Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом, в якому просить: визначити місце проживання [PERSON], [INFO], із позивачем за адресою - [ADDRESS]; надати позивачу дозвіл на зняття з реєстрації [PERSON], [INFO], за адресою - [ADDRESS] та зареєструвати за її місцем проживання, що за адресою - [ADDRESS], без згоди її батька - [PERSON]. В обґрунтування позову покликається на те, що перебуваючи у шлюбі, який розірвано, у сторін народились діти, зокрема [PERSON], яка проживає разом із матір'ю, перебуває на утримані, займається її вихованням, навчанням фізичним та духовним розвитком; відповідач у добровільному порядку ухиляється від вирішення відповідного питання, у зв'язку із чим виникла необхідні звернення до суду із позовом, а тому просить такий задовольнити. У судовому засіданні позивач підтримала позов повністю та просить такий задовольнити; у разі повторної неявки відповідача не заперечує проти заочного розгляду справи. У судове засідання відповідач повторно не з'явився, хоча належним чином в порядку ст.ст.74-76 ЦПК України викликався до суду, а тому згідно із вимогами ст.ст.224, 225 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, яка внесена до журналу судового засідання. Представник третьої особи у судовому засіданні не заперечив проти позову. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За приписами ст.ст.141, 150, 155 СК України, відповідно до яких, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, здійснення батьками своїх прав має ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з ч.2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Аналогічна норма передбачено ч.1 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Судом встановлено, що сторони по справі є батьками [PERSON], [INFO], що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER]. Дитина зареєстрована разом із батьком за адресою - [ADDRESS], що стверджується довідкою ЛКП «Дністер» від 29.10.2014 № 3662, однак фактично проживає із матір'ю, що встановлено судовим рішення Сихівського районного суду м.Львова від 23.12.2009 (справа № 2-2304/09), за зареєстрованим місцем проживання останньої, яка є одноосібним власником, а саме: квартирі [ADDRESS] (довідка ЛКП «Дністер» від 29.10.201 № 3661). У цій квартирі позивач разом із дочкою мешкає по даний час, відповідач не надає дозвіл на зняття дочки з місця реєстрації, що унеможливлює зареєструвати дочку за фактичним її проживанням - всі ці обставини ствердила сторона позивача у судовому засіданні. Відповідно до наказу МВС України від 22.11.2012 р. № 1077 «Про затвердження Порядку реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів», реєстрація місця проживання особи може бути здійснена з одночасним зняттям з реєстрації з попереднього місця проживання, але якщо батьки дитини, яка не досягла 14 років, проживають за різними адресами, для реєстрації її місця проживання разом з одним із батьків надається письмова згода другого з батьків та довідка територіального підрозділу або адресно - довідкового підрозділу територіального органу ДМС України за місцем його проживання про те, що дитина не зареєстрована разом з ним. Враховуючи наведене вище, суд приходить переконання, що оскільки дитина на даний час проживає із матір'ю, яка забезпечене власним житлом, а відтак суд приходить переконання, що зняття з реєстраційного обліку дитини за місцем проживання батька [PERSON] з одночасною реєстрацією за місцем проживання позивача [PERSON] відповідає інтересам їх дочки - [PERSON] та не порушує права останньої, а таку позовну вимогу необхідно задовольнити повністю. Щодо позовної вимоги про визначення місця проживання дитини, суд приходить до наступного. Згідно з вимогами ч.3 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], проживає разом із матір'ю, перебуває на її утриманні, що стверджується рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 23.12.2009 (справа № 2-2304/09) та судове рішення набрало законної сили. У відповідності до ч.3 ст.61 ЦПРК України обставини встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Враховуючи наведене вище, суд приходить переконання, що оскільки [PERSON], досягла чотирнадцятилітнього віку та проживає із матір'ю, тобто дитина самостійно визначила своє місце проживання із позивачем у відповідності до ст.160 СК України, а відтак відсутні правові підстави для задоволення вимоги позивача про визначення місця проживання дитини, а тому у такій необхідно відмовити за недоведеністю, а позов задовольнити частково. Вирішуючи поділ судових витрат суд враховує наступне. Згідно з ст.88 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Так, враховуючи, що позивачем при подані позовної заяви було здійснено оплату судового збору у розмірі 243,60 грн., а тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 121,80 грн. судового збору. На підставі ст.ст.33, 51 Конституції України, ст.29 ЦК України, Закону України від 21 січня 1994 р. «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та

Outcome: partial