Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

Позивач, звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Транспортна компанія «Альянс +» про відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої злочином. Свої вимоги обґрунтовувала тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася 29.08.2014 року близько 13 години 10 хвилин, за участю транспортного засобу « ГАЗ 3221ЗПЕ» Д.Н.З. [NUMBER], під керуванням [PERSON], в якому як пасажир знаходилась позивач, їй завдано середньої тяжкості тілесні ушкодження. За даним фактом було порушено кримінальне провадження та предявлено обвинувачення [PERSON] ухвалою Тростянецького районного суду Сумської області від 28.11.2017 року провадження у справі було закрито, у звязку із закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності. Враховуючи, що на момент ДТП водій [PERSON] керував транспортним засобом, який належить ТОВ «ТК Альянс +», з яким [PERSON] перебував у трудових відносинах, а також було встановлено, що саме у звязку з порушенням останнім вимог ПДР України, в його діях наявний склад злочину, позивач просила стягнути з відповідача матеріальну шкоду, яка полягає у витратах на лікування в сумі - 29 910 грн. 60 коп. та моральну шкоду, яку вона оцінює в 500\~000 гривень. Ухвалою суду від 18.12.2017 року, за клопотанням відповідача, до участі в справі в якості третьої особи, що не заявляє самостійних вимог, було залучено - ПАТ «Страхова компанія «Країна» та [PERSON]. Представником відповідача було подано заперечення на позов, в якому відповідач висловив незгоду з позовом виходячи з того, що пропущено строк позовної давності, оскільки позивач дізналась про порушення свого права та про особу яка його порушила 29.08.2014 р., а з позовом звернулась 30.11.2017 р., тобто зі спливом позовної давності; цивільно - правова відповідальність відповідача була застрахована в ПАТ «СК»Країна», а тому вони мають нести відповідальність за завдану шкоду позивачу; крім того, вважав недоведеним розмір моральної шкоди в сумі 500000,00 грн. у звязку з чим просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а.с.58-61). Також подав заперечення на пояснення позивача, в якому зазначив про невизнання позову з обставин викладених в попередньому запереченні та додатково, про необхідність застосування до даних правовідносин ч.2ст.1188 ЦК України. Оскільки ДТП сталося також за участю транспортного засобу ЗІЛ-130 під керуванням [PERSON], то стягнення необхідно проводити з обох водіїв, не залежно від вини обох водії чи одного з них (правова позиція ВСУ викладена в постанові №6-108цс13 від 06.11.2013р.). Позивачем подано відповідь на відзив, згідно якого вона заперечує проти позиції відповідача про пропуск строку позовної давності, оскільки їй шкода завдана ушкодження здоровя, а відповідно до п.3ч.1ст.268 ЦК України на дані вимоги позовна давність не поширюється; також заперечує проти необхідності стягнення шкоди із страхової компанії, оскільки вона не позбавлена можливості звернутись безпосередньо до заподіювача шкоди (постанова ВСУ №6-954цс16 від 26.10.2016 року та №6-2808цс15 від 20.01.2016р.); крім того, зазначила, що заявлений розмір моральної шкоди відповідає характеру та обсягу фізичних, душевних та психічних страждань, які вона зазнала внаслідок ДТП (а.с.103-104). Третьою особою - ПАТ «СК» Країна» подано пояснення на позов, згідно якого останні повідомили суд, що ні позивач, ні відповідач не є страхувальниками ПАТ «СК» Країна». Заяви на виплату страхового відшкодування за випадком, що мав місце 29.08.2014 р. за участю Позивача у транспортному засобі ГАЗ 32213ПЕ, д.р.н. ВМ2605АА, від позивача до ПАТ «СК» Країна» не надходило. Крім того, зазначає, що у разі, якщо позовні вимоги позивача обґрунтовані існуванням договору обовязкового особистого страхування від нещасних випадків на транспорті, то позивач зобовязаний надати ПАТ СК «Країна» необхідний пакет документів, на підставі яких ПАТ «СК «Країна» зможе розпочати розгляд вимог Позивача та прийняття рішення за цим випадком (а.с.88-89). В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Додатково пояснила, що вона працювала в м.Київ неофіційно, а після того, як потрапила в ДТП, роботу втратила. Два тижні була в тяжкому стані, була з металоконструкціями в тілі. Рухатися нормально почала через 8 місяців після дорожньо-транспортної пригоди. Додала, що ДТП їй було завдано шкоди й обличчю. Деякі рубці розійшлися самі, деякі - залишились. Вважала, що їй завдано тяжких тілесних ушкоджень, та завдано значних моральних страждань. Підтримала подану нею письмову заяву про поновлення строку звернення до суду з даним позовом в звязку з поважністю причини її пропуску та підтримала свого представника стосовно того, що на дані вимоги строк позовної давності не поширюється. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Наголосив на тому, що на вимоги про відшкодування шкоди ушкодженням здоровя строк позовної давності не поширюється. Крім того, за вибором позивача позов заявлено до роботодавця, які в свою чергу не позбавлені можливості стягнути відповідне відшкодування із винної особи чи із страхової компанії. Стосовно того, що відповідальними за шкоду є водії транспортних засобів ГАЗ 32213 ПЕ [PERSON] та ЗІЛ130 [PERSON], то наголосив, що відповідно до матеріалів кримінального провадження водій [PERSON], керуючи транспортним засобом ГАЗ 32213ПЕ вїхав у автомобіль ЗІЛ130 під час, коли останній не рухався, а стояв на узбіччі дороги, та злочину не вчиняв. Тому, відшкодування повинна нести особа, яка відповідальна за дії особи, що вчинила злочин під час виконання трудових обов»язків. А тому вважав позов обґрунтованим та предявленим до належного відповідача. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на письмові заперечення подані до суду. Визнав, що транспортний засіб, який потравив в дорожньо-транспортну пригоду належить підприємству, представником якого він є, і водій [PERSON] скоїв ДТП під час виконання трудових обовязків. Зазначив, що дані обставини встановлені матеріалами кримінального провадження. Вважав, що тяжкість тілесних ушкоджень на які вказує позивач не можливо брати до уваги при визначення розміру моральної шкоди, оскільки в кримінальному провадженні встановлено, що [PERSON] завдано середньої тяжкості тілесні ушкодження. З сумою матеріальної шкоди не погодився, оскільки чеки, які позивачем додано до матеріалів позовної заяви неможливо прочитати. Крім того благодійні внески сплачені на рахунок лікувальних установ, не є завданою матеріальною шкодою. Наголосив на необхідності застосування правового висновку ВСУ викладеному в постанові №6-108цс13 та покладенні відповідальності за завдану шкоду також на водія автомобіля ЗІЛ 130- [PERSON], оскільки ДТП сталося за участю двох джерел підвищеної небезпеки, а тому обовязок по відшкодуванню шкоди повинен бути покладений на обох водіїв не залежно від вини обох чи одного з них. Третя особа [PERSON] в судове засідання не зявився, про день і час розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.178). Пояснень по суті позову суду не надав. Третя особа представник ПАТ «Страхова компанія «Країна» в судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Письмові пояснення, подані до суду щодо позову, підтримав. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, та представника відповідача, дослідивши письмові пояснення представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Між сторонами виникли спірні відносини з приводу відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином. Судом встановлено, що ухвалою суду від 28.11.2017 року Тростянецьким районним судом Сумської області звільнено [PERSON] від кримінальної відповідальності за ч.1 ст. 286 КК України у кримінальному провадженні № 12014200270000485 від 29.08.2014 року на підставі п.2 ч.1 ст.49 КК України у звязку з закінченням строків давності. Цивільний позов [PERSON] про стягнення матеріальної та моральної шкоди у розмірі 350000,00 грн. залишено без розгляду. Згідно даної ухвали водій [PERSON] керував транспортним засобом ГАЗ 32213 ПЕ, який належить ТОВ « ТК Альянс +», з яким [PERSON] перебував у трудових відносинах, а також, що саме у звязку з порушенням останнім вимог ПДР України, сталося ДТП, оскільки він здійснив зіткнення із автомобілем ЗІЛ-130, який стояв нерухомо на узбіччі дороги. ( а.с.43). Згідно копії трудової книжки [PERSON], [INFO] 03.05.2012 року прийнята на посаду продавця-консультанта ТОВ «Фасад» та 18.05.2012 року звільнена за власним бажанням згідно наказу № 27-к від 18.05.2012 року ( а.с.7). Згідно довідки № 250 від 30.10.2017 року [PERSON] дійсно навчається в 6-А класі Роменської ЗОШ I-III ступенів № 4 РМР Сумської області. 01.09.2012 року був зарахований до 1 класу загальноосвітнього навчального закладу № 29 м. Києва та 02 вересня 2014 року вибув до 3-А класу Роменської ЗОШ I-III ступенів № 4 ( а.с.8). Згідно свідоцтва про народження [PERSON], [INFO] його батьком записаний [PERSON], а матірю [PERSON] (а.с.9). Згідно копій товарних чеків на придбання ліків, медичних засобів та добровільних внесків позивачем витрачено 29 910 грн. 60 коп. (а.с.10-28). Згідно копій довідок КЗ «Сумська клінічна лікарня №1» позивач перебувала на стаціонарному лікування у період з 31.08.2014 р. по 30.09.2014 р.; з 24.11.2014р. по 09ю12.2014 р.; з 10.12.2014 р. по 31.12.2014 р.; з 03.02.2015 р. по 25.02.2015 р.; з 15.07.2015 р. по 28.07.2015 р. та отримувала лікування тілесних ушкоджень у вигляді « відкритого уламкового перелому середньої третини правої променевої кістки зі зміщенням, закритого уламкового перелому середньої третини правої променевої кістки зі зміщенням, закритого перелому правої ключиці зі зміщенням» (а.с. 29-38). За загальними правилом ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується власником (володільцем) цього джерела. У випадках завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки іншим особам застосовується положення ч. 2 ст. 1188 ЦК України. Згідно з нормою ч. 1 ст. 1172 ЦК України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків. За наявності вини особи, яка завдала шкоду, особа, яка є відповідальною за шкоду, на підставі ч. 1 ст. 1191 ЦК України набуває права зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. У ч. 1 ст. 1167 ЦК України відповідальність за моральну шкоду, завдану фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю покладається на особу, яка її завдала, за загальним правилом за наявності її вини. Тобто, ч. 1 ст. 1167 ЦК України визначає: по-перше, відповідальну за моральну шкоду особу, а саме, особу, яка її завдала; та по-друге, загальні умови відшкодування моральної шкоди і серед інших, наявність вини заподіювача, крім випадків, встановлених ч. 2 цієї статті. У ч. 2 ст. 1167 ЦК України передбачені спеціальні випадки відшкодування моральної шкоди, коли на відміну від загальних правил, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини особи, яка її завдала, серед яких і випадок відшкодування моральної шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Загальне правило відшкодування шкоди закріплено у ст. 1166 ЦК України стосовно майнової шкоди та у ст. 1167 ЦК України стосовно моральної шкоди. Умовами застосування ст.ст.1166,1167 ЦК України є завдання шкоди (майнової, моральної) неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, наявність причинного зв'язку між цими діями (бездіяльністю) і шкодою та вина заподіювача. У даному випадку відповідальність за завдання шкоди покладається на особу, яка цю шкоду завдала, тобто на безпосереднього заподіювача. Статті 1187, 1188 ЦК України відносяться до спеціальних деліктів, які передбачають особливості субєктного складу відповідальних осіб (коли обовязок відшкодування шкоди покладається не на безпосереднього заподіювача, а на іншу вказану у законі особу власника джерела підвищеної небезпеки) та встановлюють покладення відповідальності за завдання шкоди незалежно від вини заподіювача. Так, ст. 1187 ЦК України встановлює особливого субєкта, відповідального за завдання шкоди джерелом підвищеної небезпеки . Згідно з ч. 2 ст. 1187 ЦК України таким субєктом є особа, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Не є таким субєктом і не несе відповідальності перед потерпілим за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, особа, яка керує транспортним засобом у звязку з виконанням своїх трудових (службових) обовязків на підставі трудового договору (контракту) із особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Положення ч. 1 ст. 1188 ЦК України про застосування принципу вини у разі завдання шкоди внаслідок взаємодії джерел підвищеної небезпеки не скасовує попереднього правила про відповідальність саме власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). В такому випадку обовязок по відшкодуванню шкоди покладається на того власника (володільця) джерела підвищеної небезпеки, з вини водія якого завдана шкода, а не безпосередньо на винного водія. Отже, аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що шкода, завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з вини водія, який на відповідній правовій підставі керував автомобілем, що належить роботодавцю, відшкодовується власником цього джерела підвищеної небезпеки, а не безпосередньо винним водієм. Аналогічний висновок викладений у постанові ВСУ від 06.11.2013 р. справа №6-108цс13. Крім того, дана обставина визнана відповідачем і відповідно до вимог ч.1ст.82ЦПК України, не підлягає доказуванню. Стосовно позиції представника відповідача про необхідність застосування положень ч. 2 ст.1188 ЦК України, відповідно до якого шкода іншим особам (які не є власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, від взаємодії яких завдана шкода, наприклад пасажир транспортного засобу) відшкодовується власниками (володільцями) джерел підвищеної небезпеки, які спільно завдали шкоду, незалежно від їх вини. То, з цього приводу суд зазначає, що відповідно до ухвали Тростянецького районного суду Сумської області від 28.11.2017 року, водій [PERSON], керуючи транспортним засобом ГАЗ32213ПЕ, знехтував безпекою дорожнього руху, грубо порушуючи п.п.13.1 та 13.3 ПДР України, під час обїзду перешкоди у вигляді зупиненого в межах правого узбіччя вантажного автомобіля «ЗІЛ130», не дотримався безпечної дистанції та безпечного інтервалу, в результаті чого допустив зіткнення транспортних засобів, а тому за змістом ч.2 ст.1188 ЦК України, обовязок по відшкодуванню шкоди в такому випадку покладається на власників (володільців) джерел підвищеної небезпеки, незалежно від вини обох водіїв або одного із них, тобто власники транспортних засобів ГАЗ 32213 ПЕ та ЗІЛ 130 несуть солідарний обовязок. Однак, дане положення не позбавляє позивача права предявити позов до одного із відповідальних осіб, оскільки таке право надано особі ст.543 ЦК України. В свою чергу відповідач не позбавлений права стягнути частину виплачено відшкодування із солідарного боржника. Стосовно доводів представника відповідача про застосування строків позовної давності, з цього приводу суд зазначає, що оскільки шкода позивачу завдана ушкодженням здоровя, то відповідно до п.3ч.1ст.268 ЦК України, на дані вимоги позовна давність не поширюється, а тому, суд приходить до висновку, що позов подано в межах строку позовної давності. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає в душевних стражданнях, яких особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням майна і відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не повязана з розміром цього відшкодування. Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи. Суд приходить до висновку, що позивачу необережними діями водія [PERSON], який перебував у трудових відносинах із відповідачем, завдано матеріальної шкоди, яка полягає у витратах на лікування та моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях позивача та втратах не матеріального характеру. З урахуванням обставин, які наведені позивачем та наданих доказів в частині заявлених вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди, то суд приходить до висновку, що витрати в частині добровільних внесків в сумі 1559,00 грн. задоволенню не підлягають, оскільки не є витратами на лікування. Відтак, стягненню підлягають документально підтверджені витрати на придбання ліків та медичних засобів в сумі - 28351,60 грн., у звязку з чим позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. Стосовно вимог в частині моральної шкоди, то виходячи з характеру правопорушення та глибини фізичних та душевних страждань позивача, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, тяжкості отриманих позивачем тілесних ушкоджень, суд вважає правомірними вимоги позивача про відшкодування за рахунок відповідача моральної шкоди, в сумі - 100 000,00 грн., у звязку з чим позов в цій частині підлягає частковому задоволенню. У звязку з отриманими позивачем в результаті ДТП середньої тяжкості тілесних ушкоджень останній дійсно заподіяна моральна шкода, яка полягає у нервовому напруженні і хвилюванні, пережитому при ДТП, у суттєвому погіршенні стану здоровя, яке на тривалий час виключало можливість працювати, у тих негативних наслідках, що настали для позивача, у побутових незручностях, у тому, що позивач була обмежена у пересуванні через пошкодження обличчя, що потребувало від неї додаткових і суттєвих зусиль для організації звичайного способу життя. Посилання позивача та її представника про необхідність проведення [PERSON] пластичної операції, як підстави для стягнення моральної шкоди, судом відкидаються, оскільки жодним медичним висновком не підтверджується необхідність проведення такої операції позивачу, крім того, витрати на таку операцію не можуть враховуватись при визначенні моральної шкоди. Фотознімки, надані позивачем до позову (а.с.39-41), судом визнаються не допустимим доказом, оскільки з них не зрозуміло, коли їх зроблено та хто на них зображений. \~ На підставі наведеного,

Outcome: partial