Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

Позивач, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, звернувся до суду про визнання недійсним договору оренди землі від 15.01.2012 року, укладеного між позивачем та відповідачем. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 15.01.2012 року між позивачем та відповідачем укладений договір оренди земельної ділянки площею 4,81703 га, розташованої на території Новопразької селищної ради Олександрійського району, строк оренди 10 років. В договорі оренди відсутні істотні умови, а саме, відсутнє зазначення орендної плати з урахуванням її розміру та індексації, не зазначений кадастровий номер земельної ділянки, конкретна адреса земельної ділянки, реалізація сторонами своїх прав та обовязків, в тому числі не зазначено про здійснення розрахунку орендної плати з урахуванням (без урахування) індексу інфляції, відсутні умови передачі в заставу та внесення до Статутного фонду права оренди земельної ділянки, здійснення передачі земельної ділянки без розроблення (з розробленням) проекту її відведення, що порушує права позивача. 25.01.2018 року через канцелярію суду представником відповідача поданий відзив про заперечення проти позову, з підстав того, що нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати при укладенні договору оренди, її проведення на відміну від експертної грошової оцінки є обовязковою при укладенні договору оренди землі. 04.04.2018 року через канцелярію суду представником відповідача подані пояснення щодо заяви про зміну підстав позову, в яких заперечується проти задоволення позову з підстав того, що обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором, кадастровий номер та місце розташування земельної ділянки зазначені в [PERSON] з Державного земельного кадастру, щодо інших підстав позову послався на постанову Верховного Суду України від 25.12.2003 року по справі №6-94цс13, в якій зазначено, що потрібно визначити істотність цих умов та зясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Позивач в судове засідання не зявився, про час, місце та дату судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки не повідомив, будь-яких заяв, клопотань не надав. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з підстав, зазначених в позові, пояснив, що позивач неодноразово в усній формі звертався до відповідача про внесення змін до умов договору, відсутність індексації розміру орендної плати призвела до недоотримання позивачем грошових коштів, позивач звертався до ПП «Зернокомп» з заявою про отримання позики під заставу земельної ділянки, однак в звязку з відсутністю в договорі умов про можливість передачі в заставу, йому було відмовлено, що також є порушенням прав позивача, щодо інших підстав недійсності договору зазначив, що сама по собі відсутність цих умов в договорі є порушенням прав позивача, але в чому конкретно вони полягають, не зазначив. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував в повному обсязі з підстав, зазначених в відзиві та поясненнях, зазначив, що позивач з заявою про внесення змін до умов договору не звертався, позивач у 2016 році та 2017 році отримав орендну плату в розмірі 4% та 4,5% відповідно, які розраховувалися з нормативної грошової оцінки, проіндексованої у визначеному законом порядку, обмеження права позивача передачі земельної ділянки в заставу в договорі не встановлено, тому права позивача не порушуються. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, судом встановлено наступне. Позивачу на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії КР №3520355400:02:00:044 належить земельна ділянка площею 4,81703 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 15.01.2010 року між позивачем та відповідачем укладений договір оренди земельної ділянки площею 4,81703 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка знаходиться на території Новопразької селищної ради, строком на десять років, який зареєстрований в Управлінні Держкомзему у Олександрійському районі, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 16 березня 2012 року за № 352030004002341. За змістом частини першої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч.1 ст.638 ЦК України). Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Отже, сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом. Підстави для визнання договорів недійсними визначені й статтею 15 Закону України «Про оренду землі», відповідно до якої істотними умовами договору оренди землі є: обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану обєкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення обєкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей 4 - 6, 11, 17, 19 цього Закону є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (ч. 2 ст. 15 цього Закону). У правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року по справі № 6-94 цс 13, зазначено, що виходячи з того, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у звязку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також зясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Правовою гарантією на судовий захист особистого немайнового або майнового права та інтересу особи являється ст. 4 ЦК України. Саме по собі встановлення судом відсутності у договорі оренди земельної ділянки умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», не являється достатньою підставою для застосування судом способів захисту цивільних прав або інтересів, а саме визнання правочину недійсним. Відсутність зазначення в договорі індексації орендної плати, на думку суду, не порушує права позивача, оскільки, як вбачається з копій видатковий касових ордерів, відомостей виплати орендної плати та уточненого розрахунку нормативної грошової оцінки земельної ділянки, проіндексованої у відповідності до вимог чинного законодавства станом на 01.01.2017 року відповідно до Постанови КМУ від 23.03.1995 року №213 (із змінами) «Про Методику нормативної грошової оцінки земель населених пунктів», позивач отримував орендну алату у 2016 та 2017 роках в відсотках від нормативної грошової оцінки саме в проіндексованому розмірі, що також не заперечував й представник позивача. Незазначення в договорі кадастрового номеру земельної ділянки та місця розташування земельної ділянки також не порушує права позивача, оскільки право власності позивача зареєстровано у встановленому порядку з зазначенням кадастрового номеру земельної ділянки, що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру НВ-3505326292018 від 02.02.2018 року та зазначення місця розташування - територія Новопразької селищної ради та площа земельної ділянки вичерпно ідентифікує предмет договору, крім того між сторонами відсутній спір про встановлення меж земельної ділянки, іншої ідентифікації земельної ділянки тощо. Зазначення в договорі здійснення розрахунку орендної плати з урахуванням індексу інфляції чи без такого відповідно до ст.15 Закону України «Про оренду землі» (в редакції станом на дату укладення договору) не відноситься до істотних умов договору та є правом сторін, враховуючи приписи ст. 627 ЦК України про свободу договору. Незазначення в договорі пункту про передачу земельної ділянки без розроблення чи з розробленням проекту відведення жодним чином не порушує права позивача, що також не заперечував представник позивача. Посилання представника позивача як на підставу недійсності договору відсутність в договорі умов передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки суд зазначає наступне. В обґрунтування своєї позиції представником позивача наданий лист ПП «Зернокомп» від 11.05.2018 року, в якому зазначено, що через невизначеність в договорі оренди землі можливості передачі земельної ділянки в заставу, позивачу відмовлено в видачі грошових коштів через неможливість оформлення застави на належну позивачу земельну ділянку. Суд не приймає до уваги зазначений лист як доказ порушення прав позивача, оскільки відповідно до ч.4 ст.133 Земельного кодексу України заставодержателем земельних ділянок сільськогосподарського призначення та прав на них (оренди, емфітевзису) можуть бути лише банки. Відповідно до ч. 3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, позивачем не доведено наявність обставин, які б свідчили про недійсність договору оренди землі та порушення його прав у звязку з відсутністю у договорах вищевказаних умов, тому позов не підлягає задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача.

Outcome: dismissed