Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу з [PERSON] , який 04 серпня 2007 року був зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Станично-Луганського районного управління юстиції Луганській області, про що складено відповідний актовий запис № 83, та стягнення з [PERSON] аліментів на утримання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення нею повноліття. В обґрунтування доводів зазначила, що починаючи з 2014 року між ними припинені шлюбні та сімейні відносини. Спільне господарство не ведеться. Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачкою та перебуває на її повному утриманні. Відповідач матеріальної допомоги на утримання своєї дитини не надає. В судовому засіданні позивач не була присутньою, про час дату та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, надала до суду заяву в якій просить провести розгляд справи без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце його проведення був повідомлений у встановленому порядку. Причини неявки в судове засідання не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання, чи відзиву на позов, до суду не подавав. За таких обставин, суд приходить до висновку про вирішення справи у заочному розгляді, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням статті 280 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши письмові матеріали справи суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Суд бере до уваги положення ст. 24 СК України, яка визначає, що однією з основних ознак шлюбу є його добровільність, передбачивши, що примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно до ст. 12,13 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що 04 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] відділом реєстрації актів цивільного стану Станично-Луганського районного управління юстиції Луганській області зареєстрований шлюб, про що складено відповідний актовий запис № 83. Сторони від шлюбу мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачкою та перебуває на її повному утриманні. Згідно позову сторони припинили шлюбні відносини з 2014 року, на даний час втрачені усі фізичні та духовні зв`язки, не ведуть спільний сімейний бюджет та господарство. При вирішенні спору про розірвання шлюбу суд враховує, що позивач та відповідач уже тривалий час не проживають сім`єю, мають різні погляди на життя на сімейні цінності, між сторонами припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство. За таких обставин суд приходить до висновку, що причини, які викликали позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, подальше сумісне проживання подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, їх сім`я існує формально. Суд вважає, що сім`я розпалась, а тому шлюб між ними слід розірвати. У Принципі 6 Декларації прав дитини, що була проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Згідно ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N 789-XII від 27 лютого 1991року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 27 вказаної Конвенції визначено, що держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Документально підтверджених відомостей про надання будь-якої матеріальної допомоги по утриманню своєї відповідно до ст. 180 СК України відповідач не надав, що дає суду обґрунтовані підстави вважати твердження позивача про відсутність матеріальної допомоги відповідача дитині такими, що відповідають дійсності. Згідно з частиною третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Враховуючи те, що відповідач участі в утриманні своїх дітей в повному обсязі не приймає, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути аліменти на утримання їх малолітньої доньки в розмірі 1/4 частини віх видів заробітку (доходу) відповідача але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України понесені позивачем судові витрати, що становлять 704 гривні 80 копійок судового збору, сплаченого за подання до суду позивачем позовної заяви, суд покладає на відповідача. З врахуванням викладеного та

Outcome: approved