Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] 09.02.2018 року звернулися в суд з наведеним позовом до відповідача[PERSON], в обґрунтування якого зазначено, що позивачі є власниками квартири №[ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності. Так, позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить 1/4 частина вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.05.2003 року, виданого відділом приватизації житла НГВУ «Полтаванафтогаз» та 1/4 частина на підставі договору дарування від 27.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б. Позивачам [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності належить по 1/4 частині вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.05.2003 року, виданого відділом приватизації житла НГВУ «Полтаванафтогаз». В даній квартирі, окрім власників, зареєстрований відповідач по справі [PERSON], який у вказаному житлі фактично не проживає і не з'являється з січня 2015 року. Посилаючись на те, що відповідач порушує права власників, не проживає в квартирі, участі в утриманні квартири не приймає, комунальні послуги не сплачує, позивачі просять визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: 36000 [ADDRESS]. Ухвалою суду від 12.03.2018 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. В судовому засіданні 07.05.2018 року позивач [PERSON] позов підтримав, просив його задовольнити повністю, визнати втратившим право користування житлом племінника, проти винесення заочного рішення не заперечував. Позивач [PERSON] в судовому засіданні 07.05.2018 року позов підтримала, просила задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, заочно. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про місце та час слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач не подав відзив. Зі згоди позивачів, суд на місці постановив ухвалити по справі заочне рішення, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, допитавши свідків, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить 1/4 частина вказаної квартири за адресою: 36000 [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.05.2003 року, виданого відділом приватизації житла НГВУ «Полтаванафтогаз» та 1/4 частина на підставі договору дарування від 27.05.2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Носовою Ж.Б. (а.с . 14-15 - договір дарування; а.с.16 - інформаційна довідка; а.с.17 - свідоцтво про право власності на житло). Позивачам [PERSON] та [PERSON] на праві приватної власності належить по 1/4 частині вказаної квартири на підставі свідоцтва про право власності на житло від 23.05.2003 року, виданого відділом приватизації житла НГВУ «Полтаванафтогаз» (а.с.17 - свідоцтво про право власності на житло). Відповідач[PERSON], відповідно довідки №271 (а.с.13), зареєстрований в квартирі позивачів, але не проживає в ній, згідно актів (а.с.22,23). Також, зазначені обставини підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла в державному та комунальну житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР), членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Не проживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили право користування ним (ст. 72 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України). Житло - одна з основних матеріальних умов життя людини. Відповідно ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інші приміщення, які призначені та придатні для постійного проживання в них. Право власності на житло охоплює правомочності із володіння, користування та розпорядження ним як об'єктом права власності. Ці правомочності можуть належати тільки власнику житла та іншим особам, зокрема, які проживають разом із ним, у тому числі на праві спільної власності. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Згідно зі ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно, вселення членів сім'ї у житлове приміщення, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника, й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК України, з урахуванням положень ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Як свідчать матеріали справи, відповідач фактично не проживає у вказаній квартирі на протязі 3 років; ніяких заходів по збереженню житла за собою відповідач не вживає; заходів по вселенню у квартиру не приймає. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним користування та розпорядження своїм майном. Згідно постанови Верховного Суду України від 16.01.2012 року у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. Таким чином, суд вважає встановленим, що відповідач не проживає в квартиріза адресою: 36000 [ADDRESS] понад один рік без поважних причин, а тому приходить до висновку, що позовє обґрунтованим і підлягає задоволенню. Зазначені висновки не суперечать нормам ст.47 Конституції України, ст.9 ЖК України, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За наведених обставин, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою за адресою: 36000 [ADDRESS]. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved