 25145586, яким позивачам відмовлено у державній реєстрації права власності на вказане вище майно з посиланням на п. 2.1. ст. 9 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та п. 48 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, який затверджений постановою Кабінету міністрів України № 868 від 17.10.2013 р., оскільки заявниками не було надано оригінали правовстановлюючих документів чи засвідчених органом, який їх видав, що потребуються для державної реєстрації. Крім того, згідно листа Д-604 від 22.06.2015 р. ДСК «Чорноморське морське пароплавство» не в змозі видати дублікат свідоцтва, оскільки відповідно до постанови КМУ від 03.07.1999 р. № 1181 весь житловий фонд ДСК «ЧИП» разом із документацією було передано територіальній громаді м. Одеси (а.с.15). Згідно довідки № 044615 від 07.07.2015 р. столу знахідок м. Одеси зазначається, що свідоцтво про право власності на житло № 711 від 30.06.1994 р. не надходило (а.с.14). Згідно відповіді Департаменту архівної справи та діловодства [PERSON] міської ради № 1594-Т-11.1-21 від 24.06.2015 р. документи АСК «Бласко» до архіву не надходили (а.с.22). Проте і Комунальним підприємством «Міське агентство з приватизації житла» на звернення позивачів згідно відповіді № 986-Т/01-07 від 22.10.2015 р. повідомило, що видати дублікат правовстановлюючого документу не вбачається за можливе оскільки АСК «Бласко» не передано архів приватизаційних документів (а.с.29). Тому позивачі підтвердити своє право власності на вказану квартиру не мають можливості, оскільки документи на право власності на квартиру фактично втрачені.\~\~ Згідно частини 1 статті 114 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) позови, що виникають з приводу нерухомого майна, предявляються до суду за місцезнаходженням майна або основної його частини. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У даному випадку судом достовірно встановлено, що [PERSON] є власником частини квартири № 22, що знаходиться за адресою: вул. Софіївська будинок 20 на яке набула право власності в установленому законом порядку, однак документ - свідоцтво про право власності № 711, видане \~Акціонерним судноплавним концерном «Бласко» 30.06.1994 року, втрачене, видача дублікату свідоцтва неможлива, що є підставою для визнання в судовому порядку права власності за позивачем частини квартири № 22, що знаходиться за адресою: вул. Софіївська будинок 20 у м. Одеса. Звідси вимоги позивача по захисту права власності на частини зазначеної квартири є правомірними. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до положень частини 5 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у власність громадян … оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), житлове приміщення у гуртожитку, яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Свідоцтво про право власності на житло було видане згідно розпорядження органу приватизації від 30.06.1994 року № 711 на імя [PERSON] та членів сімї і 25.01.1996 р. зареєстровано і записано у реєстрову книгу 165, пр. стр.132, реєстр. № 597. На час виникнення права спільної сумісної власності на спірну квартиру (1994 рік) чинною була Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР від 31.01.1966 року (втратила юридичну силу у січні 1996 року), яка не передбачала обов'язкової реєстрації квартир в багатоквартирних будинках. Отже, право спільної сумісної власності на нерухоме майно (квартиру [ADDRESS]) виникло у [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] згідно з вимогами чинного на той час законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 112 ЦК УРСР 1963 року, чинного на час виникнення права спільної сумісної власності на квартиру № 22 загальною площею 56,0 кв.м. за адресою: місто Одеса, вулиця Софіївська, буд. № 20, сумісною власністю є спільна власність без визначення часток. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. З урахуванням положень частини першої статті 15 та статті 392 ЦК власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У відповідності до п.37 постанови ВССУ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав», виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. З урахування вищевикладеного, суд вбачає, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо визнання права власності на спірну квартиру є обґрунтованими, такими, що знайшли підтвердження у матеріалах справи та підлягають задоволенню. У той же час позивачами заявлялись вимоги стосовно зобовязання відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно [PERSON] міського управління юстиції здійснити державну реєстрацію права власності, що відхиляється судом. Така позиція суду щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, повністю узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеною в постанові Пленуму №13 від 24.10.2008 р., згідно якої, суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого субєкта владних повноважень та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Зазначена позиція підтверджується численною судовою практикою. Зокрема, постановою Вищого адміністративного суду України від 18.09.2014 по справі №К/800/54025/14 визначено, що зобовязання судом субєкта владних повноважень прийняти конкретне рішення або вчинити конкретну дію, зокрема з реєстрації права власності є формою втручання у повноваження субєкта владних повноважень та підміною його юрисдикції. Спеціальним нормативним актом, який визначає правові, економічні, організаційні засади проведення державної реєстрації речових прав та їх обтяжень є Закон України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень». При цьому суд враховує, що відділ державної реєстрації прав на нерухоме майно [PERSON] міського управління юстиції [PERSON] міської ради виступав у справі у якості третьої особи, процесуальне становище якого відрізняється від відповідача Отже, суд вважає, що зобовязання третьої особи, а саме відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно [PERSON] міського управління юстиції є необґрунтованими позовними вимогами в яких слід відмовити. З урахуванням викладеного, оцінюючи вищевказані обставини у всій їх сукупності, у суду є достатні правові підстави для часткового задоволення позову. Згідно положень статті 55 Конституції України, статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до вимог статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На підставі ст. 3-4, 6, 8,10-11,15, 59-60, 209, 212-215, 218, 294 ЦПК України, суд,

Outcome: partial