Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-02 00:00:00

Позивачі 20 липня 2015 року звернулись до Ленінського районного суду з позовом до [PERSON], третя особа: [PERSON] держана нотаріальна контора про припинення права сумісної власності, визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності земельної ділянки (а.с.2-5). В обґрунтування позовних вимог зазначили, що 25 листопада 2010 року помер їх батько [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на 1/2 частину домоволодіння та земельної ділянки розташованих за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Абая, буд.№43. Земельна ділянка загальною площею 0,1000 га призначена для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, на праві спільної сумісної власності належала померлому [PERSON] та [PERSON]. Позивачки являються єдиними спадкоємицями після смерті батька. У встановлений законом строк вони звернулись до нотаріальної контори для належного оформлення спадщини. 07.11.2013 року кожній із позивачок було видано свідоцтво про право на спадщину на 1/4 частину домоволодіння №43 по вул.. Абая у м. Дніпропетровську. Але, у видачі свідоцтва про право на спадщину на земельну ділянку їм було відмовлено, у зв'язку із тим, що земельна ділянка знаходиться у спільній сумісній власності, а визначити частку спадкового майна померлого співвласника можливо лише у судовому порядку, на підставі чого нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину. Враховуючи вищевикладене, позивачки вимушені були звернутися до суду з даним позовом, в якому просять припинити право спільної сумісної власності на земельну ділянку розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Абая, буд.№43; визначити частку померлого у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку загальною площею 0,1000 га, кадастровий номер 1210100000:08:537:0006 розташовану за адресою: м. Дніпропетровськ, вул.. Абая, буд.№43, у розмірі 1/2 частка,яка складає спадкове майно та належала [PERSON], померлому 25.11.2010 року, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 003892 від 21.07.2008 року згідно рішення ДМР №180/26 від 26.12.2007 року. Співпозивачки у судове засідання не з'явились. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялись належним чином. До суду надали письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримують у повному обсязі (а.с.43). Відповідачка в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду надала письмову заяву, в якій позовні вимоги визнає у повному обсязі (а.с.42). Третя особа в особі свого законного представника в судове не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Про причини неявки свого представника не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без участі свого представника не надсилала. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у звязку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст.328 ЦК України в редакції 2003 року). Для встановлення правовідносин між сторонами та при вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, інших законів України, нормативно-правові акти центральних органів виконавчої влади, практику Верховного суду України. Суд, вислухавши пояснення сторін, зясувавши обставини справи вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що після смерті батька [PERSON], померлого 25 листопада 2010 року (а.с.9) [PERSON] та [PERSON] успадкували 1/2 частину домоволодіння №43 по вул. Абая у м. Дніпропетровську, що на праві власності належала померлому (а.с.7,8). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З статті 1261 ЦК України вбачається, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Домоволодіння №43 по вул. Абая у м. Дніпропетровську розташоване на земельній ділянці площею 0,1000 га призначеної для обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, яка згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №003892 від 21.07.2008 року знаходиться в спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] (а.с.10). Згідно зі ст..368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За ст..372 ЦК України, майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. За п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, за загальними правилами\~частини другої статті 372 ЦК\~при поділі майна, що є у спільній сумісній власності, за рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частка померлого співвласника не може бути змінена за рішенням суду. Для оформлення права на спадщину закон не вимагає рішення суду про визначення частки спадкодавця. Відповідно до ст..1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Так, згідно\~ст. 1225 ЦК України,\~право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). У відповідності до ст..377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Згідно до ст..120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Згідно зі ст..1226 ЦК України, частка у праві спільної сумісної власності спадкується на загальних підставах. Відповідно до п.26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, при поділі спадщини між спадкоємцями необхідно враховувати правило\~частини першої статті 1278 ЦК\~про те, що коли спадкодавець у заповіті сам не розподілив спадщину між спадкоємцями, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними. Згідно ст.. 89 Земельного кодексу України, земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: в) співвласників жилого будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Відповідно п.8 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 16.04.2004р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених\~статтями 140 - 149 ЗК. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. У разі пред'явлення до органу виконавчої влади або місцевого самоврядування позову про незаконність припинення права землекористування через відсутність судового рішення про вилучення земельної ділянки відповідач вправі пред'явити зустрічний позов про таке вилучення, а суд має розглянути його разом із первинним позовом. Таким чином, оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності звязку у сукупності, суд першої інстанції, розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає що вимоги позову є незаконними, безпідставними, необґрунтованими, а тому задоволенню не підлягають у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, в силу ст.88 ЦПК України, суд враховує, що позовні вимоги не підлягають задоволенню тому сплачений сторонами судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed