Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, в якому після уточнення позовних вимог просила скасувати рішення сільської ради за № 185/70 від 29.09.2000 про вилучення земельної ділянки з її користування, скасувати рішення сільської ради про надання у користування та дозвіл на розробку технічної документації для оформлення права власності на земельну ділянку за адресою: [ADDRESS], на ім'я [PERSON] та скасувати рішення сільської ради про надання у власність [PERSON] земельної ділянки розміром 0,1249 га [ADDRESS]; скасувати свідоцтво про право власності на земельну ділянку на ім'я [PERSON], зареєстрованого 27.07.2013 Реєстраційною службою Кіровоградського районного управління юстиції Кіровоградської області, індексний номер 28951150, кадастровий номер 3522581200:57:0000758; зобов'язати Великосеверинівську сільську раду поновити її законне право на користування на вищезазначену земельну ділянку, розміром 0,1249 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги мотивувала тим, що 27.04.1994 Великосеверинівською сільською радою їй надано земельну ділянку у постійне користування з цільовим призначенням під забудову житлового будинку розміром 0,13 га. Вона використовувала спірну земельну ділянку, разом із власниками сусідньої земельної ділянки проводила газифікацію, сплачувала витрати на генеральний план, за соціальну сферу, податок на землю протягом 1994-1996 років. У 2013 році їй від сусідки стало відомо, що на земельну ділянку по [ADDRESS], с. Підгайці гр. [PERSON] виготовила державний акт, а також те, що вказана будівля неодноразово передавалася іншим особам під забудову житлового будинку з 2006 року неодноразово. Вона звернулася до прокуратури Кіровоградського району і отримала відповідь, що на її ділянку вилучено рішенням № 784 на виготовлення технічної документації для оформлення у власність на ім'я [PERSON]. Великосеверинівська сільська рада порушила її права та ст.ст. 27, 28, 29, 31 Земельного кодексу України про припинення права користування земельною ділянкою органом місцевого самоврядування. У зв'язку із вищевикладеним позивач звернувся до суду. Представник позивача [PERSON] в судовому засідання просила позов задовольнити із підстав, які зазначені в позові. Представник відповідача-1 проти позову заперечували, просили відмовити в задоволенні позову у зв'язку із пропущенням строку позовної давності (а.с.25). Представник відповідача-2 [PERSON] проти позову заперечував. В своїх запереченнях зазначив, що позивачем до матеріалів справи не надано доказів розробки та затвердження проекту землеустрою на земельну ділянку, відсутні докази отримання та реєстрації державного акту на право власності або право користування на земельну ділянку на ім'я позивачки, а отже позивачка не використала свого права на отримання права на дану земельну ділянку, про що було прийнято рішення Великосеверинської сільської ради від 29.09.2000 № 185 про вилучення земельних ділянок, в тому числі і у позивачки. Окрім того, позивач без поважних причин пропустила строк на звернення до суду з позовом про скасування рішення сільської ради за № 185/70 від 29.09.2000 про вилучення земельної ділянки з користування [PERSON], так як їй було відомо про скасування цього рішення, про що свідчить справа № 2а-24/07 від 13.03.2012 за позовом [PERSON] (а.с.50-53). Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 58, 59, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, за допомогою належних та допустимих доказів. В ч. 3 ст. 61 ЦПК України зазначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 21 Цивільного кодексу України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно із п. 1,3 ст. 9 Земельного кодексу України від 18.12.1990 (діяв на час спірних правовідносин) до відання сільських, селищних і міських районного підпорядкування Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належить: передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу; вилучення (викуп) земель відповідно до статті 31 цього Кодексу. В ст. 19 Земельного кодексу України від 18.12.1990 надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, іншому громадянину, підприємству, установі, організації провадиться лише після вилучення (викупу) цієї ділянки в порядку, передбаченому статтями 31 і 32 цього Кодексу. Статтею 22 Земельного кодексу України від 18.12.1990 передбачено, що право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється. Як вбачається із п. 4 ст. 27 Земельного кодексу України від 18.12.1990 право користування земельною ділянкою чи її частиною припиняється у разі систематичного невнесення земельного податку в строки, встановлені законодавством України, а також орендної плати в строки, визначені договором оренди. Частиною 5 цієї ж статті передбачено, що припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1-8 частини першої та частиною третьою цієї статті, провадиться у межах населених пунктів відповідною Радою народних депутатів, за межами населених пунктів - сільською, селищною, районною, міською, в адміністративному підпорядкуванні якої є район, Радою народних депутатів, а у випадку, передбаченому пунктом 9 частини першої цієї статті, - за рішенням Ради народних депутатів, що має право вилучати земельні ділянки. В ст. 29 Земельного кодексу України від 18.12.1990 вказано, що у разі виявлення випадків використання землі не за цільовим призначенням, нераціонального використання або способами, що призводять до зниження родючості ґрунтів і забруднення, систематичного невнесення платежів за землю органи державного контролю за використанням і охороною земель або фінансові органи письмово попереджають власників землі і землекористувачів про необхідність усунення цих порушень у місячний строк. Згідно із ст. 40 Земельного кодексу України від 18.12.1990 власники земельних ділянок і землекористувачі серед іншого зобов'язані своєчасно вносити земельний податок або орендну плату за землю. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про плату за землю» не справляється плата за земельні ділянки, в межах граничних норм, встановлених Земельним кодексом України (2768-14), інвалідів I і II груп. Аналогічна норма міститься в ст. 38 Земельного кодексу України від 18.12.1990. Відповідно до ст. 71 Цивільного кодексу України від 18.07.1963 (діяв на час прийняття сільською радою оспорюваного рішення) загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. В статті 75 цього ж Кодексу зазначено, що позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і перериву перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і статтями 78 і 79 цього Кодексу (ст. 76 Цивільного кодексу України від 18.07.1963). Приймаючи рішення про відмову у позові, суд враховує показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо користування [PERSON] земельною ділянкою, однак їх пояснення не є визначальними, у зв'язку з наступним. Судом встановлено, що відповідно до рішення Великосеверинівської сільської ради № 239 від 27.04.1994 [PERSON] була надана у постійне користування земельна ділянка [ADDRESS] Кіровоградського району площею 0,13 га для будівництва житлового будинку і господарських будівель (а.с.3, 81). Протягом 1994-1996 років [PERSON] сплачувала земельний податок за вказану земельну ділянку (а.с.4-7,9). 16.09.1994 здійснила оплату проектно-виробничому архітектурному планувальному бюро за виготовлення будівельного паспорту (а.с.8). Згідно із посвідчення № 164995 [PERSON] з 25.09.1996 є інвалідом ІІ групи (а.с. 11). На підставі рішення Великосеверенівської сільської ради Кіровоградського району № 185 від 29.09.2000 у [PERSON] було вилучено земельну ділянку та передано у вільний присадибний земельний фонд села Підгайці (а.с. 42-46). Згідно із рішенням Великосеверенівської сільської ради Кіровоградського району № 711 від 22.01.2013 [PERSON] надано згоду на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку господарських будівель та споруд за рахунок земель запасу населеного пункту, земель житлової та громадської забудови призначених для одно - та двоповерхової забудови (а.с.47-48). 17.05.2013 сільська рада своїм рішенням № 784 затвердила проект землеустрою та передала у власність земельну ділянку загальною площею 0,1249 га, що перебуває у запасі, в межах населеного пункту с. Підгайці, кадастровий номер 352281200:57:000:0758, громадянці [PERSON] в с. Підгайці, по [ADDRESS] (а.с. 49). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 03.11.2014 власником земельної ділянки кадастровий номер 352281200:57:000:0758, розташована за адресою: [ADDRESS], є [PERSON] (а.с. 70-71). Приймаючи рішення про відмову у позові, суд також враховує, що згідно із постановою Кіровоградського районного суду Кіровоградської області від 24.10.2007 у справі №2а-24/2007, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 13.03.2012, [PERSON] відмовлено в задоволенні позову до Великосеверинівської сільської ради Кіровоградського району та області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, [PERSON], про скасування рішення Великосеверинівської сільської ради Кіровоградського району та області від 27.10.2006 № 157. У вказаній постанові зазначено, що земельна ділянка [ADDRESS] до 2000 року належала на праві користування [PERSON]. 29.09.2000 рішенням Великосеверинівської сільської ради №185/70 земельну ділянку в неї було вилучено. Фактично приблизно з 1997 року о 2006 рік, не маючи відповідних правовстановлюючих документів її використовувала [PERSON]. З письмовими заявами про виділення їй для будівництва вказаної земельної ділянки в користування до Великосеверинівської сільської ради протягом вказаного періоду часу не зверталася, що нею в судовому засіданні не заперечувалося. 20.10.2006 до сільської ради звернувся [PERSON] із письмовою заявою про виділення йому вказаної земельної ділянки по [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Рішенням 6 сесії 5 скликання Великосеверинівської сільської ради від 27.10.2006 [PERSON] надано згоду на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку для будівництва житлового будинку. 04.05.2007 до сільської ради звернулася із письмовою заявою [PERSON] про виділення їй вказаної земельної ділянки. Головою Великосеверинівської сільської ради Кіровоградського району Кіровоградської області їй була надана письмова відповідь, згідно з якою було вказано, що заява була розглянута на сесії сільської ради 10.04.2007, але у зв'язку з тим, що земельна ділянка вже надана [PERSON], заява залишена без рішення. Отже, відповідачем (Великосеверинівською сільською радою Кіровоградського району) правомірно з дотриманням вимог Закону України «Про місцеве самоврядування» та чинного земельного законодавства, на підставі заяви [PERSON], винесено рішення про надання дозволу на виготовлення технічної документації на земельну ділянку [ADDRESS] (а.с. 112-119). Отже, позивачу [PERSON] була виділена спірна земельна ділянка у користування для будівництва та обслуговування житлового будинку, за користування якою вона сплачувала протягом 1994-1996 років земельний податок. Після 1996 року сплату податку припинила у зв'язку з набуттям статусу інваліда ІІ групи. Проте як вбачається із досліджених матеріалів, [PERSON] жодним чином не повідомляла Великосеверинівську сільську раду про набуття нею статусу інваліда, який звільняв від сплати земельного податку. У зв'язку із цим сільською радою правомірно, на підставі чинного на той час законодавства, в межах наданих Земельним кодексом України повноважень прийнято рішення про вилучення земельної ділянки у [PERSON] та в деяких інших забудовників. А тому підстави для задоволення вимоги про скасування рішення Великосеверинівської сільської ради Кіровоградського району № 185/70 від 29.09.2000 про вилучення земельної ділянки із користування [PERSON] відсутні. Оскільки суд відмовляє в задоволенні першої вимоги, то підстав для скасування рішення Великосеверинівської сільської ради щодо надання у користування та дозвіл на розробку технічної документації, а також про надання у власність [PERSON] спірної земельної ділянки від 22.01.2013 та 17.05.2013 відповідно, та задоволення інших позовних вимог немає. Враховуючи вищевикладене, з метою забезпечення упорядкованості цивільного обороту, сприяння усталеності цивільних відносин, на підставі ст. ст. 21, 321 Цивільного кодексу України, ст. 12 ЗУ «Про плату за землю», ст.ст. 9, 19, 22, 27, 29, 38, 40 Земельного кодексу України від 18.12.1990,

Outcome: dismissed