Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до Обслуговуючого кооперативу «Запорізький» про поновлення на роботі, зобов'язання вчинити дії, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Обгрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначала, що вона працювала на посаді головного бухгалтера Обслуговуючого кооперативу «Запорізький». З літа 2015 року Голова кооперативу намагався не допустити її (позивача) до роботи. Причому, 23 вересня 2015 року Голова кооперативу повідомив їй, що не може забезпечити її робочим місцем та про необхідність забрати у банку виписку по рахунку кооперативу. З 30 вересня по 04 жовтня 2015 року вона (позивач) перебувала на лікуванні, а з 06 жовтня 2015 року її не допустили до робочого місця. 04 листопада 2015 року вона отримала лист про те, що її з 29 вересня 2015 року не допускають до роботи у зв'язку зі звільненням з роботи за прогул без поважних причин. Посилаючись на те, що звільнення з роботи є незаконним, позивач просила поновити її на роботі на посаді головного бухгалтера, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 29 вересня 2015 року по день поновлення на роботі, зобов'язати відповідача допустити її до роботи. Оскільки протиправною, як вважала позивач, поведінкою відповідача їй було заподіяно моральних страждань, погіршився стан її здоров'я, то вона також просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 10 000 грн. Відповідачем подано до суду заперечення на позовну заяву (т.1 а.с.а.с. 107), в яких він просить відмовити у позові в повному обсязі, посилаючись на те, що позов є безпідставним, оскільки з 1986 року по 29 вересня 2015 року позивач працювала на посаді бухгалтера, а не головного бухгалтера. 11 вересня 2015 року було схвалено нові правила внутрішнього трудового розпорядку працівників кооперативу, з якими позивач була ознайомлена 15 вересня 2015 року. 23 вересня 2015 року позивач на роботі не з'явилася, а її доводи про те, що вона не була допущена до робочого місця, відповідач вважав безпідставними. 24 вересня 2015 року позивач також не приходила на роботу, а 25 вересня 2015 року відмовилася надати будь-які пояснення про причини відсутності на роботі 23 вересня 2015 року. 29 вересня 2015 року позивача було звільнено з роботи за прогул без поважних причин, наказ в цей же день було оголошено позивачу. Розписуватися за отримання трудової книжки позивач відмовилася. З позивачем також було проведено розрахунок. Також відповідач зазначав про пропуск позивачем строку позовної давності. Представниками позивача було подано пояснення щодо наданих відповідачем заперечень (т.1 а.с.а.с. 227-231), в яких зазначалося про те, що позивачу не було відомо про існування жодних актів, копії яких надано відповідачем, а під час реорганізації кооперативу її було переведено на посаду головного бухгалтера. Також представники позивача вказували, що Правила внутрішнього трудового розпорядку, на які посилався відповідач, були прийняті незаконно. Крім того, пояснювали, що позивач дізналася про своє звільнення з роботи 04 листопада 2015 року. Відповідач повністю заперечив зазначені пояснення представників позивача (т.2 а.с.а.с. 127-128). Ухвалою суду від 14 грудня 2017 року у якості третьої особи у справі було залучено [PERSON] У судовому засіданні представники позивача підтримали позов та просили про його задоволення, посилаючись на те, що позивача було звільнено з роботи без законних на те підстав та з порушенням встановленого законом порядку. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, посилаючись на їх безпідставність та дотримання відповідачем усіх вимог законодавства при звільненні позивача з роботи, просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Від третьої особи до суду надійшла заява про розгляд справи за його відсутності (т.3 а.с. 76). Крім того, від третьої особи до суду надійшли пояснення (т.3 а.с.а.с. 105-106), з яких видно, що наказ від 01 серпня 2008 року писався не ним, а відомості про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення внесено до ЄРДР за фактами розкрадання та привласнення коштів кооперативу. Заслухавши пояснення представників сторін, свідків, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 18 постанови від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із послідуючими змінами) при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясовувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не вправі визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язували звільнення. У судовому засіданні встановлено, що наказом №19 від 01 грудня 1986 року [PERSON] прийнято на роботу до автостоянки №10 з 01 грудня 1986 року на посаду старшого бухгалтера (т. 1 а.с. 125). Наказом №47 від 01 жовтня 1987 року [PERSON] прийнято на роботу до автостоянки №10 на посаду старшого бухгалтера (т. 1 а.с. 126). Згідно з даними виписки із протоколу №1 загальних зборів членів автостоянки №10 від 08 лютого 1998 року на базі автостоянки №10 утворено гаражно-будівельний кооператив «Запорізький» (т.1 а.с.а.с. 121-123). Наказом №1-ОД від 20 березня 2008 року гаражно-будівельний кооператив «Запорізький» перейменовано у Обслуговуючий кооператив «Запорізький» (т.1 а.с. 124). Як видно з даних протоколу №1 загальних зборів трудового колективу Обслуговуючого кооперативу «Запорізький» від 11 вересня 2015 року (т.1 а.с. 127), рішенням зборів було затверджено Правила внутрішнього трудового розпорядку Обслуговуючого кооперативу «Запорізький» (т.1 а.с.а.с. 128-137), згідно з якими в кооперативі було встановлено режим роботи з 10.00 години до 19.00 години, обідню перерву з 14.00 години до 15.00 години, вихідні дні у неділю та понеділок. З Правилами внутрішнього трудового розпорядку Обслуговуючого кооперативу «Запорізький» [PERSON] була ознайомлена 15 вересня 2015 року (т.1 а.с. 138). Наказом №9/к від 29 вересня 2015 року «Про звільнення за прогул без поважних причин» бухгалтера кооперативу [PERSON] звільнено з роботи 29 вересня 2015 року за прогул без поважних причин, відповідно до п.4 ст. 40 КЗпП України (т. 1 а.с. 141). Цим же наказом наказано 23 вересня 2015 року вважати для бухгалтера кооперативу [PERSON] прогулом без поважних причин. Згідно з п.4 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (із послідуючими змінами) роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Згідно з пунктом 22 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40, п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147 (1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок і попередню роботу працівника. Як видно з даних наказу №9/к від 29 вересня 2015 року «Про звільнення за прогул без поважних причин» підставою наказу про звільнення стали акт про відсутність на робочому місці від 23 вересня 2015 року та акт про відмову надати пояснення від 25 вересня 2015 року. Згідно з даними акту від 23 вересня 2015 року [PERSON] 23 вересня 2015 року була відсутня на робочому місці протягом всього робочого дня (т.1 а.с. 139). Разом з тим, у акті відсутні дані про час його складання. Допитаний у якості свідка [PERSON], який підписав акт від 23 вересня 2015 року, у судовому засіданні пояснив, що акт він підписав на пропозицію Голови правління кооперативу [PERSON] і про відсутність [PERSON] на роботі він дізнався з його слів. Ним особисто не перевірялася явка [PERSON] на роботу та її присутність у кооперативі. Відповідно до даних акту від 25 вересня 2015 року [PERSON] відмовилася надавати пояснення з приводу її відсутності на роботі 23 вересня 2015 року Голові правління кооперативу (т.1 а.с. 140). Разом з тим, допитані у якості свідків [PERSON] та [PERSON], які підписали акт від 25 вересня 2015 року, у судовому засіданні пояснили, що акт вони підписали на пропозицію Голови правління кооперативу [PERSON], яким їм пояснив, що [PERSON] відмовилася надавати йому пояснення з приводу причин відсутності на роботі. Свідки [PERSON] та [PERSON] не спростували зазначених позивачем обставин. Свідок [PERSON] у судовому засіданні підтвердила викладені у позові обставини, на які посилається позивач, щодо необґрунтованості звільнення її з роботи. Крім того, як вбачається з наданих позивачем доказів, 23 вересня 2015 року нею було отримано у АТ «УкрсибБанк» виписку за особовим рахунком ОК «Запорізький» (т.1 а.с. 9). 01 жовтня 2015 року [PERSON] надіслала до ОК «Запорізький» заяву від 23 вересня 2015 року про надання їй інформації щодо підстав не допуску її до робочого місця, що підтверджується даними заяви (т.1 а.с. 16), опису цінного листа, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та фіскального чека (т.1 а.с. 17). 15 жовтня 2015 року [PERSON] надіслала до ОК «Запорізький» заяву від 06 жовтня 2015 року про те, що вона з 30 вересня 2015 року по 04 жовтня 2015 року перебувала на лікарняному, та надання їй інформації щодо підстав не допуску її до робочого місця, що підтверджується даними заяви (т.1 а.с. 18), опису цінного листа, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення та фіскального чека (т.1 а.с. 19). Як вбачається з даних листка непрацездатності Серії АГЧ №940541 (т.1 а.с. 20), [PERSON] з 30 вересня 2015 року по 04 жовтня 2015 року перебувала на лікарняному. Листом ОК «Запорізький» від 21 жовтня 2015 року, який позивач отримала 04 листопада 2015 року, було повідомлено позивачу про її звільнення з роботи за прогул без поважних причин, за п.4 ст. 40 КЗпП України, з 29 вересня 2015 року (т.1 а.с. 87, 88, 89). Враховуючи викладене, суд вважає обставини, викладені позивачем у позовній заяві про те, що вона 23 вересня 2015 року прийшла на роботу і була відправлена у банк Головою правління кооперативу, обґрунтованими і доведеними належними і допустимими доказами, а наказ про звільнення позивача з роботи безпідставним. Посилання відповідача на застосування до [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді догани необґрунтовані, оскільки наказ про застосування дисциплінарного стягнення не зазначено в наказі про звільнення як підставу звільнення позивача з роботи. Згідно з ч. 1 ст. 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Позивач подав позов до суду в межах передбаченого законом строку - 23 жовтня 2015 року, тоді як згідно з даними актів (т.1 а.с.а.с. 142, 143) та даних Солом'янського УП ГУНП у м. Києві (т.1 а.с.а.с. 144-146) відповідач намагався вручити позивачу трудову книжку в день звільнення - 29 вересня 2015 року. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оцінивши належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що звільнення [PERSON] з роботи за п.4 ст. 40 КЗпП України було безпідставним, а тому позовні вимоги про поновлення на її на роботі підлягають задоволенню. При цьому, суд вважає, що позивача потрібно поновити на роботі на посаді головного бухгалтера Обслуговуючого кооперативу, оскільки документально підтверджено її перебування на цій посаді. Що стосується посилань відповідача на перебування позивача на посаді бухгалтера, оскільки саме така посада відображена у відомостях про заробітну плату, штатному розписі, наказі про затвердження штатного розписку (т.1 а.с.а.с. 147-153, 165), то суд вважає ці посилання безпідставними, оскільки наказів, якими позивача було переведено на посаду бухгалтера відповідачем суду не надано. Надані відповідачем докази перебування позивача на посаді бухгалтера спростовуються даними розрахункової відомості (т.2 а.с.а.с. 170-172), штатного розпису відповідача на 1 півріччя 2015 року (т.2 а.с. 140), акту УПФУ в Святошинському районі м. Києва від 27 лютого 2014 року (т.2 а.с. 141), повідомлення приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Макухи О.О. від 16 листопада 2016 року (т.2 а.с. 142), картки із зразками підписів і відбитка печатки (т.3 а.с. 4) з додатками, з яких вбачається, що позивач перебувала на посаді головного бухгалтера. Ухвалою суду від 17 квітня 2018 року було відмовлено у задоволенні клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи з приводу підпису на копії наказу від 01 березня 2008 року, яку було надано на підтвердження повноважень при посвідченні підпису у картці із зразками підписів і відбитка печатки. Згідно з п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. Суд визначає середній заробіток, виходячи із середнього заробітку позивача за останні два календарні місяці роботи, оскільки довідки про середній заробіток позивача не надано, то, згідно з даними наданого відповідачем штатного розпису (т.1 а.с. 151, т. 2 а.с. 140): за серпень 2015 року - 2600 грн., за вересень 2015 року - 2700 грн. При цьому, як вбачається з даних відомості (т.1 а.с.а.с. 148) видно, що заробітна плата нараховувалася за місяць, а не за кількість робочих днів. Оскільки розгляд справи неодноразово переносився у зв'язку з клопотаннями представників позивача, то суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу за один рік. Тому середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу становить (2700, 00 грн. +2600, 00 грн.)/2 за 12 місяців - 31 800, 00 грн. Також, суд вважає, що порушення відповідачем законних прав позивача призвело до погіршення стану його здоров'я, що підтверджується даними медичної документації (т.1 а.с.а.с. 21-63), моральних страждань позивача, втрати його нормальних життєвих зв′язків, вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, виходячи з засад розумності і справедливості, суд вважає, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути моральну шкоду у розмірі 2000 грн. Що стосується позовних вимог про зобов'язання відповідача допустити позивача до роботи, то ці вимоги є передчасними, оскільки суд дійшов висновку про поновлення позивача на роботі, а тому суд вважає, що в цій частині у позові потрібно відмовити. Таким чином, позов підлягає частковому задоволенню. Судові витрати, а саме: суму судового збору у розмірі 974, 40 грн., та витрати на правову допомогу 10 560, 40 грн. (т.3 а.с.а.с. 60-67) пропорційно до задоволених вимог, у розмірі 5 280,20 грн., а всього - 6 254, 60 грн. необхідно стягнути з відповідача на користь позивача. Суму судового збору у розмірі 487, 20 грн., щодо задоволених вимог про поновлення на роботі, необхідно стягнути з відповідача на користь держави. Згідно з п.4 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення в частині поновлення на роботі підлягає негайному виконанню.

Outcome: partial