Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-06 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсними договору дарування квартири, визнання права власності, скасування реєстрації права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння, покликаючись на те, що вона є внучкою [PERSON] та [PERSON] 22 жовтня 2010 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір дарування квартири [ADDRESS] згідно якого подарували дану квартиру їй. Згодом, оскільки вона проживає за межами України, вона звернулась до свого брата [PERSON] з проханням оформити правовстановлюючі документи на квартиру. Проте, 28 листопада 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраціної служби Львівського міського управління юстиції Корнеевою Є.Ю. було відмовлено у державній реєстрації права власності на зазначену квартиру, оскільки право власності на цю квартиру вже зареєстровано за іншою, відмінною від заявника особою, внаслідок чого вона дізналась, що згідно договору дарування квартири від 25 гурдня 2013 року, укладеного між дарувальниками [PERSON], [PERSON] та обдаровуваним [PERSON] дарувальники подарували, а обдаровуваний безоплатно прийняв в дар належну дарувальникам на підставі дублікату свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] виданого 11 грудня 2013 року [ADDRESS]. В подальшому на ? частину вказаної квартири набув право власності [PERSON] на підставі договору дарування ? частини квартири [PERSON] від 03 листопада 2014 року. Однак, договір дарування від 25 гурдня 2013 року має бути визнаний судом недійсним, оскільки при його укладенні дарувальники умисно приховали від нотаріуса, який посвідчував правочин та від обдаровуваного інформацію щодо обставин, які мають істотне значення та впливають на його вчинення, а саме про те, що на момент зчинення сторонами договору дарування квартири оспорювана квартира вже була подарована позивачу відповідно до договору дарування квартири від 22 жовтня 2010 року, який дарувальники не розривали. Отже укладаючи договір дарування від 25 гурдня 2013 року одні і ті самі дарувальники- [PERSON] та [PERSON] незаконно подарували одну і ту саму квартиру двічі. Просить визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 25 грудня 2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Майхер О.Л., визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS], скасувати запис у реєстрі прав власності на нерухоме майно про реєстрацію за відповідачами права власності по ? частці квартири [ADDRESS] витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] по ? частці квартири [ADDRESS] та зобов`язати їх звільнити дану квартиру. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, давши пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві, просить позов задовольнити. Представники відповідачів в судовому засіданні проти задоволення позову заперечили, пояснили, що у позивача [PERSON] не виникло право власності на квартиру [ADDRESS] у 2010 році, так як вона не здійснила державну реєстрацію такого права згідно вимог ЦК України. Крім того, позивачем не надано жодних доказів прийняття подарунка чи примірника договору дарування. Непроведення позивачем реєстрації права власності на квартиру не тягне за собою жодних правових наслідків, які випливають з договору дарування, оскільки він вважається неукладеним. Також, вважають, що позивачем пропущено строк позовної давності, оскільки вона звернулась до суду лише 27 жовтня 2015 року, хоча договір укладено у жовтні 2010 року. Просять у задоволенні позовних вимог відмовити за їх безпідставністю. Треті особи в судове засідання не з'явились, хоча належно були повідомлені про час та місце слухання справи, а тому згідно ст. 223 ЦПК України, суд вважає, що справу можна вирішити у їх відсутності, на підставі наявних у ній даних та доказів. Представником відповідача 07 жовтня 2015 року заявлено клопотання про виклик у судове засідання свідків, яке судом було задоволено. Представником позивача 05 лютого 2016 року, 24 травня 2016 року заявлено клопотання про витребування доказів у приватного нотаріуса Львівського міського нотаріального округу Майхер Олени Любомирівни, яке судом було задоволено. Представником відповідача 20 жовтня 2016 року заявлено клопотання про витребування доказів в Управлінні Західного регіонального управління Державної прикордонної служби України, яке судом було задоволено. Представником відповідача 27 лютого 2017 року заявлено клопотання про зупинення провадження у справі, у якому судом було відмовлено за безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру [NUMBER] від 12 січня 1996 року. Згідно договору дарування квартири від 22 жовтня 2010 року [PERSON] та [PERSON] подарували, а [PERSON]. прийняла в дарунок квартиру [ADDRESS]. У відповідності до дублікату свідоцтва про право власності на квартиру [NUMBER] від 12 січня 1996 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] Відповідно до договору дарування квартири від 25 грудня 2013 року, укладеного між дарувальниками [PERSON], [PERSON] та обдаровуваним [PERSON] дарувальники подарували, а обдаровуваний безоплатно прийняв в дар належну дарувальникам на підставі дублікату свідоцтва про право власності на квартиру № [NUMBER] виданого 11 гурдня 2013 року [ADDRESS]. Згідно з договором дарування ? частини квартири від 03 листопада 2014 року [PERSON] подарував, а [PERSON] безоплатно прийняв в дар належну дарувальнику на праві приватної власності ? частину квартири [ADDRESS]. У відповідності до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо об'єкта нерухомого майна від 02 лютого 2015 року квартира квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] Згідно рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 28 листопада 2014 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраціної служби Львівського міського управління юстиції Корнеевою Є.Ю. було відмовлено [PERSON] у державній реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS], оскільки право власності на цю квартиру вже зареєстровано за іншою, відмінною від заявника особою. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні(обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити накористь дарувальника будь-яку дію майнового або немайновогохарактеру, не є договором дарування. У відповідності до ч. 1, 4 ст. 719 ЦК України, у редакції чинній на момент укладення договору дарування від 22 жовтня 2010 року, право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Також, суд враховує думку ВСС України, висловлену, зокрема в ухвалі №-23849св13 від 18 вересня 2013 року, згідно якої прийняттям дарунка обдарованим вважається не лише прийняття ним безпосередньо такого дарунку, а й правовстановлюючих документів на річ, що є предметом договору дарування (зокрема, прийняття обдарованим належним чином оформленого договору дарування нерухомого майна вважається прийнятою і сама нерухома річ). У відповідності до позиції ВСС України, висловленої, зокрема, в ухвалі №204/8275/13-ц від 05 квітня 2017 року, згідно з ч. 4 ст. 722 ЦК України, передбачено, що прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності на річ, інших документів, які посвідчують належність дарувальникові предмета договору, або символів речі (ключів, макетів тощо) є прийняттям дарунка. Тобто, моментом виникнення права власності на нерухомість за договором дарування є момент прийняття дарунку, а саме прийняття обдаровуваним документів, які посвідчують право власності (або символів речі), а обов'язковою умовою укладання такого договору є його укладення в письмовій формі і нотаріальне посвідчення. При цьому, чинне цивільне законодавство не пов'язує виникнення права власності у обдаровуваного на нерухоме майно за договором дарування з державною реєстрацією такого договору. Згідно з п. 9 договору дарування від 22 жовтня 2010 року право власності на дарунок, квартиру [ADDRESS] виникає в обдаровуваної /[PERSON] з моменту його прийняття. Прийняттям дарунку вважається одержання обдаровуваною оригінального примірника договору дарування після його нотаріального посвідчення. У відповідності до висновків ВС України, викладених, зокрема, в ухвалі №6-7228св10 від 15 червня 2011 року, договір дарування за своєю правовою природою є одностороннім, тобто таким, що не потребує обов'язкової письмової згоди обдарованого, оскільки створив обов'язки лише для дарувальника. Внаслідок наведеного, суд вважає безпідставними покликання представників відповідачів на те, що у позивача [PERSON] не виникло право власності на квартиру [ADDRESS] у 2010 році, так як вона не здійснила державну реєстрацію такого права, оскільки [PERSON], через свого представника, який діяв у її інтресах, отримала примірник договору дарування від 22 жовтня 2010 року, про відмову від прийняття дарунка не заявила, а відтак прийняла дарунок, внаслідок чого у неї виникло право власності на вказану квартиру. У відповідності до ч. 3 ст. 388 ЦК України якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Згідно висновків ВС України, викладених, зокрема, в постанові №6-107цс12 від 07 листопада 2012 року, оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. У відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Враховуючи наведене, на переконання суду, на момент укладення договору дарування квартири від 25 грудня 2013 року, укладеного між дарувальниками [PERSON], [PERSON] та обдаровуваним [PERSON], дарувальники [PERSON], [PERSON] не були власниками квартири [ADDRESS], оскільки був чиним, не розірваним та не оскарженим договір дарування від 22 жовтня 2010 року, згідно якого право власності на вказану квартиру набула [PERSON], а відтак договір дарування квартири від 25 грудня 2013 року слід визнати недійсним, скасувати запис у реєстрі прав власності на нерухоме майно про реєстрацію за відповідачами права власності по ? частці квартири [ADDRESS] витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] по ? частці квартири [ADDRESS] та зобов`язати їх звільнити дану квартиру, а також визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Крім того, суд не бере до уваги покликання представників відповідачів на те, що позивачем [PERSON] пропущено строк позовної давності, оскільки як вбачається із пояснень представника позивача, [PERSON] звернулась до суду одразу після того, як дізналась про своє порушене право, однак представники відповідачів на підтвердження того факту, що позивач дізналась про своє порушене право у 2010 році, не надали суду жодних належних та допустимих доказів, всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України та крім того, як вбачається із листа Державної прикордонної служби України від 12 грудня 2016 року [PERSON] у період з 04 січня 2012 року вперше здійснила в'їзд в Україну 22 квітня 2015 року, що стверджує те, що [PERSON] не перебувала на території України та не могла достовірно дізнатись про своє порушене право раніше. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення.

Outcome: approved