Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом до відповідача за захистом своїх прав. Позовні вимоги мотивує тим, що 26.09.1978 року рішенням № 696 виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів за [PERSON] закріплено квартиру [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] померла. В кв. [ADDRESS] зареєстровані внук [PERSON] - [PERSON] , [INFO] та внучка - [PERSON] , [INFO] . Квартира є неприватизованою та належить до державної власності. При цьому [PERSON] не проживає в квартирі більше 6-ти місяців, що підтверджується актом фактичного проживання від 29.12.2018 року. Просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою та зняти з реєстрації за місцем проживання. Позивач в судове засідання не прибула, хоча повідомлена належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, пояснивши, що ні відповідач, ні його батько чи мати ніколи не проживали у зазначеній квартирі. Просить позов задовольнити повністю. Також зазначила, що відповідно до відповідей наданих на адвокатські запити, відповідач не навчається в жодній школі чи Ліцеї Галицького району міста Львова, на обліку у Комунальній 1-ій міській поліклініці [PERSON] на не перебував та не перебуває. Відповідач та його законний представник у судове засідання не прибули, хоча повідомлені належним чином про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно до ст.223 ЦПК України суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача та його законного представника на підставі матеріалів, які є в розпорядженні суду та які суд вважає достатніми. Представник Органу опіки та піклування Галицької районної адміністрації Львівської міської ради у судовому засідання проти задоволення позову заперечила, зазначила, що в судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі, проте не встановлено і не доведено, де саме проживає неповнолітня дитина. В задоволенні вимоги щодо визнання неповнолітнього [PERSON] таким, що втратив право на користування жилим приміщенням - враховуючи вимоги ст. ст. 17, 18 ЗУ «Про охорону дитинства» просить відмовити. Заслухавши думку представника позивача, пояснення представника третьої особи, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов слід задовольнити частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що 26.09.1978 року рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів № 696 закріплено за [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 07.10.2017 року [PERSON] померла [INFO] . Відповідно до довідки з місця проживання про склад сім`ї, виданої Львівським комунальним підприємством «Старий Львів» №5422 від 17.12.2018 року у даній квартирі проживають: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Дана квартира є неприватизованою та належить до державної власності. Відповідач в даній квартирі не проживає протягом більше 6-ти місяців, що підтверджується актом фактичного проживання від 29.12.2018 року складеного комісією у складі майстрів по експлуатації житлового фонду [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] ЛКП «Старий Львів», на підставі показань свідків. Згідно свідоцтва про смерть № [NUMBER] від 10.06.2015 року [PERSON] - батько [PERSON] - помер [INFO] . Відповідно до відповідей, наданих на адвокатські запити від 06.06.2019 року, відповідач не навчався та не навчається в жодній школі чи ліцеї Галицького району міста Львова, на обліку у КНП «1-а міська поліклініка м. Львова» [PERSON] не перебував та не перебуває, за медичною допомогою не звертався. Декларація на медичне обслуговування з сімейним лікарем станом на 26.06.2019 року не заключалася. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 9ЖК України визначено, що ніхто не може бути обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Враховуючи те, що квартира за адресою [ADDRESS] є неприватизованою, що підтверджується наведеним доказами, на спірні правовідносини поширюється дія положень ст.ст. 64,71,72 Житлового кодексу УРСР . Відповідно ст. 64 Кодексу, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до чинного житлового законодавства (ст. 71 ЖК України) при відсутності без поважних причин наймача або членів його сім`ї, в тому числі колишніх, за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст.72 цього Кодексу, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. В п. 10 постанови Пленуму Верховного суду України від 12 квітня 198 5року №2«Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснив судам, що у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК) необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Поважних причин, які б могли бути підставою для продовження строку, передбаченого ст. 71 ЖК України, збереження за відповідачами спірного жилого приміщення судом не встановлено. При цьому, суд вважає необхідними зазначити про те, що відповідно до ч.1ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом.(ч.2ст.29 ЦК України). Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина - [PERSON] - немає права обирати самостійного місця проживання, місцем його проживання є місце проживання одного з батьків. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що неповнолітній [PERSON] у спірній квартирі не проживає, а проживає з матрію [PERSON] , оскільки батько [PERSON] помер, що підтверджується поданими у справі доказами. Залишення неповнолітньої зареєстрованою в спірній квартирі суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини таст.160 СК України. Відповідно до ст.1 та ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно ч. 2ст.18 цього Закону діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Зі змісту ст.12ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Положеннями ч. 1 ст.13ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст.81ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.89ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що відповідач, разом із його законним представником, добровільно залишив приміщення хоча перешкод у користуванні житлом йому не чинилось, не проживає у ньому більше 6-ти місяців без поважних причин, не цікавиться житлом, не оплачує та не утримує його, не зберігає майна та речей, втратив з ним зв`язок, тому позов слід задовольнити повністю.

Outcome: approved