Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення, посилаючись на те, що вона є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Власником інших частин квартири є її бабуся, відповідач по справі - [PERSON] та дядько [PERSON] . На даний час у квартирі проживає лише відповідач. 18 жовтня 2019 року вона вступила в шлюб з [PERSON] . Оскільки іншого житла вона не має, має намір зайняти свою частку квартири разом зі своїм чоловіком. Відповідач категорично відмовляється допускати її до житлового приміщення, змінила замки на вхідних дверях, неодноразово погрожувала викликати поліцію. Вказує, що до вступу в шлюб відносини між нею та відповідачем були більш приязними, та вона, працюючи і отримуючи заробітну плату, сплачувала комунальні послуги за дане житло, хоч і не проживала там. В добровільному порядку вирішити дане питання з відповідачем виявилося не можливим. У зв`язку з цим просить зобов`язати відповідача усунути перешкоди в користуванні нею 1/3 частиною квартири [ADDRESS] , шляхом вселення її разом з чоловіком [PERSON] до даної квартири та передачі їй ключів від квартири. Ухвалою від 19 березня 2020 року відкрито провадження по справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 22 червня 2020 року закрито підготовче провадження справі, а справу призначено до розгляду в загальному порядку. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та вказав, що на даний час позивач проживає разом з відповідачем у спірній квартирі, однак відносини між сторонами напружені, а тому з метою уникнення в майбутньому будь-яких перешкод позивачу та її сім`ї з боку відповідача у користуванні житлом, просить позовні вимоги задовольнити. Адвокат відповідача Кучер Ю.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просила в їх задоволенні відмовити у зв`язку з відсутністю предмету спору. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства. Як встановлено в судовому засіданні, позивач згідно Свідоцтва про право власності від 02 лютого 2004 року, виданого органом приватизації виконавчого комітету Соснівської районної ради, є власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] . Співвласниками квартири також є відповідач [PERSON] (частка 1/3) та [PERSON] (частка 1/3). Право власності на квартиру підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21 січня 2020 року. 18 жовтня 2019 року позивач зареєструвала шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] від 18 жовтня 2019 року. Позивач у поданій позовній заяві вказувала, що відповідач чинить перешкоди у користуванні належною їй частиною квартири, зокрема, не пускає до житлового приміщення та змінила замки від вхідних дверей до квартири. Згідно статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. За статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у здійсненні власником своїх правомочностей. При цьому не має значення ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом. Від так, враховуючи що згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстав у своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як зазначив у своїх постанові Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 08.05.2020 року (провадження № 61-38207ск18) «матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною». В порушення вищевказаного, позивачем не надано належних доказів того, що відповідач дійсно чинить перешкоди у вселенні позивачу до її частини квартири, чи будь-яким чином перешкоджає їй у володінні, користуванні та розпорядженні своїм майном. Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про що стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Суд також враховує те, що, звертаючись з позовом до суду, позивачем не було надано відомостей щодо зміни відповідачем замків у спірній квартирі, відсутності у позивача ключів від квартири та наявності будь-яких інших перешкод у доступі позивачу до належного їй майна. При цьому суд вважає, що наявність конфліктної ситуації з приводу користування спірною квартирою, яка перебуває у спільній власності сторін, не свідчить про наявність перешкод для позивача у користуванні своєю власністю, а тому відповідні доводи позовної заяви є безпідставними. Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що за час розгляду справи в суді, позивач разом з чоловіком і дитиною заселилася до спірної квартири та проживає там на протязі більше п`яти місяців. Тобто, на даний час спір між сторонами вирішено в добровільному порядку. Разом з тим, представник позивача в судовому засіданні наполягав на первісних позовних вимогах, посилаючись на те, що між сторонами виникли неприязні відносини, а тому в подальшому між ними може виникати спір щодо користування спірною квартирою. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже, суд покликаний захищати порушені, невизнані або оспорювані права, свободи чи інтереси особи. Посилання представника позивача, що рішення суду в даному випадку необхідне для подальших можливих спроб відповідача чинити перешкоди позивачу у здійсненні нею права власності щодо належної їй частки квартири, суд до уваги не бере, оскільки суд захищає порушене право особи. В даному випадку, представник позивача лише обмежився припущеннями дій відповідача у майбутньому, при цьому доказів на підтвердження можливого порушення прав позивача у майбутньому не надав. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed