Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до ПАТ «ВТБ Банк» про визнання недійсним п.8 Кредитного договору № R53113365868В від 07.12.2012 р. та недійсним Кредитного договору в цілому. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що між сторонами був укладений Кредитний договір № R53113365868В від 07.12.2012 р., відповідно до умов якого Банком на споживчі потреби позивачу був наданий кредит в розмірі 30 000 гривень зі сплатою 31% річних та кінцевим терміном повернення 07.12.2015 року. Пункт п.8 даного Кредитного договору містить третейську угоду і, на думку, позивача, не є законним, оскільки на час укладання кредитного договору у відповідності до п.14 ст.6 Закону України «Про третейські суди» було встановлено заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, в тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Позивач зазначає, що зміст та умови кредитного договору було розроблено безпосередньо відповідальними працівниками Банку, в зв»язку з чим вона була позбавлена фактичної можливості вносити зміни до змісту кредитного договору, істотних умов договору та відсоткової ставки, і при його укладенні, мала можливість погодитись лише на ті умови, які були запропоновані йому Банком. Під час судового провадження справи до участі в справі в якості співвідповідача залучено ТОВ «ФК «ФК«Факторинг». Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, надіслали до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечували. Представники відповідачів ПАТ «ВТБ Банк» та ТОВ «ФК «ФК«Факторинг» в судове засідання не з'явилися повторно, про час і місце розгляду справи повідомлені належним чином. У зв'язку з цим суд ухвалив розглянути справу у відсутності осіб, які не з'явилися, на підставі наявних у справі доказів. Суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з таких мотивів. Судом встановлено, що 07.12.2012 р. між ПАТ «ВТБ Банк» та [PERSON] був укладений Кредитний договір №R53113365868В, відповідно до умов якого Кредитор надав Позичальнику на споживчі потреби кредит в сумі 30 000 гривень зі сплатою 31 % річних з кінцевим терміном повернення до 07.12.2015 р. 20.08.2014 року ПАТ «ВТБ Банк» в порядку стст. 512, 516 ЦК України, здійснив заміну кредитора у зобов'язанні/відступлення прав вимоги за Кредитним договором №Р53113365868В від 07.12.2012 року - до ТОВ «ФК «ФК«Факторинг». Статтею 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. При цьому, згідно статті 627 Цивільного кодексу України та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, статтею 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як визначає п.3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. У даному випадку, наявність підписаного правочину свідчить про те, що обидва учасники бажали укласти правочин і, що зовнішній вираз волі відповідає внутрішньому. Крім того, законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п»ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Згідно до приписів ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до положень ст. 57 ЦПК України доказами є будь які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко і відеозаписів, висновків експертів. Жодних доказів на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог в частині визнання недійсним Кредитного договору № 935/2-036 від 19.09.2007 року стороною позивача не надано. З огляду на викладені обставини, посилання позивача на недійсність Кредитного договору є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Позивач також заявляє вимоги про визнання недійсним п.8 Кредитного договору №R53113365868В від 07.12.2012 р. Пунктом 8 Кредитного договору врегульовано порядок вирішення спорів між сторонами (третейська угода), відповідно якої сторони домовились, що всі спори, розбіжності або вимоги, які виникають з цього Договору або у зв»язку з ним, у тому числі, що стосуютья його виконання, порушення, припинення, розірвання або визнання недійсним, підлягають вирішенню в постійно діючого Третейському суді при Асоціації український банків згідно з регламентом цього третейського суду, який є невід»ємною частиною даної третейської угоди (п.8.1 Договору). Пунктом 8.2 зазначеного Договору передбачено, що умови цього Договору, які містять відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, є складовими частинами даної третейської угоди. При зверненні до суду в обгрунтування свого позову позивач зазначала, що укладений між сторонами Кредитний договір суперечать вимогам Закону України «Про третейські суди» та Закону України «Про захист прав споживачів». Частиною 1 ст.5 Закону України «Про третейські суди» визначено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь - який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Статтею 6 Закону України «Про третейські суди» визначено категорії справ, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, розгляд яких заборонений третейськими судами. 12 березня 2011 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до статті 6 Закону України щодо підвідомчості справ у сфері захисту прав споживачів третейським судам» частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14. Згідно п.14 ст.6 Закону України «Про третейські суди», третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Отже на час укладання кредитного договору (07 грудня 2012 року) Закон України «Про третейські суди» містив заборону на розгляд третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Згідно п.2.1. укладеного позивачкою Кредитного договору, позичальник зобов'язується використати Кредит виключно за таким цільовим призначенням: на споживчі потреби. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. В силу ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно ст.217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Пленумом Верховного Суду м.Києва у п.9 постанови №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» звернуто увагу судів на те, що згідно зі статтею 217 ЦК правочин не може бути визнаний недійсним у цілому, якщо закону не відповідають лише його окремі частини й обставини справи свідчать про те, що він був би вчинений і без включення недійсної частини. У цьому разі відповідно до статті 217 ЦК суд може визнати недійсною частину правочину, з'ясувавши думку сторін правочину. Якщо у недійсній частині правочин був виконаний однією зі сторін, суд визначає наслідки його недійсності залежно від підстав, з яких він визнаний недійсним. Таким чином, третейське застереження в кредитному договорі від 07 грудня 2012 року між [PERSON] і ПАТ «ВТБ Банк» було укладено в порушення вимог п.14 ч.1 ст.6 Закону України «Про третейські суди», у зв»язку з цим, та оскільки недійсність п.8 Кредитного договору(третейське застереження) не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, та можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього пункту 8, топозовні вимоги щодо визнання недійсним п.8 Кредитного договору є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі наведеного,

Outcome: approved