Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є основним квартиронаймачем вказаного житла. Крім неї є зареєстрованими у даному помешканні та проживають: її мати [PERSON] , доньки: [PERSON] і [PERSON] . Крім вказаних осіб, у квартирі зареєстрована, але вже понад вісім років не проживає її сестра [PERSON] , [INFO] , а також зареєстрований, але ніколи не проживав її син [PERSON] , [INFO] . Добровільно знятися з реєстраційного обліку не бажають, факт реєстрації відповідачів у спірній квартирі спричиняє їй матеріальні збитки через сплату комунальних послуг, вартість яких залежить від кількості зареєстрованих осіб, а тому змушена звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді від 09.04.2019 відкрито провадження у справі і справу призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Підготовче судове засідання призначено на 25.04.2019. 25.04.2019 підготовче судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідачів на 08.05.2019. 08.05.2019 підготовче судове засідання відкладено за клопотанням відповідачки на 31.05.2019. 29.05.2019 відповідачка подала відзив на позовну заяву, де просить відмовити в задоволенні позову через його безпідставність, реєстрація у спірному помешканні її та її сина (відповідача по справі) відбулася у встановленому законом порядку. Факт їхнього з сином окремого проживання лише підтверджує, що ними не порушуються права позивача, а навпаки, таким чином покращуються можливість та умови користування житлом. Крім цього, задоволення такого позову порушуватиме права неповнолітньої дитини. 31.05.2019 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду на 24.06.2019. Залучено до участі в справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Орган опіки та піклування Дрогобицької міської ради. Позивачка та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, посилаючись на підстави, викладені в позові. Додатково в обґрунтування позовних вимог позивачка вказала на те, що відповідачка з 2010 року в квартирі не проживає, забрала всі свої речі і речі своєї дитини. Жодних перешкод в користуванні квартирою ані вона, ані члени її сім`ї відповідачці та її неповнолітньому синові не чинили. Дитину просила приписати тимчасово, на що вона погодилась. Речей відповідачів в квартирі немає. Участі в сплаті за комунальні послуги, відповідачка взагалі не приймає. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов заперечила. Зазначила, що переїхала із спірної квартири у зв`язку з тим, що проживати усім в однокімнатній квартирі було тісно, так як в квартирі проживали і їхні з позивачкою батьки, і чоловік останньої та двоє їхніх дітей. На даний час вона разом зі своєю сім`єю проживає в квартирі своєї свекрухи, яке категорично заперечує зареєструвати в помешканні її та внука. Іншого місця для реєстрації її неповнолітнього сина не має, зняття дитини з реєстрації матиме вкрай негативні наслідки, оскільки без реєстрації не можливо виготовити навіть паспорта. Представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позов заперечив, покликаючись на обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Орган опіки та піклування Дрогобицької міської ради Павловська О.В. в судовому засіданні позов заперечила, вказуючи на те, що зняття з реєстрації відповідачки та її малолітнього сина буде порушувати права малолітнього дитини, яка, маючи право на користування квартирою, має право на приватизацію такої. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Зі змісту ст.12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статей 71, 72 ЖК Української РСР особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Стаття 71 ЖК УРСР встановлює загальні правила збереження житлового приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В судовому засіданні встановлено, що у квартирі [ADDRESS] зареєстрованими є [PERSON] , її мати [PERSON] , сестра [PERSON] , донька [PERSON] , племінник [PERSON] та донька [PERSON] , підтвердженням чого є довідка про склад сім`ї № 1055, видана 22.03.2019 КП «ЖЕО»(а/с 6), Вказана квартира не приватизована, а отже належить до житлового фонду комунальної форми власності в особі виконавчого комітету Дрогобицької міської ради. Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради № 224 від 17.07.2008 про зміну договору найму житлового приміщення, [PERSON] є основним квартиронаймачем квартири [ADDRESS] (а/с 5). Згідно Акту про відсутність за зареєстрованим місцем проживання № 51 від 14.03.2019 [PERSON] та її сина [PERSON] понад шість місяців, а саме з 2010 року, за зареєстрованим місцем їх проживання не проживають.(а/с 7) Інших документів на підтвердження факту не проживання відповідачів суду не представлено. Під час розгляду справи позивачкою долучено до матеріалів справи лист - вимогу, адресований відповідачу про компенсацію витрат понесених протягом останніх трьох років у розмірі 3617,78 грн., оскільки такі спричинені фактом реєстрації відповідачів (а/с 33).На такий лист - вимогу відповідачка дала письмову відповідь, де зазначила щодо відшкодування витрат позивачка вправі звернутися за перерахунком відповідних платежів до постачальника послуг, а щодо зняття з реєстрації місця проживання повторно наголосила, що її відсутність за місцем реєстрації є в інтересах позивача, оскільки таке покращує її житлово-побутові умови. Отже, враховуючи вище наведене, судом достовірно встановлено, та не оспорюється відповідачем, що остання разом з дитиною дійсно добровільно не проживають у спірній квартирі понад встановлений законом термін, перешкод у користуванні таким їм не чиниться. В п.10 постанови Пленум Верховного суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив судам, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. З огляду на наявні в матеріалах справи документів (довідка про склад сім`ї, акт відсутності особи за місцем реєстрації), неповнолітній [PERSON] , [INFO] у вказаній квартирі не проживав взагалі, а проживає разом із матір`ю за іншою адресою. Разом з тим, суд вважає поважною причиною не проживання відповідачки [PERSON] у спірній квартирі у зв`язку із тим, що квартира є однокімнатною, в такій, на момент виселення, проживали: її із позивачкою батьки та сім`я (чоловік із двома дітьми) позивачки, житлова площа не дозволяє проживати їй та членам її сім`ї (чоловікові з двома дітьми) у вказаному помешканні. А тому, суд, зваєаючи на те, що причина непроживання відповідачки є поважною, не вбачає підстав для визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житлом. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має часткову дієздатність, яка обмежується лише правом самостійно вчиняти дрібні побутові правочини та здійснювати особисті немайнові права на результати інтелектуальної та творчої діяльності (стаття 31 ЦК України). Відповідно до частини 4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Відповідно до частини четвертої статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно до ст.12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Україною 27.02.1991, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Статтею 27 Конвенції закріплено, що Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно зі ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. У відповідності до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Стаття 27 вищевказаної Конвенції передбачає ч.2 що батько /мати/, або інші особи, які виховують дитину несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дітей. Згідно статей 9, 18 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21.02.1990 року, ратифікованої Україною 27.09.1991 року (набрала чинність для України 27.09.1991 року) держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Доводи позивачки про те, що малолітній ніколи не був, і не є членом її сім`ї, не пов`язаний з нею спільним побутом, взаємними правами і обов`язками, не заслуговують на увагу, оскільки право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження, а тому наведені позивачем умови проживання та ведення з ним спільного господарства на дитину не поширюються. Не сплата дитиною коштів за користування житлово-комунальними послугами, також не може бути підставою для визнання її такою, що втратила право користування спірним жилим приміщенням, оскільки заявник (за доведеності понесення ним таких витрат одноособово) не позбавлений можливості ставити питання про їх відшкодування до законних представників (батьків) малолітньої дитини. Враховуючи вищенаведене, зокрема те, що оскільки малолітній [PERSON] не досяг повноліття, а відтак не набув повної цивільної дієздатності, причини його не проживання у квартирі є поважними, а тому і відсутні підстави для визнання його таким, що втратив право користування цією квартирою з підстав, передбачених статтями 71, 72 ЖК України. Крім цього, суд враховує, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). А тому, суд вважає, що визнання малолітнього [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування спірним житлом за відсутності у них іншого належного їм на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для відповідачів надмірний тягар, не співмірний із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Разом з тим, суд звертає увагу на наслідковість даного рішення, оскільки судом встановлено, що квартиронаймачі станом на день ухвалення рішення, не скористались своїм правом на безоплатну приватизацію житла, а тому визнання особи такою, що втратила право користування житлом, зокрема малолітнього, позбавить останнього права на участь у приватизації житла (визначення частки у праві власності). Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed