Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк», третя особа [PERSON] про визнання договору поруки недійсним. Посилалася на те, що рішенням Жовтневого районного суду м.Дніпропетровськ від 23.04.2010 року було задоволено позов ПАТ КБ «Приватбанк» та звернуто стягнення на майно [PERSON], а саме: автомобіль марки «Шевро лет Авео», 2006 року випуску д.н. [NUMBER]. Проте, у 2016 році ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №CVA0AU00041271 від 04.05.2007 року. Позовні вимоги ґрунтуються на письмовому доказі договорі поруки №CVA0AU00041271 від 04.05.2007 року. Матеріали цивільної справи №716/179/15ц на даний час перебувають на розгляді у Першотравневому районному суді м.Чернівці. Під час розгляду зазначеної справи ухвалою суду від 06.03.2017 року було призначено судову почеркознавчу експертизу, на виконання якої було складено висновок судового експерта. Зазначеним висновком експерта було встановлено, що підпис від імені [PERSON] в договорі поруки №CVA0AU00041271 від 04.05.2007 року виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням її підпису. Вказувала на те, що вона не підписувала договір поруки №CVA0AU00041271 від 04.05.2007 року, їй взагалі не було відомо про його існування до того часу як ПАТ КБ «Приватбанк» не звернувся до суду з позовом про солідарне стягнення заборгованості. Вважає, що правочин не відповідає вимогам Закону, оскільки у даному випадку відсутнє волевиявлення сторони договору на його укладення. На підставі ст.ст.203, 215 ЦК України просила визнати недійсним договір поруки №CVA0AU00041271 від 04.05.2007 року та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Позивач у судовому засіданні позов підтримала. Пояснила суду, що не підписувала оспорюваний договір поруки від 04.05.2007 року та не укладала його. Про існування вказаного договору їй стало відомо лише після отримання позовної заяви ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості. Просила позов задовольнити. Представник позивача у судовому засіданні позовну заяву підтримала та підтвердила, викладені в ній обставини. Пояснила суду, що зміст правочину суперечить вимогам Закону, оскільки [PERSON] не давала своєї згоди на його укладення та не підписувала його. Просила позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні позов не визнала. Пояснила суду, що позивачем було пропущено термін позовної давності, на застосуванні якої відповідач наполягає. Просила відмовити в задоволенні позову. Третя особа у судове засідання не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що відповідачем 04.05.2007 року було посвідчено договір поруки № CVA0AU00041271, сторонами якого виступили «Приватбанк» (кредитор) та [PERSON] (поручитель) на підставі особистого волевиявлення (а.с.6). Предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № CVA0AU00041271 від 04.05.2007 року, згідно якого кредитор надав боржнику кредит у сумі 13517,11 доларів США, а боржник повинен виконати зобов'язання з повернення кредиту у строк до 02.05.2014 року включно, сплати відсотків за користування кредитом у розмірі 1% щомісячно, сплати щомісячного платежу у розмірі 258,74 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором та сплати штрафних санкцій у разі порушення умов договору. Відповідно до умов договору поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов'язань за кредитним договором у тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків, комісії, винагород, штрафів, пені. Поручитель з умовами кредитного договору ознайомлений. У випадку невиконання боржником зобов'язань за кредитним договором, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором. Порука за цим договором припиняється після закінчення п'яти років з дня настання терміну повернення кредиту за кредитним договором. На другому аркуші договору зазначені анкетні дані позивача [PERSON] та виконаний підпис від її імені. Відповідно до ст. 553 Цивільного кодексу України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Частиною 1 ст. 554 ЦК України передбачено, щоборжник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Аналізуючи зазначені правові норми, суд приходить до висновку, що єдиною підставою виникнення поруки є договір, який є двостороннім правочином та укладається з метою врегулювання відносин між поручителем та кредитором. Тобто, для виникнення правовідносин, що випливають з договору поруки необхідне вільне волевиявлення обох сторін договору. Одностороннє зобов'язання особи відповідати за невиконання або неналежне виконання боржника не може бути визнано підставою виникнення правовідносин поруки. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦКправочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦКволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом у даному випадку чи висловлювала своє волевиявлення позивач на укладення оспорюваного правочину. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦКдоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При вирішенні даного спору, суд враховує роз'яснення надані в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09 листопада 2009 року № 9, відповідно до яких, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана ВерховноюРадою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як було встановлено судом, позивач, оспорюючи договір поруки, посилалася на те, що не укладала договору поруки договором № CVA0AU00041271 від 04.05.2007 року та не підписувала його. Даючи оцінку доводам позивача, суд зазначає наступне. Так, у 2015 році ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором №CVA0AU00041271 від 04.05.2007 року. Матеріали цивільної справи №716/179/15ц на даний час перебувають на розгляді у Першотравневому районному суді м.Чернівці. Під час розгляду зазначеної справи ухвалою суду від 06.03.2017 року було призначено судову почеркознавчу експертизу, на виконання якої було складено висновок судового експерта №510-К від 05.05.2017 року. Зазначеним висновком експерта було встановлено, що підпис від імені [PERSON] в договорі поруки №CVA0AU00041271 від 04.05.2007 року виконаний не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням її підпису (а.с.9-14). Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. За положеннями ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вище викладеного, суд приходить до висновку, що під час укладення договору поруки від 04.05.2007 року було відсутнєволевиявлення [PERSON], а тому наявні передбачені ст.ст.203, 215 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним. Разом із тим, відповідачем було заявлено про застосування позовної давності у спорі. Розглядаючи подану заяву, суд виходить із наступного. Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). За змістом ст. 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як було встановлено судом, [PERSON] оспорюваний правочин не підписувала, а отже їй не було відомо про його існування. Про вказаний правочин позивач дізналася лише після звернення до суду ПАТ КБ «Приватбанк» з позовом про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором у 2015 році, а тому саме з цього часу слід обчислювати термін позовної давності. Отже, враховуючи те, що [PERSON] звернулась до суду з даним позовом у червні 2017 року, у даній справі відсутні визначені законом підстави для застосування наслідків спливу позовної давності. Таким чином, суд вважає позовні вимоги [PERSON] доведеними, а тому приходить до висновку про їх задоволення.

Outcome: approved