Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-24 00:00:00

Позивачі 16.12.2013 року на цивільний позов, поданий потерпілою [PERSON] до відповідача - підсудного [PERSON] до Дніпровського районного суду м. Києва в кримінальній справі під головуванням судді [PERSON], про відшкодування моральної шкоди у 500 000 грн., звернулись із даним позовом як зустрічним у кримінальній справі про стягнення солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] завданої позивачам моральної шкоди у розмірі 10 000 грн.: 5000 грн. з [PERSON] та 5000 грн. [PERSON]; із зазначенням у рішенні суду, що відповідачі повинні відновити порушені права позивачів, привселюдно в суді вибачитися та визнати свою вину. Ухвалою судді Апеляційного суду м. Києва від 23.12.2013 року визначена підсудність цивільної справи за даним позовом Солом'янському районному суду м. Києва. В позовній заяві позивачі посилались на те, що у Дніпровському районному суді м. Києва позивач [PERSON] є відповідачем за цивільним позовом, який у грудні 2012 року до Дніпровського районного суду м. Києва під час судового слідства по кримінальної справи по обвинуваченню неповнолітнього [PERSON] подала потерпіла по кримінальній справі [PERSON], про відшкодування моральної шкоди, який на думку позивачів, був поданий в супереч вимогам ст. 28 КПК України 1960 року після початку судового слідства. Однак головуючим по кримінальній справі суддею [PERSON] цивільний позов був підшитий до кримінальної справи, не дивлячись на те, що його подання відбулося під час судового слідства кримінальної справи, та через півроку цивільний позов був оголошений у судовому засіданні. Згідно з поданим позовом відповідачка [PERSON] заявила свої позовні вимоги про відшкодування неповнолітнім [PERSON] завданої їй моральної шкоди у розмірі 500000 грн. у зв'язку із загибеллю її сестри [PERSON] Позивач [PERSON] в позовній заяві зазначає, що позов [PERSON] не визнає повністю, не погоджується з ним, вини його немає, такий наклеп не відповідає дійсності, порочить його честь та гідність, підстави у [PERSON] звертатися до суду були відсутні відповідно до положення ч. 2 ст. 1168 ЦК України, оскільки вона не входить до переліку осіб, які по закону мають право звертатися з позовом для відшкодування моральної шкоди. Так, [PERSON], знаючи, що зв'язок з її сестрою [PERSON] був втрачений вже 26.08.2011 року, у своєму позові заявила про те, що неповнолітній [PERSON] у себе вдома вчинив злочин, тобто наступного дня після той події, як її сестри вже не було в живих. Таким чином, позивачі вказують, що вони зазнали від спільних дій відповідачів приниження честі, гідності через їх незаконні дії, які через їх тривалу дію та значимість нанесли їм особливо великої моральної шкоди, яку вони оцінюють в розмірі 10000 грн., за яку відповідачі повинні нести солідарну відповідальність відповідно до ст. 1190 ЦК України. Позивач мотивує, що завдана моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких позивач зазнав у зв'язку з протиправною поведінкою і порушенням його немайнових прав відповідачами щодо нього самого та члена його сім'ї - його матері [PERSON], приниженням його честі, гідності протиправними діями відповідачів, з їх вини та прямого їх умислу. Позивач вважає подання [PERSON] цивільного позову до Дніпровського районного суду м. Києва поданням його особою, яка не мала на це право, а також до нього як особи, яка не винна у скоєному злочині і завданні будь-якої шкоди [PERSON] чи її сестрі [PERSON], т. я. він не має відношення до їх шахрайських дій, а вважає, що [PERSON] своїми активними діями, брехнею та обманом змогла витягти свою сестру [PERSON] з її дому, де вона проживала з дитиною у родичів цивільного чоловіка, із жаги розбагатіти спонукала свою сестру [PERSON] на заняття проституцією у м. Києві, де та, вочевидь, від сутенерів зазнала смерть. На думку позивача, мета подання цивільного позову є намаганням перекласти всю вину на нього та отримати надуманий прибуток через позов, що подала [PERSON], яка, зловживаючи правом, за домовленістю з [PERSON] протягнула цей цивільний позов, щоб незаконно, шахрайським способом нажитися на його сім'ї та принизити його честь та гідність, зневажливо поставившись до нього та до його матері [PERSON] образливими словами, поклавши на них тягар хвилювань та погрози фінансового відшкодування. За таких обставин позивач вбачає, що відповідачі, будучи раніше сторонніми людьми, але маючи спільну фінансову зацікавленість щодо винесення упередженого вироку щодо нього, набули дружних стосунків, про що є посилання у його заяві про відвід головуючого та усього складу суду у кримінальній справі та заявах до прокуратури м. Києва і Генеральної прокуратури України про порушення кримінальної справи проти судді [PERSON] Разом з тим, позивачі зазначали, достатньо відповідачам визнати свою вину і вибачитися прилюдно у суді, щоб не була заплямована його честь та гідність, а також виплатити зазначені у позові кошти за понесену моральну шкоду. Посилались, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди враховували вимоги розумності і справедливості, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства, передбаченим ст. 3 ЦК України, виходячи з критеріїв майнового вираження душевного болю, глибини і тривалості страждань. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з неявкою відповідачів. Позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] надіслав заяву про те, що, оскільки позивачі звернулися до суду з позовом про відшкодування моральної шкоди, по суті, оскаржуючи процесуальні дії судді, пов'язані із здійсненням правосуддя, то вважає, що такий позов не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Тому вважає даний позов безпідставним, а вимоги такими, що не підлягають задоволенню. В судове засідання відповідачі не з'явились, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи. Згідно зі ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Захист честі, гідності і ділової репутації - право громадянина та юридичної особи вимагати через суд спростування недостовірної інформації (відомостей, що не відповідають дійсності або викладені неправдиво), яка принижує їхню честь, гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди їхнім інтересам. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Право на захист честі, гідності і ділової репутації закріплено Конституцією України (ч. 4 ст. 32), Цивільним кодексом України (ст. 277). Зокрема, Цивільним кодексом закріплена презумпція добропорядності, тобто поширена про певну особу негативна інформація вважається недостовірною, якщо той, хто поширив такі відомості, не доведе, що вони відповідають дійсності (ч. 3 ст. 277 ЦКУ). Спростування має здійснюватися способом, адекватним способу поширення хибних відомостей, аби спростування було донесено максимально до тієї аудиторії, що отримала недостовірну інформацію - частина 7 статті 277 Цивільного кодексу. Поряд із спростуванням таких відомостей ця особа має право вимагати компенсації майнової й моральної (немайнової) шкоди. Питання процедури захисту честі, гідності і ділової репутації також роз'яснив Верховний Суд України у своїй постанові пленуму № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27 лютого 2009 року. Судом встановлено, що Дніпровським районним судом м. Києва у складі колегії суддів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] розглядалась кримінальна справа по обвинуваченню [PERSON] за п.п. 4,6 ч. 2 ст. 115 та ст. 185 ч.1 КК України, в межах розгляду якої потерпілою [PERSON] був заявлений цивільній позов та у якій 30.12.2014 року було постановлено обвинувальний вирок. Не погоджуючись з цивільним позовом [PERSON], [PERSON] та його мати [PERSON] звернулись з позовом про захист честі, гідності та відшкодування моральної шкоди за наслідками розгляду даної кримінальної справи. Так, позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. При цьому юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. У випадку звернення особи із заявою до правоохоронних органів та викладення у листах, заявах, скаргах до правоохоронного органу відомостей особою, на думку якої посадовими чи службовими особами цього органу при виконанні функціональних обов'язків порушено її право, не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію або завдають шкоди інтересам цих осіб. Інформація, зазначена у позовній заяві чи іншій заяві, адресованій суду, а також в процесуальних документах (запереченнях на позов, апеляційних чи інших скаргах тощо), може бути підставою для захисту гідності, честі чи ділової репутації, за винятком випадків, коли ця інформація була визначена підставою пред'явленого позову і стосувалася його предмета, була доказом у справі, а так само предметом апеляційного чи іншого перегляду в порядку, встановленому процесуальним законом. Не підлягають розгляду судами позови про захист гідності, честі чи ділової репутації, приниження яких відбулося внаслідок давання показань свідками, а так само іншими особами, які брали участь у справі, відносно осіб, які брали участь у тій справі, якщо наведена в них інформація була доказом у справі та оцінювалась судом при ухваленні судового рішення, оскільки нормами процесуальних кодексів встановлено спеціальний порядок дослідження та оцінки таких доказів. Вказана вимога по суті означала б вимогу повторної судової оцінки наданих суду доказів у раніше розглянутій справі. Між тим, дана позовна заява позивачів не містить, зокрема, відомості про те, в який спосіб була поширена інформація, що порушує особисті немайнові права позивача (заявника), яка саме інформація поширена відповідачем (відповідачами), із зазначенням часу, способу й осіб, яким така інформація повідомлена, інші обставини, які мають юридичне значення, посилання на докази, що підтверджують кожну з таких обставин, а також визначення способу захисту відповідно до вимог законодавства. Також і в судовому засіданні позивачка та її представник так і не визначили, чим було порушено особисте немайнове право позивачів, яка саме інформація, що порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивачів, мала б бути визнана недостовірною, а також вказали спосіб захисту порушеного особистого немайнового права, який не відповідає законодавству. Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Суд не вправі зобов'язувати відповідача вибачатися перед позивачем у тій чи іншій формі, оскільки примусове вибачення як спосіб судового захисту гідності, честі чи ділової репутації за поширення недостовірної інформації не передбачено у ст.ст. 16, 277 ЦК. Разом з тим, за визначенням представника позивачів в судовому засіданні всі порушення відповідачів зводились до істотних порушень, на його думку, процесуального та матеріального права протягом досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи відносно позивача [PERSON] як підсудного, відсутності підстав для притягнення позивача до кримінальної відповідальності та пред'явлення до нього цивільного позову, зневажливого ставлення потерпілої [PERSON] до позивача як підсудного та його матері. Проте, згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13.06.2007 року № 8, виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Оскарження дій судді, пов'язаних з ухваленням рішення можливе лише в порядку, визначеному процесуальним законом і оскарження таких дій шляхом подання позовної заяви до іншого суду першої інстанції є неможливим, оскільки суперечить принципу незалежності суддів та недопущення впливу на них, закріпленого ст. 126 Конституції України. Крім того, право на позов - це право на звернення до суду у визначеному процесуальному порядку за захистом порушеного, невизнаного або оспорюваного права чи інтересу, виходячи з норм ст. 55 Конституції, за якими кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Також в ч. 1 ст. 3 ЦПК зазначається, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів шляхом подання позовної заяви до суду першої інстанції. Таким чином, право на позов є невід'ємним особистим правом кожного, а тому воно не може бути обмежене, у зв'язку з чим норми ч. 3 ст. 3 ЦПК зазначають, що відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Виходячи з викладеного, позивачі фактично намагаються даним позовом оскаржити дії та рішення судді під час здійснення правосуддя, оскільки підстави правомірності та обґрунтованості пред'явлення цивільного позову потерпілої [PERSON] були предметом розгляду та вирішення під час розгляду кримінальної справи. На переконання Верховного Суду України (лист від 26.07.2013 року), законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятись за межами передбаченого законом процесуального контролю. Отже, по відношенню до відповідачів цивільно-правова відповідальність не може бути застосована, виходячи з того, що з їх боку відсутні ознаки цивільного правопорушення, тому позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed