Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до Шишацького районного суду Полтавської області із позовом до Михайликівської сільської ради Шишацького району Полтавської області про визначення ідеальних часток у спільному сумісному майні, визнання права власності на спадкове майно. В обґрунтування позовних вимог зазначили, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після померлої [INFO] його матері [PERSON], яка до дня смерті проживала разом з ним у с. Харенки Шишацького району Полтавської області. Спадкове майно померлої складається із 1/5 частини домоволодіння, що розташоване в [ADDRESS]. Станом на 01 липня 1990 року вказаний будинок відносився до колгоспного двору, членами якого були: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Для одержання свідоцтва про право на спадщину померлої [PERSON] її спадкоємець (один з позивачів) [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Плаксіної П.Б., але у видачі свідоцтва йому було відмовлено через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я померлої. В зв'язку з вищевикладеним, посилаючись на норми ЦК та ЦПК України позивачі звертаються за захистом своїх прав до суду та просять визначити розмір ідеальних часток у спільній сумісній власності на житловий будинок по [ADDRESS] за кожним з них та померлою [PERSON] Визнати за [PERSON] право власності, в порядку спадкування за заповітом на спадкове майно померлої [PERSON] що складається із 1/5 частини спадкового житлового будинку та виходячи із розміру ідеальних часток у ньому, право власності на 2/5 вказаного житлового будинку. Визнати за [PERSON], [PERSON], [PERSON] право власності на 1/5 частину вищевказаного житлового будинку за кожним. Позивачі в судове засідання не з'явились, до суду надали спільну заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи без їх участі. Представник позивачів - адвокат Василенко А.П. в судове засідання не з'явилась, надала до суду письмову заяву про підтримання позовних вимог в повному обсязі та розгляд справи без її участі. Представник відповідача - Михайликівської сільської ради Шишацького району Полтавської області в судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав заяву про визнання позову та розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи та інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що визнання позову всіма відповідачами не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, є безумовним, а тому позов підлягає задоволення виходячи з наступного. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про її смерть [NUMBER], виданим Михайликівською сільською радою Шишацького району Полтавської області 25 квітня 2012 року, актовий запис № 6 (а.с.17). Померла залишила заповіт, посвідчений 06 червня 2001 року секретарем Михайликівської сільської ради Шишацького району Полтавської області Костенко А.А., згідно якого все своє майно заповідала своєму синові [PERSON] (а.с.18). Згідно довідки виконкому Михайликівської сільської ради Шишацького району Полтавської області від 04 лютого 2015 року № 49 [PERSON], 1957 р.н. проживав разом з померлою [PERSON] на день її смерті (а.с.19) , а отже відповідно до вимог ч. 3 ст. 1268 ЦК України є таким, що прийняв спадщину після неї. Інші спадкоємці, що прийняли спадщину чи претендують на неї відсутні, що встановлено судом при дослідження матеріалів спадкової справи померлої № 184/2012, яка перебуває на обліку та зберіганні у приватного нотаріуса Плаксіної П.Б. Спадковий будинок, частина якого належала померлій [PERSON] та на певні частки якого претендують позивачі, згідно технічного паспорту ПП Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» (інвентарний номер 37867) розташований по [ADDRESS] та складається з житлового будинку 1982 року побудови загальною площею 76,1 кв.м., жилою площею 49,3 кв.м. (літ. - А-1), сараїв (літ.- Б, В, Д), гаражів (літ. - Г,Ж), літньої кухні (літ. - Е), вбиральні (літ. - Т), колодязя питного (№ 1), огорожі (№ 2), воріт огорожі (№ 3) (а.с. 21-25). Згідно довідки виконкому Михайликівської сільської ради Полтавської області від 04.02.2015 № 50 домоволодіння, яке розташовано по [ADDRESS] згідно погосподарської книги № 5 за 1986-1990 роки, особовий рахунок [NUMBER], станом на 01.07.1990 року відносилось до колгоспного двору. Членами колгоспного двору на 01.07.1990 року є: голова двору - [PERSON], 1928 р.н., син - [PERSON], 1957 р.н., невістка - [PERSON], 1957 р.н., онук - [PERSON], 1979 р.н., онук - [PERSON], 1981 р.н. (а.с.20). Як встановлено судом із змісту технічного паспорту спадковий будинок разом з господарсько-побутовими приміщеннями (крім огорожі та воріт) були побудовані в період з 1982 по 1990 року. В зв'язку з чим, розглядаючи спірні правовідносини, суд керується й тими нормами права, які існували на час їх виникнення. Так, у відповідності до чинного на той час законодавства, зокрема положень Цивільного кодексу Української РСР 1963 року виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику, у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20 із змінами і доповненнями, щодо роз'яснення ст.ст. 17, 18 Закону України «Про власність» вбачається, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Пунктом 6 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, було визначено, що будинки і домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані, не підлягають реєстрації. Згідно ст. 13 Закону Української РСР «Про сільську раду депутатів трудящих Української РСР» 1968 року зі змінами на вказані ради було покладено обов'язок здійснення обліку населення та ведення за встановленими формами погосподарських книг. Таким чином записи у погосподарських книгах, визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності на житлові споруди. Враховуючи вищевикладене суд приходить до висновку про те, що наявність відповідного запису у погосподарській книзі № 5 за 1986-1990, особовий рахунок [NUMBER] Михайликівської сільської ради Шишацького району Полтавської області (а.с. 20) є належним документом, що підтверджує право спільної сумісної власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований по [ADDRESS] та який станом на 01.07.1990 відносився до колгоспного двору, наступних громадян: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. На період будівництва житлового будинку, яке здійснено в 1982 році, введення об'єкту до експлуатації потрібно не було, що підтверджено листом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 23.03.1999 року № 12/5-126, яким роз'яснюється процедура реєстрації об'єктів нерухомості збудованих до 05.08.1992 року. Крім того, на даний час не можливо прийняти будинок в експлуатацію згідно умов «Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 року № 461, тому що інспекцією ДАБК не видавалося дозволу на проведення будівельних робіт, а забудовник [PERSON], яка була головою колгоспного двору померла, ще [INFO]. Будинок з моменту побудови і до цього часу знаходиться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер. Придатність будинку для проживання та належність його спадкодавцю на час його смерті та іншим членам його родини ніким не оспорюєтся. Постановою приватного нотаріуса Шишацької районного нотаріального округу Плаксіної П.Б. від 18 лютого 2015 року № 74/02-31 спадкоємцю [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/5 житлового будинку з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS] через відсутність відповідних правовстановлюючих документів на будинок на ім'я спадкодавця [PERSON] (а.с.29). Ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 346 ЦК України однією із підстав припинення права власності є смерть власника. Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ст. 112 ЦК УРСР майно може належати на праві спільної власності двом або кільком колгоспам чи іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або державі і одному чи кільком колгоспам або іншим кооперативним та іншим громадським організаціям, або двом чи кільком громадянам. Розрізняється спільна власність з визначенням часток (часткова власність) або без визначення часток (сумісна власність). Згідно ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. З врахуванням приписів ст. 112 ЦК УРСР 1963 року та ст. 355 ЦК України спірний житловий будинок належав членам колгоспного двору: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки визначення частки кожного з них не проводилось. При цьому, в разі визначення частки співвласників даного будинку, кожен з них мав би право власності на 1/5 його частину. Виходячи з вищевикладеного, врахувавши рівність часток кожного з членів колгоспного двору суд приходе до висновку про необхідність задоволення позовних вимог щодо визначення ідеальних часток кожного з 5-ти членів колгоспного двору у спірному житловому будинку. Успадкувавши після смерті матері [PERSON] належну останній частку вищевказаного житлового будинку, спадкоємець (позивач) [PERSON] позбавлений можливості оформити на своє ім'я належну йому з врахуванням прийнятої спадщини частку будинку через відсутність правовстановлюючих документів на ім'я спадкодавця, що є перешкодою для реалізації ним права власності на спадкове майно. Згідно ст. ст. 55, 124 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюєтся або не визнається іншою особою. Відповідно до приписів ст. 41 Конституції України та ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на майно, яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може протиправно бути позбавлений його права чи обмежений у його здійсненні. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved