Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просила надати їй дозвіл на виїзд її неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] за кордон у супроводі матері без дозволу (згоди) батька - відповідача у справі, а саме до Російської Федерації строком у 90 днів в період з 01 квітня 2015 року по 01 квітня 2016 року, оскільки шлюб між подружжям розірвано, вона має намір виїхати разом з дитиною до Російської Федерації у зазначений період часу для відвідування родичів, морального та культурного розвитку дитини. При цьому відповідач у добровільному порядку не надає їй згоди на вивіз дитини за межі України. У судове засідання позивач не з»явилася, у своїй заяві просила справу розглянути у свою відсутність, підтримала позовні вимоги із зазначених вище підстав. Представник третьої особи, будучи належним чином повідомленим про час та місце судового розгляду у судове засідання не з»явилася з невідомих суду причин. Відповідач у судове засідання не з»явився, оскільки відбуває покарання у місцях позбавлення волі. У своїй письмовій заяві просив справу розглянути у свою відсутність, проти задоволення позову не заперечує. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22.12.2007 р. по 04.05.2012 р. Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про шлюб 1-КГ № 058836, рішенням Новокаховського міського суду Херсонської області від 23.04.2012 р. у справі № 2117/2344/12, Свідоцтвом про народження серії 1-КГ № 113222. Позивач та її неповнолітня дитина зареєстровані за адресою: [PERSON], вул. Піонерська, 27, де відповідач не проживає, оскільки відбуває покарання у місцях позбавлення волі. Згідно положень Закону України від 21 січня 1994 року № 3857-ХИ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» (далі - Закон про порядок виїзду з України), Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 (далі - Правила оформлення і видачі паспорта), Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року та в редакції, затвердженій постановою Кабінету Міністрів України від 25 серпня 2010 року № 724 (далі - Правила перетинання державного кордону) передбачено можливість вирішення у судовому порядку питання про виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу одного із батьків. Відповідно до п. 2 ст. 4 Закону про порядок виїзду з України за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно з частиною 2 пункту 2-2 Правил, перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадян України, які не досягли 16-річного віку, виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення оригіналів або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У преамбулі Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набула чинності для України з 27.09.1991 року, зазначено, що дитина, в наслідок її фізичної і розумової незрілості потребує спеціальної охорони і піклування, включаючи належний правовий захист як до, так і після народження, до досягнення нею повноліття. За ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини від 20 листопада 1989 року», підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, набрала чинності для України 27.09.1991 року (далі по тексту - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення чи іншими питаннями, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно статті 27 Конвенції Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Згідно статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Аналізуючи зазначені законодавчі та нормативні акти, а також міжнародні документи, імплентовані у законодавство України можна зробити висновок про те, що у резолютивній частині рішення необхідно зазначати про надання дозволу на виїзд дитини за кордон, а також про надання дозволу на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька (одноразовий), з визначенням його початку і закінчення, оскільки надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька суперечить нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей, чим фактично позбавить батька можливості брати участь у вихованні дітей та можливості спілкування з ними. З цих же підстав суд вважає за необхідне надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої дитини у супроводі матері за кордон на час, який не пов»язаний з навчальним періодом, що буде відповідати інтересам дитини, забезпеченню рівню життя, необхідного для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Виходячи з цього позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наданням дозволу позивачу тимчасового виїзду її неповнолітньої дитини за кордон у супроводі матері без дозволу (згоди) батька, а саме до Російської Федерації одноразово на період шкільних канікул, тобто по 30 серпня 2015 року.

Outcome: partial