Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаною позовною заявою, в якій просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 2\~000 грн щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного із дітей, починаючи від дня предявлення позову і до повноліття дітей. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06.11.2003 уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований, про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис № 580. Від даного шлюбу у сторін народились дочка [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO]. Зазначає, що спочатку їхнє сімейне життя складалось добре, проте за останній час шлюбні відносини між ними поступово погіршились, тепер у їх відносинах взагалі відсутнє порозуміння та повага. Ця ситуація провокувала постійні конфлікти зі сторони відповідача, така його поведінка продовжується протягом тривалого часу, вона нестерпна для позивача, приносить їй та дітям лише негативні емоції та душевні страждання, тому вважає, що з вини відповідача сумісне життя і збереження сімї стали неможливими через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обовязки з ведення спільного господарства, між сторонами втрачені всі фізичні та духовні звязки. У сімї склалися такі стосунки, при яких сумісне проживання стало неможливим, розлади в сімї мають зовсім не тимчасовий характер, перспектив для збереження сімї немає, а тому надання строку на примирення не виправить їх із відповідачем шлюбних відносин, оскільки спроби примирення між ними у минулому не принесли жодних результатів. Зазначає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б її інтересам та інтересам їх дітей. Також зазначає, що діти проживають разом з нею, знаходяться на її утриманні, вона одна старається належним чином піклуватись про їх здоровя, відпочинок, фізичний, моральний та духовний розвиток. Вказує, що перебуваючи обєктом її гордості, їх діти отримували, на її думку, все необхідне для свого розвитку, оскільки вона була впевнена, що батько не менше радітиме успіхам власних дітей. Для цього позивач важко працює, і батьки віддають їй свої заощадження. Але її сподівання виявились марними, відповідач з нерозумінням ставиться до постійних та закономірно зростаючих потреб дітей, відмовляється допомагати матеріально, а оскільки відповідач нікому аліменти не платить, інших дітей у нього немає, як і непрацездатних батьків чи дружини, вважає, що відповідач повинен і має можливість сплачувати аліменти на утримання їх дітей у твердій грошовій сумі, оскільки він отримує мінливий дохід, крім того, неможливо встановити всі джерела й визначити загальний розмір доходів відповідача. Позивач в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву в якій просить слухати справу у її відсутності, позові вимоги підтримує у повному обсязі, просить залишити їй прізвище без змін. Відповідач в судове засідання не зявився, подав клопотання, в якому просив слухати справу у його відсутності, зазначив, що погоджується сплачувати аліменти на утримання дітей у розмірі по 1\~000 грн на кожну дитину: [PERSON] Єлізавету та [PERSON]. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Перевіривши матеріали справи, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що 06.11.2003 між [PERSON] (до укладення шлюбу прізвище „Дахно) та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Дрогобицького міського управління юстиції Львівської області, про що в Книзі реєстрації актів про одруження зроблено відповідний актовий запис № 580, Свідоцтво про шлюб серії 1-СГ № 168372. Від спільного шлюбу у сторін народилось двоє дітей: [PERSON], [INFO] (Свідоцтво про народження Серія 1-СГ № 012683 від 12.04.2005), та дочка [PERSON], [INFO] (підтверджується Свідоцтвом про народження Серія 1-СГ № 197424 від 17.09.2009). Відповідно до ст. 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Статтею 24 СК України закріплено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя від 21.12.2007 № 11 проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно зясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу одна з основних його засад. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. У відповідності до ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним з подружжя. Позивач скористалася даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу, а відповідач не заперечує проти такого розірвання. За таких обставин суд вважає, що причини, які спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, внаслідок чого їхній шлюб слід розірвати, після розірвання шлюбу прізвище позивача залишити без змін. Частинами 7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сімї. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обовязком батьків утримувати дітей до їх повноліття. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобовязані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ та набула чинності для України 27.09.1991, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом статті 180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч. 2 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Відповідно до розяснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів від 15.05.2006 № 3, за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Позивачем зазначено та неоспорювано відповідачем те, що діти проживають з позивачем та перебувають на її утриманні. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст. 182 СК України при визначені розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, які мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Стаття 191 СК України передбачає, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу із дня подання такої заяви. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована Україною 27.02.1991, дата набуття чинності для України 27.09.1991) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Таким чином, в даний час між позивачем та відповідачем виник спір з приводу утримання неповнолітніх дітей, а тому суд переконаний, що позивач потребує допомоги на їх утримання, а відповідач зобовязаний надавати таку допомогу. Разом з тим, вирішуючи питання щодо розміру аліментів на неповнолітніх дітей, суд враховує думку сторін, стан здоровя позивача та відповідача платника аліментів, їхнє матеріальне становище, рівність прав та обовязків обох батьків щодо дітей, розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, вимоги розумності та справедливості і визначає на користь позивача аліменти на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі у розмірі 1\~000 (одна тисяча) грн щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожного із дітей, починаючи від дня предявлення позову і до повноліття дітей. На думку суду, саме такий розмір аліментів буде достатнім для забезпечення гармонійного розвитку відповідатиме інтересам їх дітей, враховуючи їх вік та матеріальні потреби. У разі зміни матеріального або сімейного стану платника або одержувача аліментів, погіршення або поліпшення здоровя когось із них, сторони не позбавлені можливості звернутися до суду із позовом про зменшення або збільшення розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. Рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць слід допустити до негайного виконання. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України та ст. 4 Закону України „Про судовий збір з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід спеціального фонду Державного фонду України в сумі 640 грн. Враховуючи наведене,

Outcome: partial