Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-04 00:00:00

Позивач з урахуванням уточнень від 27 січня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості на обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 30 листопада 2007 року, відповідач [PERSON] уклав договір кредиту №HAR0GK01270044 з ПАТ КБ «ПриватБанк», за яким відповідачу було надано кредит у розмірі 11900,00 (Долар США) зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30 листопада 2017 року, за яким позичальник зобов'язався щомісячно в період сплати надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, відсотками, комісію та інших витрат. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором банком з відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки за яким поручитель взяв на себе обов'язок нести солідарну відповідальність з боржником у разі невиконання останнім своїх обов'язків по кредитному договору. В порушення умов кредитного договору відповідач зобов'язання по поверненню кредиту, сплаті відсотків, комісій за користування кредитними коштами, належним чином не виконав, в зв'язку з чим станом на 24 вересня 2013 року утворилася заборгованість за кредитом в сумі 31854,00 доларів США, з урахуванням уточнених позовних вимог, в яких позивач зазначив, що з суми заборгованості була вирахувана сума отримана від договору купівлі-продажу квартири, яка була предметом договору іпотеки укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] З метою уникнення збільшення суми заборгованості за кредитним договором у боржника, банком було вирішено суму зарахувати в погашення саме тіла кредиту, а не пені, комісії та відсотків, тому позивач остаточно просить стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] заборгованість у розмірі 14033,09 (Долар США) за кредитним договором, яка складається з - 5950.41 (Долар США) - заборгованість за кредитом; - 6515.73 (Долар США) - заборгованість по процентам; - 1556.95 (Долар США) - заборгованість по комісії; заборгованість з пені 130117,87 грн., заборгованість по штрафам - 12358,13 грн. (250грн. Фіксована складова + 12108,12 процентна складова). В судове засідання представник позивача не з'явився, надав до суду письмові пояснення в яких просив позов задовольнити та справу розглянути без його участі. Крім того, у письмових поясненнях представник позивача вказав, що відповідно до розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку [PERSON] 26 квітня 2012 року в рахунок погашення заборгованості з реалізації квартири було зараховано суму 5884,05 дол. США (еквівалент 47000 гри. за курсом 7,9877 грн. за 1 дол. США). З метою уникнення збільшення заборгованості за кредитним договором у боржника, банком було вирішено зазначену суму зарахувати в погашення саме тіла кредиту, а не пені, комісії та відсотків. Так, станом на 20 квітня 2016 року розмір заборгованості складав: - сальдо поточне 8516,12 дол. США; - сальдо прострочене 3281,47 дол. США. Після продажу квартири в рахунок погашення заборгованості було зараховано суму 5884,05 доларів США (еквівалент 47000 грн. за курсом 7.9877 грн. за 1 дол. США). Зазначені кошти були зараховані в рахунок погашення тіла кредиту, після чого 26 квітня 2012 року згідно розрахунку заборгованості заборгованість за тілом кредиту почала становити: - сальдо поточне 5913.54 дол. США (заборгованість була зменшена на 2602,28 доларів США (8516,12 - 5913,84); - сальдо прострочене 0,00 дол. США (заборгованість була зменшена на 3281,47 дол. США). Також представник банку зазначив, що сторони в момент укладення як кредитного так і договору поруки оговорили всі істотні умови, зокрема умову про збільшення розміру процентної ставки за договором, на що свою згоду дав і поручитель, поставивши власний підпис на договорі. Крім того, відповідно до п. п. 2, 4 Договору Поруки, поручитель підтвердив, що зі всіма умовами договору про надання кредиту він ознайомлений. На підставі викладеного, просив суд задовольнити уточнені позовні вимоги банку до відповідачів у повному обсязі. На підставі викладеного, просив суд задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник у судове засідання не з'явилися, про час слухання справи були повідомлені належним чином. Разом з тим представник відповідача надав до суду заперечення з приводу заявлених позовних вимог в яких зазначив, що [PERSON] заперечує проти задоволення даного позову, вважає вимоги ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» безпідставними, незаконними, необґрунтованими, такими, що не підлягають задоволенню, та дії позивача вважає такими, що порушують його права та законні інтереси як споживача. Крім того, в обґрунтування заперечень на позов про стягнення заборгованості представник зазначив, що 27 листопада 2007 року між [PERSON] та [PERSON] з одного боку і [PERSON] з другого боку було укладено Договір купівлі-продажі квартири [ADDRESS], за яким [PERSON] набув право власності на дану квартиру. Відповідно до п. 2.1. даного договору за домовленістю сторін, зазначеною в п. 1.1. цього договору, квартира продається по ціні 50500,00 гривень, які будуть сплачені в повному обсязі покупцем продавцям. Відповідно ціна квартири, що підлягала оплаті покупцем, становила суму еквівалентну 10000 (десяти тисяч) доларів США. 30 листопада 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено Кредитний договір, цільове призначення даного кредиту згідно до п.7.1. Кредитного договору - придбання нерухомості, оплата страхових платежів. Після отримання кредитних грошових коштів [PERSON] сплатив продавцям квартири грошову суму в розмірі 50500,00 гривень, яку заборгував за договором купівлі-продажу квартири. Через деякий час [PERSON] не зміг погашати кредит через погіршення матеріального стану і у вересні 2011 року на ім'я [PERSON] на адресу, де він був раніше зареєстрований надійшов лист ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» з вимогою про повернення кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісії та штрафних санкцій, в якому повідомлялось, що прострочена заборгованість складає 15703,00 доларів США. 5 березня 2012 року [PERSON] видав довіреність на ім'я доньки [PERSON], оскільки він постійно мешкає за межами України. На підставі даної довіреності [PERSON] виконала всі необхідні дії для позасудового врегулювання шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» одержав задоволення своїх вимог за основним зобов'язанням, визначеним кредитним договором від 30 листопада 2007 року за рахунок предмета іпотеки. Зазначена квартира була продана за договором купівлі-продажу №661 - від 26 квітня 2012 року, а кошти від її реалізації отримані безпосередньо банком. Співробітники банку при цьому запевнили представника [PERSON] - [PERSON], що з укладенням даного договору купівлі-продажу банк до [PERSON] більше не має жодних вимог. Але після цього, співробітники Харківського відділення ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» знов почали дзвонити [PERSON], вимагаючи виплатити ще грошові кошти, штрафні санкції, тощо. 15 червня 2012 року [PERSON] надіслала заяви про припинення незаконних дій однак банк все одно звернувся з даною позовною заявою до суду. На підставі викладеного, представник позивача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог банку у повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. Просили відмовити у задоволенні позовних вимог відносно нього та врахувати заперечення, які раніше були подані. У своїх заперечення [PERSON] посилався на те, що строк дії поруки не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого порука припиняється. Таким чином, вважає [PERSON], стосовно нього, як поручителя у Банку як кредитора відсутнє право, яке підлягає судовому захисту, оскільки порука за договором поруки № НАR0GK01270044/1 станом на момент звернення Банку до суду у вересні 2013 року є припиненою з трьох підстав: 1) cпливу 6-місячного строку з дати настання виконання зобов'язання в повному обсязі (п.7.1.2. кредитного договору № НАR0GK01270044 від 30.11.2007 р.) - такий строк настав у жовтні 2008 року.2) Спливу 5-річного строку з моменту настання строку виконання зобов'язань за кредитним договором (п.7.1.2. кредитного договору № НАR0GK01270044 від 30.11.2007 р., п.12 договору поруки №НАR0GK01270044/1 від 30 листопада 2007 року) - такий строк настав у серпні 2008 року. 3) Збільшення обсягу відповідальності поручителя внаслідок відсутності внесення змін у п.16 договору поруки № НАR0GK01270044/1 від 30 листопада 2007 року після прийняття кредитором рішення про підвищення процентної ставки - такий строк настав у жовтні 2008 року. Крім того [PERSON] зазначив, що про підвищення відсоткової ставки за кредитним договором банком було направлено листа боржнику ([PERSON].) від 03 жовтня 2008 року, жодне повідомлення про це поручителю [PERSON] не направлялось, ніякої додаткової угоди, якою було б збільшено обсяг його відповідальності, він з банком не укладав. Суд, заслухавши пояснення відповідача [PERSON] та його представника, дослідивши надані докази, заперечення та пояснення, оцінивши їх у сукупності, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. 27 листопада 2007 року між [PERSON] та [PERSON] з одного боку і [PERSON] з другого боку було укладено Договір купівлі-продажі квартири [ADDRESS], за яким [PERSON] набув право власності на дану квартиру. Відповідно до п. 2.1. даного договору за домовленістю сторін, зазначеною в п. 1.1. цього договору, квартира продається по ціні 50500,00 гривень, які будуть сплачені в повному обсязі покупцем продавцям протягом 7 діб з часу підписання та нотаріального посвідчення цього договору (а.с. 74-78). 30 листопада 2007 року [PERSON] [PERSON] і [PERSON] було укладено заяву про проведення повних розрахунків по договору купівлі-продажу квартири (а.с. 79). 30 листопада 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір кредиту №HAR0GK01270044, відповідно до якого відповідач отримав кредит у сумі 11900,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,04 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 30 листопада 2017 року. Даний факт підтверджується ксерокопією договору кредиту та ордену розпорядження про надання кредиту від 30 листопада 2007 року (а.с. 10-13). 30 листопада 2007 року в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №HAR0GK01270044/1. Згідно умов договору поруки, [PERSON] зобов'язався відповідати перед банком за виконання зобов'язань по кредитному договору в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с. 18). 30 листопада 2007 року в забезпечення умов кредитного договору №HAR0GK01270044 [PERSON] уклав договір іпотеки квартири за яким іпотекодержателем виступив ЗАТ КБ «ПриватБанк». Предметом іпотеки стала квартира [ADDRESS], яка належала [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу (а.с. 96-99, 109-116). 03 жовтня 2008 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив [PERSON] повідомлення про зміну відсоткової ставки по кредитному договору №HAR0GK01270044 від 30 листопада 2007 року, зазначивши, що починаючи з 25 листопада 2008 року відсоткова ставка за кредитним договором складатиме 13,08% на рік замість раніше встановленої 11,04% на рік (а.с. 14-15). 22 березня 2011 року було також укладеного договір поруки між ПАТ КБ «ПриватБанк» та ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус»», за яким фінансове агентство зобов'язалося відповідати перед банком за виконання зобов'язань по кредитному договору №HAR0GK01270044 в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісії, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с. 16). Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 вересня 2016 року було закрито провадження по даній справі відносно частини позовних вимог пред'явлених до поручителя ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус»» з тих підстав, що вимоги юридичної особи до іншої юридичної особи повинні розглядатися в порядку господарського судочинства (а.с. 15-16). 23 вересня 2010 року, 07 жовтня 2010 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив позичальнику [PERSON] досудове повідомлення з вимогою сплатити заборгованість по кредитному договору №HAR0GK01270044 (а.с. 101-102). 02 вересня 2011 року на адресу [PERSON] банком було направлено повідомлення №30.1.0.0/2-71130DNH0S770 про те, що у зв'язку з невиконанням зобов'язання банк прийняв рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та запропонував у добровільному порядку звільнити нерухоме майно, яке являється предметом іпотеки (а.с. 61). 29 лютого 2012 року, 05 березня 2012 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив позичальнику [PERSON] досудове повідомлення з вимогою сплатити заборгованість по кредитному договору №HAR0GK01270044 (а.с. 62, 140). З відомостей Державного реєстру іпотек, встановлено, що 26 квітня 2012 року приватним нотаріусом м. Куп'янська на підставі повідомлення ПАТ КБ «ПриватБанк» про виключення запису з Державного реєстру іпотек б/н від 26 квітня 2012 року, було вилучено обтяження на нерухоме майно, що являється предметом договору іпотеки від 30 листопада 2017 року та 26 квітня 2012 року було укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири [ADDRESS] відповідно до якого [PERSON] набув право власності на 1/1 частку вищевказаного нерухомого майна (а.с. 70-71, 173). Про зарахування коштів від продажу іпотечного майна також свідчать розрахунки надані представником ПАТ КБ «ПриватБанк» від 05 грудня 2017 року, тобто гроші від продажу квартири, яка належала відповідачу [PERSON] у розмірі 47000,00 грн. пішли на погашення заборгованості за кредитом №HAR0GK01270044. 11 квітня 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» направив позичальнику [PERSON] та поручителю [PERSON] досудове повідомлення №30.1.0.0/2-770 з вимогою сплатити заборгованість по кредитному договору №HAR0GK01270044, а 15 листопада 2013 ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з даним позовом про стягнення заборгованості (а.с. 7-9, 103). Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтями 610, 611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, при цьому виконання зобов'язання може забезпечуватися відповідно до ст.546 ЦК України неустойкою, порукою, гарантією, при триманням, завдатком або заставою, яка згідно ст.572, 574, 576 ЦК України виникає на підставі договору, закону або рішення суду та в силу якої кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави), а предметом застави може бути будь-яке майно, що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернено стягнення. Згідно ч.2 ст.546 ЦК України правочини щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняються у письмовій формі, а ч.1 ст.575 та ч.1, ч.2 ст.577 ЦК України передбачено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи, при цьому якщо предметом застави є нерухоме майно, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню, а застава нерухомого майна підлягає державній реєстрації у випадках та в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Однією із різновидностей зобов'язання є укладений між сторонами згідно положень ст.ст.1054, 1055 ЦК України кредитний договір, який відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим до виконання сторонами, як і договір застави (іпотеки), який є забезпеченням виконання умов укладеного між сторонами кредитного договору. Договором іпотеки передбачено, що у випадку невиконання зобов'язань, передбачених кредитним договором, позивач як позикодавець та іпотекодержатель має право з метою задоволення своїх вимог по виконанню позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором звернути стягнення на предмет іпотеки у вигляді житлового будинку, який належить боржнику на праві власності. Іпотека за цим договором згідно п. 27 договору підлягає державній реєстрації в порядку та строки, передбачені чинним законодавством, а реалізація предмету іпотеки здійснюється відповідно до умов цього договору та законодавства України, при цьому вартість предмету іпотеки за домовленістю сторін встановлюється у розмірі зазначеному в п.33.4 цього договору, тобто 85850,00 гривень. Згідно умов п.22 договору іпотеки квартири від 30 листопаду 2007 року при зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодились, що початкова ціна предмету іпотеки встановлюється у розмірі 50% від його вартості. В судовому засіданні встановлено, що позивачем виконано умови кредитного договору та передано позичальнику грошові кошти, факт отримання грошових коштів не оспорювався відповідачем в процесі розгляду справи, але в порушення умов кредитного договору відповідач [PERSON] зобов'язання щодо своєчасності сплати коштів за кредитним договором, відповідно до встановленого сторонами графіка їх сплати, належним чином не виконував, у зв'язку з чим станом на 24 вересня 2013 року утворилася заборгованість за кредитом на загальну суму 31854,88 доларів США (т. 1 а.с. 4-5). Однак 27.01.2017 р. до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог в яких банк просив стягнути заборгованість у розмірі 14033,99 дол. США, заборгованість з пені 130117,87 грн., заборгованість по штрафам 12358,13 грн. (т. 2 а.с. 157) Відповідно до ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Згідно із ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене та правову позицію викладену ВСУ у постанові по справі № 6-2003цс15, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу. На підставі викладеного, враховуючи, що відповідач [PERSON] не виконує умови кредитного договору, що було підтверджено в ході дослідження наявних матеріалів цивільної справи, суд стягує з боржника [PERSON] заборгованість у розмірі - 14023,09 доларів США, яка складається з - 5950,41 доларів США - заборгованість за кредитом; - 6515,73 доларів США - заборгованість по процентам; - 1556,95 доларів США - заборгованість по комісії та заборгованість з пені 130117,87 грн. по кредитному договору від 30 листопада 2007 року, тим самим частково задовольняє уточнені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк». Стосовно заперечень представника відповідача [PERSON], в яких представник відповідача вважав дії банку протиправними, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні позову, то суд вважає їх необґрунтованими, оскільки рішенням Куп'янського міськрайоного суду Харківської області від 21.12.2015 р. у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа [PERSON] про визнання недійсним положень договорів та стягнення моральної шкоди було відмовлено (т. 2 а.с. 6-8), ухвалою судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 21.04.2016 р., вказане рішення було залишене без змін (т. 2 а.с. 9-11). З тексту вказаних судових рішень вбачається, що всі доводи, які викладені в запереченнях представника відповідача, були предметом розгляду вищевказаної цивільної справи. Дані доводи не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, у зв'язку з чим, у задоволенні позову було відмовлено. В силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі…, що набрало законної сили , не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Що стосується позовних вимог в частині стягнення кредитної заборгованості з [PERSON], то судом встановлено наступне. Згідно із частиною першою статті 553, частиною першою статті 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Отже, порука є спеціальним додатковим заходом майнового характеру, спрямованим на забезпечення виконання основного зобов'язання. Підставою для поруки є договір, що встановлює зобов'язальні правовідносини між особою, яка забезпечує виконання зобов'язання боржника, та кредитором боржника. Обсяг зобов'язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель (частини перша, друга статті 553 ЦК України). За положеннями частини першої статті 559 ЦК України порука припиняється, зокрема, у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. До припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Збільшення відповідальності поручителя внаслідок зміни основного зобов'язання виникає в разі: 1) підвищення суми кредиту або розміру процентів, пені, штрафів, тощо; 2) відстрочення виконання, що призводить до збільшення періоду, за який нараховуються проценти за користування чужими грошовими коштами; 3) установлення (збільшення розміру) неустойки; 4) встановлення нових умов щодо порядку зміни процентної ставки в бік збільшення; 5) включення опосередковано обтяжливих умов відповідальності поручителя, зокрема, шляхом скорочення термінів повернення кредитів, тощо (відповідна правова позиція викладена, зокрема у постановах Верховного Суду України від 24.06.2015 у справі № 6-701цс15 , від 23.12.2014 № 3-196гс14 , від 20.02.2013 № 6-172цс12 , від 21.05.2012 № 6-18цс11 , від 10.10.2012 № 6-112цс12 ). За своєю правовою природою надання поручителем згоди на внесення до основного зобов'язання змін є одностороннім правочином, який за змістом і формою має відповідати вимогам ЦК України та відображати волевиявлення особи (у даному випадку - поручителя). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 05.06.2013 у справі № 6-43цс13 , згода поручителя на збільшення обсягу своєї відповідальності має бути очевидною і наданою у спосіб, передбачений договором поруки. Випадкова поінформованість поручителя про внесення змін до основного зобов'язання і навіть відсутність з його боку заперечень про збільшення обсягу його відповідальності не може розглядатись як надання ним згоди на такі зміни. Згідно п. 13 договору поруки від 30.11.2007 р., зміни і доповнення до цього Договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді шляхом укладення відповідної додаткової угоди. Тобто з викладеного вбачається, сторони при підписанні договору поруки встановили, що умови цього договору можуть бути змінені лише з письмової згоди його сторін, в письмовому вигляді шляхом укладення відповідної додаткової угоди. Як встановлено судом, письмової згоди на укладення додаткової угоди, якою було збільшено обсяг відповідальності, [PERSON], як поручитель, не надавав. Тому посилання представника позивача в своїх поясненнях на ст. 47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» (в ред., яка діяла на момент укладення договору поруки), якою дозволялося в односторонньому порядку змінювати умови договору, є безпідставним, оскільки, як вже вище зазначено сторони при підписанні договору поруки домовилися, що зміни і доповнення до цього Договору вносяться тільки за згодою сторін. А відповідно до вимог ст. 651 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, в силу ч. 3 ст. 6 ЦК України, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. В нашому випадку сторони при укладенні договору поруки, скористалися наданим їм правом, узгодивши в п. 13 Договору умови внесення змін і доповнень в Договір, зазначивши, що такі зміни можуть бути внесені тільки за згодою сторін, що не протирічить вимогам Закону України «Про банки і банківську діяльність», оскільки у вказаному Законі не має прямої заборони сторонам, на власний розсуд, вирішити питання стосовно односторонньої зміни умов договору. Стосовно доводів представника позивача про те, що поручитель був ознайомлений з умовами Кредитного договору та надав свою згоду на збільшення розміру процентної ставки, поставивши свій підпис під договором, то судом встановлене наступне. Так згідно п. 3 договору Поруки, поручитель з умовами Кредитного договору ознайомлений. Разом з тим, п. 1 вказаного Договору передбачено, що предметом цього договору є надання поруки поручителем перед кредитором за виконання позичальником зобов'язання за кредитним договором, укладеним між банком та позичальником. Строк, розмір кредиту, цілі, відсотки, розмір кредиту на сплату страхових платежів, винагороду за надання фінансового інструменту, розмір щомісячного платежу, період сплати, порядок погашення заборгованості, відсотки за дострокове погашення кредиту за цим Договором, зазначені у п. 16 цього Договору. П. 16 вказаного Договору передбачені особливі умови договору, зокрема відсотки за користування кредитом у розмірі 0,92% за місяць. Тобто з викладеного вбачається, що всі істотні умови договору, на які давав згоду [PERSON], оговорені в Договорі Поруки, в тому числі оговорений і розмір відсотків 0,92 % за місяць. На рік розмір відсотків становить 0,92 х 12 = 11,04%. Як вбачається з наданого до суду розрахунку розмір відсотків за період з 30.11.2007 р. по 20.11.2008 р. становив 11,04%, з 25.11.2008 р. - 13,08 %, що на місяць становить 13,08% : 12 = 1,09%. Водночас в Договорі Поруки відсутній пункт, в якому було передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір відсотків за користування кредитом. У зв'язку з чим суд вважає, що оскільки розмір відсотків був указаний в Договорі Поруки, то зміна вказаних відсотків, є істотною зміною Договору, а як передбачено п. 13 Договору, зміни Договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді шляхом укладення відповідної додаткової угоди. Однак в порушення діючого законодавства з поручителем не була укладена додаткова угода. Посилання представника позивача на п. 2.3.1 Кредитного Договору, яким передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування Кредитом, як на доказ того, що Поручитель був згоден на збільшення розміру процентної ставки, так як поставив в Договорі свій підпис, є необґрунтованими, оскільки, як вбачається з Кредитного Договору, він був підписаний [PERSON], поручитель свій підпис під Кредитним Договором не ставив, а як вже зазначено вище, в Договорі Поруки відсутній пункт, в якому було передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір відсотків за користування кредитом. Рішенням судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 25.07.2017 р., яким було скасоване рішення Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 03.02.2017 р., у задоволенні позову [PERSON] до ПАТ КБ «Приватбанк» , ТОВ «Українське бюро кредитних історій» третя особа [PERSON] про визнання поруки припиненою та зобов' язання виключити відомості з кредитної історії, було відмовлено. Разом з тим, як вбачається з тексту вказаних рішень предметом розгляду справи було визнання поруки припиненою у зв'язку зі спливом шестимісячного строку для звернення з вимогою до поручителя. Тобто така підстава, для визнання поруки припиненою, як зміна зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, вищевказаними судами не розглядалась. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що Банк збільшивши без згоди поручителя розмір процентної ставки, змінив обсяг зобов'язання поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, що суперечить положенням частини першої статті 559 ЦК України, у зв'язку з чим суд вважає, що порука [PERSON] є припиненою, в порядку частини першої статті 559 ЦК України, а тому, у задоволенні позову в частині стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] відмовляє. Що стосується посилання відповідача [PERSON] на інші підстави визнання поруки припиненою, то вони не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, крім того, як зазначено вище рішенням судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 25.07.2017 р. у визнанні поруки припиненою у зв'язку зі спливом шестимісячного строку для звернення з вимогою до поручителя - відмовлено. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне частково задовольнити позовні вимоги позивача, стягнувши з [PERSON] заборгованість по кредиту в розмірі 14023,09 дол. США та заборгованість по пені 130 117,87 грн.

Outcome: partial