Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-17 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в інтересах яких діє адвокат Петров Г.В., 12.08.2020 року звернулися до суду із позовною заявою до Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України, Державної казначейської служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої майну терористичним актом під час проведення антитерористичної операції. В обґрунтування позову зазначено, що позивачі є співвласниками житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивачі проживали у вищевказаному будинку до 23.01.2015 року, іншого нерухомого майна у родини немає та в будинку знаходилось все майно. 23.01.2015 року в результаті терористичного акту, під час проведення антитерористичної операції в м. Авдіївка, що є загально відомим фактом, декілька снарядів влучили в їх житловий будинок та зруйнували його несучі стіни і конструкції. Вся сім`я була змушена покинути будинок та проживати у сусідів та друзів. В результаті теракту будинок має нежилий стан, потребує повного нового будівництва і не може на даний час використовуватися родиною для подальшого проживання в ньому. Стосовно факту руйнування будинку [PERSON] звернулася з заявою про злочин до Авдіївського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецької області. Заяву було прийнято і зареєстровано в ЄРДР від 23.01.2015 року за № 12015050140000058. Таким чином, в результаті терористичного акту, здійсненого під час проведення антитерористичної операції у см. Авдіївка Донецької області позивачам було спричинено матеріальну шкоду. Крім матеріальної шкоди, позивачі зазначають про спричинену їм моральну шкоду, яка полягає у незворотних моральних стражданнях та хвилюваннях, спричинених зруйнованим житлом, не можливістю вести звичайний образ життя внаслідок терористичного акту, а також незабезпеченням Відповідачем права на власність, гарантовану Конституцією України та Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод. Через те, що будинок було зруйновано, вся сім`я залишилась без оселі, була вимушена істотно змінити спосіб життя, місце проживання, була змушена переїхати зі свого житла в орендоване житло у чужому місті. Всі члени родини знаходяться у стані постійного стресу та нервозності, через постійне хвилювання порушився сон. Похили вік сім`ї, ще більше ускладняє побутові та сімейні стосунки. Все це потребує повністю змінити життєвий уклад та необхідне спілкування. Виникли проблеми питання з доступом до медичного обслуговування, спілкування із знайомими та рідними. Просять суд стягнути відшкодувати за рахунок коштів Державного бюджету України матеріальну шкоду, заподіяну терористичним актом у вигляді зруйнованого житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , в сумі 1\~541\~553 грн. 00 коп. та моральну шкоду заподіяну внаслідок порушених прав від терористичного акту в сумі 1\~000\~000 грн. 00 коп., шляхом стягнення цих сум з Державної казначейської служби України. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 14.08.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 02.11.2020 року закрито підготовче судове провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, наполягав на їх задоволенні. Представник відповідача Держави Україна в особі Кабінету Міністрів України Тичинін Я.Д. у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. У відзиві на позовну заяву зазначив, що як видно з позовної заяви та доданих до неї документів, пошкодження будинку є кримінальним правопорушення. Натомість позивачі не навели прийнятих процесуальних рішень у кримінальному проваджені щодо обставин пошкодження будинку, не надали доказів, що шкода завдана позивачам саме внаслідок влучення снарядів. Отже, суд в цивільному процесі поза межами кримінального провадження не може встановлювати обставини здійснення кримінального правопорушення, зокрема терористичного акту. Позивачі не надали жодного належного доказу, що у кримінальному провадженні встановлені обставини та наслідки кримінального правопорушення, наслідком якого є пошкодження будинку за адресою: [ADDRESS] , а саме, внаслідок терористичного акту. Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2020 року № 767 було затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації. Вищевказана постанова встановлює механізм надання та визначення розміру грошової допомоги постраждалим та вона набрала законної сили 08 вересня 2020 року. В той самий час у матеріалах справи відсутні докази звернення позивачів за отриманням компенсації за пошкоджений житловий будинок відповідно до вказаного Порядку, а також відмова у наданні компенсації за зруйноване житло, а отже відсутні підстави для виплати за рішенням суду. Позовні вимоги в частині відшкодування на користь позивачів моральної шкоди також вважає необґрунтованими, оскільки ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» не передбачає відшкодування моральної шкоди за відсутності вини держави та позивачами не зазначено з яких міркувань вони виходять, визначаючи розмір шкоди у сумі 1\~000\~000 грн. 00 коп. Представник відповідача Державної казначейської служби України Стельник Д.В. в судове засідання не зьявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чиноми. У відзиві на позовну заяву позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі зазначив, що матеріали справи не містять доказів того, що руйнування спричинення саме проведенням антитерористичної операції у зазначеному позивачами районі, не визначені особи, якими були завдані зазначені руйнування, не встановлено факту наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідачів та спричиненою позивачеві шкодою. Позивачами не надано доказів того, що вони зверталися до місцевої державної адміністрації чи то до органу місцевого самоврядування з пропозицією про добровільну передачу пошкодженого будинку. Крім того твердження позивачів про відсутність спеціального нормативно-правового акту щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок надзвичайної ситуації, постраждали під час проведення антитерористичної операції свідчить про те, що право на компенсацію не може виникнути, оскільки позивачі не можуть стверджувати про наявність «законного сподівання» одержання будь-яких конкретних сум. Крім того вважає, що надані позивачами документи жодним чином не доводять факт наявності у них моральних (душевних) страждань. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги, відзиви на позовну заяву, якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] є власниками будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором міни житлового будинку на квартиру від 14.05.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Авдіївської державної нотаріальної контори. Відповідно до довідки слідчого відділу Авдіївського МВ ГУ МВС в Донецькій області та витягу з кримінального провадження, 23.09.2015 року в черговій частині було зареєстровано заяву [PERSON] , [INFO] , про те що 23.01.2015 року в ході артобстрілу м. Авдіївка було пошкоджено приватне домоволодіння за адресою [ADDRESS] . Вказана заява зареєстрована в журналі єдиного обліку та внесено до Єдиного реєстрі досудового розслідування за № 1201505014000058. З копії акту обстеження нерухомого обєітків, які постраждали внаслідок проведення бойових дій на території м. Авдіївка, розташованого за адресою: [ADDRESS] , від 12 червня 2017 року у присутності власника нерухомого майна [PERSON] було проведено попереднє візуальне обстеження. Актом встановлено руйнування будівельної конструкції покрівлі, а також шиферного покриття. Руйнування конструкції деревинного перекриття між першим поверхом і дахом. Часткове руйнування наружних несучих стін, стелі. Частково зруйновані міжкімнатні стіни, пошкоджена електропровадка, водопровід, опалення, Пощкоджені металопластикові окна. Згідно листа Авдіївського ВП Покровського ВП ГУНП в Донецькій області № 773/404/06-2018 від 26.01.2018 року, кримінальне провадження за фактом пошкодження будинку [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , під час артилерійського обстрілу 12.01.2015 року невстановленими особами, були внесені відомості до Єдиного реєстрі досудового розслідування за № 1201505014000058 (ЄО № 1823 від 23.09.2015 року), за ознаками кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 258 КК України. 21.03.2016 року кримінальне провадження № 1201505014000058 направлене в порядку ст. 216 КПК України до слідчого управління Служби безпеки України в Донецькій області. Згідно листа Військово-цивільної адміністрації № 01-15/0138 від 30.01.2018 року, будівництво або закупівля квартири (житлового будинку) для [PERSON] замість зруйнованого будинку [ADDRESS] за рахунок місцевого бюджету міста Авдіївка не здійснювалось. Окрім того звернуто увагу, що питання щодо забезпечення житлом постраждалих внаслідок проведення антитерористичної опеації та порядок прийняття від постраждалого зруйнованого або пошкодженого житла, на час розгляду запиту, законодавством не визначено. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 10\~ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі ст.\~16\~ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в тому числі, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 21\~Конституції України передбачено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. В статті 22\~Конституції України проголошено, що права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними. Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Відповідно до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Підтвердженням того виступають положення самих міжнародних договорів про права людини, які не виключають їх застосування у період збройних конфліктів, хоча й передбачають можливість відступу держави від окремих зобов`язань під час надзвичайної ситуації. В рішенні від 08 січня 2004 року у справі «Айдер та інші проти Туреччини» ЄСПЛ зазнаичв, що відповідальність держави носить абсолютний характер і має об`єктивну природу, засновану на теорії соціального ризику. Таким чином, держава може бути притягнута до відповідальності з метою компенсації шкоди тим, хто постраждав від дій невстановлених осіб або терористів, коли держава визнає свою нездатність підтримувати громадський порядок і безпеку або захищати життя людей і власність (п. 70). Отже, правова позиція ЄСПЛ ґрунтується на принципі про абсолютну відповідальність держави, зобов`язаної забезпечити в суспільстві мир і порядок і особисту безпеку людей, що знаходяться під її юрисдикцією. Тому порушення громадського порядку і миру, створення загрози безпеці людей є для держави самостійними підставами відповідальності за заподіяну шкоду. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (стаття 1 Першого протоколу до Конвенції). Для правильного вирішення спору та захисту порушеного права позивача суд повинен визначитися з предметом й підставою позову. Відповідно до ч. 1 ст. 175 ЦПК України у позовній заяві позивач викладає свої вимоги щодо предмета спору та їх обґрунтування. Згідно з пунктами 4 і 5 ч. 3 ст.\~175\~ЦПК України позовна заява повинна містити зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. З викладеного вбачається, що предмет позову - це певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення, яка опосередковується відповідним способом захисту прав або інтересів. Підстави позову - це обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Тобто, правові підстави позову - це зазначена в позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. При цьому незгода суду з наведеним у позовній заяві правовим обґрунтуванням щодо спірних правовідносин не є підставою для відмови у позові. Оскільки повноваження органів влади є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом jura novit curia («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін, а, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини. Зазначення позивачами конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. З аналізу наведених норм процесуального права колегія суддів Верховного Суду зазначала, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для ухвалення рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Позивачі звернулися до суду, мотивувавши позов, зокрема тим, що вони не отримали від держави відшкодування за пошкодження (знищення) їх майна, на яке позивачі, на їх думку, мають право згідно з чинним законодавством України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Також позивачі зазначили, що право на судовий захист гарантовано Конституцією України, у тому числі щодо захисту права власності, а право на відшкодування шкоди передбачено статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», статтею 86 Кодексу цивільного захисту України. В статті 3 Конституції України проголошено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до практики ЄСПЛ принцип верховенства права зобов`язує державу поважати і застосовувати запроваджені нею закони, створюючи правові й практичні умови для втілення їх в життя (п. 184 рішення від 22 червня2004 року у справі «Броньовський проти Польщі», заява №31443/96). Отже, людські права є найвищою соціальною цінністю, їх забезпечення та захист є прямим обов`язком держави. Суд виходить із того, що посилання позивачів як на правову підставу позову на статтю 19\~Закону України\~«Про боротьбу\~з тероризмом» та статтю 86\~Кодексу цивільного\~захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним. Зобов`язання держави стосовно поваги та захисту прав людини не зникають і в умовах збройних конфліктів. Положення преамбули Конвенції вказують на те, що Високі Договірні Сторони зобов`язалися забезпечити повагу до прав людини шляхом гарантії цих прав. Гарантування прав людини з боку держави може здійснюватися як активними діями, так і утриманням від вчинення будь-яких дій. Така діяльність держави по гарантуванню прав людини пов`язана з видами зобов`язань з боку держав-учасниць Конвенції, якими є негативні та позитивні. Негативні зобов`язання - це зобов`язання держави утримуватися від втручання в права та свободи, а позитивні зобов`язання навпаки, тобто держава повинна щось зробити, вчинити певні дії, щоб особа могла скористатися своїми правами за Конвенцією. Це, наприклад, може включати в себе прийняття законодавства, що допоможе забезпечити користування гарантованими Конвенцією правами, або забезпечення реальних умов для реалізації прав. Так, за певних обставин захистом статті 1 Першого протоколу до Конвенції може користуватися легітимне очікування (legitimate expectation) успішної реалізації майнових прав (право вимоги). Для того, щоб «очікування» було «легітимним», воно має бути заснованим на нормі закону або іншому правовому акті, такому як судове рішення, пов`язаному із майновим інтересом (див.mutatismutandis рішення ЄСПЛ від 28 вересня 2004року у справі «Копецький проти Словаччини» (Kopeckyv. Slovakia), заява №44912/98, §49-50). Тобто, особа, яка має майновий інтерес, може розглядатись як така, що має «легітимне очікування» успішної реалізації її права вимоги (зокрема, відшкодування державою шкоди) у сенсі статті1 Першого протоколу до Конвенції, коли для цього інтересу є достатні підстави у національному законодавстві. Позивачі обгрунтували розмір завданої йм шкоди опосередкованою вартістю знищеного будинку станом на 01 квітня 2017 року,

Outcome: partial