Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому просила стягнути з Державної установи «Український інститут стратегічних досліджень Міністерства охорони здоров`я України» невиплачену при звільненні заробітну плату у сумі 154041, 08 грн. В обґрунтування позову вказано, що позивач звільнилася з роботи у ДУ «Український інститут стратегічних досліджень Міністерства охорони здоров`я України» через тривалу невиплату заробітної плати протягом останнього року, оскільки жодних «скорочень», застосування правового режиму неповного робочого часу, направлення у простій чи відпустку без збереження заробітної плати до неї відповідачем, як роботодавцем, застосовано не було. Тобто у відповідача були відсутні правові підстави не нараховувати та не виплачувати позивачеві заробітну плату. Крім того, у день звільнення позивача відповідач не провів остаточний розрахунок і взагалі не виплатив заробітну плату за період з січня 2020 року по 01 березня 2021 року, грошову компенсацію за невикористаний 25 календарних днів щорічної відпустки. У порушення відповідачем норм податкового законодавства ним не сплачувалися до Державного бюджету суми ПДФО та військового збору з її заробітної плати, що призвело до втрати нею трудового та страхового стажу. У зв`язку із систематичним порушенням трудового законодавства, позивач змушена була звернутися до суду з даним позовом. Відповідач у своєму відзиві позов не визнав, заперечуючи, вказав, що було припинено фінансування за науковими програмами, кошторис та штатний розпис відповідача за КПКВК 2301020 на 2020 рік не було затверджено уповноваженим органом управління (Міністерством охорони здоров`я) у відповідності до вимог Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року № 228. Залишилося фінансування відповідача на 2020 рік за КПКВК 2301350 «Організація і регулювання діяльності установ та окремі заходи у системі охорони здоров`я», однак вона частково покривала лише видатки по оплаті праці працівників, згідно штатного розпису, що не є науковими співробітниками і які відносилися до апарату управління, згідно кошторису на 2020 рік. Без затверджених наукових програм виконувати свої посадові обов`язки позивач не могла і не виконувала, у зв`язку з цим, а також тим, що було відсутнє фінансування, відповідно заробітна плата не нараховувалася і не виплачувалася. Здійснений позивачем розрахунок щодо затримки у виплаті при звільненні заробітної плати не може бути застосований до зазначеної ситуації, оскільки оклад, надбавки не були затверджені позивачу уповноваженим органом управління, не нараховувалася і не виплачувалася у зв`язку із відсутністю роботи та відповідного фінансування. Відповідач вважає безпідставними вимоги щодо виплати невиплаченої заробітної плати. У відповіді на відзив стороною позивача заперечено доводи відповідача і вказано, що бюджетне фінансування не є виключним та єдиним джерелом оплати праці працівників бюджетної установи. Попри твердження відповідача про відсутнє бюджетне фінансування та нібито відсутність затвердженого штатного розпису, відповідачем вказаних заходів, визначених пунктом 28 Порядку № 228, проведено не було. Наведене підтверджується не лише самим фактом існування трудових відносин сторін, а і виконанням позивачем роботи для відповідача. Жодних скорочень, застосування правового режиму неповного робочого часу, направлення у простій чи у відпустку без збереження заробітної плати до позивача відповідачем як роботодавцем, застосовано не було. Тобто у відповідача не було законних правових підстав не нараховувати та не виплачувати позивачу заробітну плату. В поданих запереченнях на відповідь на відзив представником відповідача було зазначено, що вина відповідача повністю відсутня, оскільки Міністерством охорони здоров`я України як уповноваженим органом управління відповідача, бюджетних асигнувань на оплату праці виділено не було, про що позивач був повідомлений належним чином розпорядженням № 1 від 01.07.2019 року «Про припинення фінансування по КПКВК 2301020 «Дослідження, наукові та науково-технічні розробки, виконання робіт за державними цільовими програмами і державним замовленням, підготовка та підвищення кваліфікації наукових кадрів у сфері охорони здоров`я, фінансова підтримка розвитку наукової інфраструктури та об`єктів, що становлять національне надбання». Таким чином, як зазначає представник відповідача, фінансування діяльності відповідача, як бюджетної устaнови, здійснюється зa рaхунок коштів держaвного бюджету, які нaдaються нa основі зaтвердженого кошторису, відповідач був позбавлений можливості здійснення будь-яких виплат у зв`язку з відсутністю фінансування. Отже, заробітна плата у вигляді окладу, надбавок не була затверджена Позивачу уповноваженим органом управління, не нараховувалась і не виплачувалась у зв`язку з відсутністю роботи та відповідного фінансування, а тому твердження позивача, щодо виконання нею роботи для відповідача, то сам факт виконання роботи не може бути доведено, як наказами відповідача про запровадження дистанційного режиму роботи так і наказом відповідача про надання щорічної відпустки позивачу. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав викладених в позові. Представник відповідача в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечував в повному обсязі та просив відмовити з підстав викладених в своїх запереченнях. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15 червня 2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Судом встановлено, що 28.11.2007 року [PERSON] була прийнята на роботу до Українського інститут громадського здоров`я на посаду завідувача науково-організаційного відділу, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.12-19). Наказом МОЗ України від 14.03.2008 року № 50-0 на базі Українського інституту громадського здоров`я утворено Державну установу «Український інститут стратегічних досліджень міністерства охорони здоров`я України». У зв`язку з оголошенням в Україні карантинних заходів спрямованих на попередження поширення пандемії від коронавірусної хвороби COVID-19, та на виконання Закону України від 17.03.2020 №530 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання і поширення коронавірусної хвороби (COVID-19)», [PERSON] наказами Відповідача від 17.03.2020 №04-к, від 31.03.2020 №06-к, від 24.04.2020 №07-к, від 08.05.2020 №10-к, від 22.05.2020 №11-к, від 18.06.2020 №17-к, від 23.07.2020 №22-к, від 31.08.2020 №24-к, від 30.10.2020 №29-к, від 15.12.2020 №33-к було застосовано дистанційний режим роботи (а.с.37-68). З кожним з зазначених наказів позивача було в належний спосіб ознайомлено. З тексту вказаних наказів вбачається, що п. 2.1. зобов`язує працівників виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором та посадовою інструкцією. Наказом №11-в від 30.06.2020 року [PERSON] надано щорічну основну відпустку за період роботи 16.12.2018 по 15.12.2019 - тривалістю 8 календарних днів у період з 14.07.2020 р. по 21.07.2020 р.; частину додаткової оплачуваної відпустки згідно додатку № 1 до Колективного договору інституту на 2013-2017 року за 2019 рік тривалістю 2 календарні дні у період з 22.07.2020 р. по 23.07.2020 р.; частину щорічної основної відпустки за період роботи 16.12.2019 по 15.12.2020 - тривалістю 1 календарний день 27.07.2020 р. (а.с.69-71). Крім цього, наказом №20-в від 17.08.2020 [PERSON] надано частину щорічної основної відпустки за період роботи 16.12.2019 по 15.12.2020 - тривалістю 14 календарних днів у період з 16.09.2020 р. по 29.09.2020 р. (а.с.72). Відповідачем не здійснювалось виплати заробітної плати за час відпустки. Наказом № 02-к від 01.03.2021 року [PERSON] звільнено із займаної посади за власним бажанням за ст.39 КЗпП України (а.с. 20). Згідно довідки про доходи від 15.12.2020 року [PERSON] заробітна плата за період з 01.01.2020 року по 30.11.2020 року не нараховувалась та не виплачувалась (а.с.84). Дана обставина також підтверджується відомостями за 2020 рік з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (а.с.95) Отже, в день звільнення відповідач не провів з [PERSON] остаточний розрахунок, не виплатив заробітну плату, заробітну плату з час відпустки та компенсацію за невикористані 25 календарних днів відпустки. Позивач просить стягнути з відповідача заробітну плату, не виплачену при звільненні у загальному розмірі 154 041 грн. 08.к., яка складається із: заробітної плати за період з 01 січня по березень 2021 року у розмірі 137 527 грн. 27 коп., заробітної плати за перебування у щорічній відпустці за липень 2020 року у розмірі 3493 грн. 82 коп., заробітної плати за перебування у щорічній відпустці за серпень 2020 року у розмірі 4295 грн.06 грн., та компенсації за невикористану основну та додаткову відпустку у розмірі 8724 грн. 50 коп. Конституційний Суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007 та від 29 січня 2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей для його реалізації. Згідно із статтею 43 Конституції України, гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimateexpectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами Кодексу Законів України про працю, Закону України «Про оплату праці», а позивач перебував у трудових відносинах з відповідачем до 01 березня 2021 року, виконувала свої трудові обов`язки в повному обсязі, а також при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. В пункті 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», судам роз`яснено, що необхідно враховувати, що норми і гарантії оплати праці, визначені законодавством для працівників підприємств, установ, організацій усіх форм власності, є мінімальними державними гарантіями і тому при договірному регулюванні вони не можуть бути погіршені. Йдеться як про мінімальний розмір заробітної плати, так і про норми оплати праці, зокрема за час простою. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно з ст. 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно з частиною першою ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до частини першої ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника (стаття 117 КЗпП України). Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Сама по собі відсутність коштів або працівників на підприємстві, що не було припиненим на час звільнення позивача, не свідчить про відсутність вини і не є підставою для звільнення роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання коштів, які є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах, тому саме на останнього покладено обов`язок спростування своєї вини у порушенні прав працівника. Разом з тим, відповідач не надав до суду належних та допустимих доказів на спростування своєї вини у невиплаті позивачу належних при звільнення коштів. Виходячи з того, що при розгляді індивідуальних трудових спорів тягар доведення законності звільнення, невиплати заробітної плати чи вчинення або невчинення інших дій чи бездіяльності, які відповідно до закону вчинив чи мав вчинити або яких фактично припустився роботодавець під час трудових правовідносин з працівником-позивачем, покладається повною мірою на роботодавця, останній в даному випадку повинен спростовувати доводи позивача щодо наявності заборгованості належними доказами. Обставини того, що позивач до 01 березня 2021 року працювала у відповідача та з 01 січня 2020 року до дня звільнення їй не виплачувалася заробітна плата відповідач не спростував. Організація оплати праці працівників, що перебувають у трудових відносинах з бюджетною установою, здійснюється, зокрема відповідно до ст. 98 КЗпП України, якою визначено, що плата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів. Відповідно до пункту 20 Порядку складання, розгляду, затвердження та основні вимоги до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2002 року № 228, під час визначення обсягів видатків бюджету та/або надання кредитів з бюджету розпорядників нижчого рівня головні розпорядники повинні враховувати об`єктивну потребу в коштах кожної установи, виходячи з її основних виробничих показників і контингентів, які встановлюються для установ (кількість класів, учнів у школах, ліжок у лікарнях, дітей у дошкільних закладах тощо), обсягу виконуваної роботи, штатної чисельності, необхідності здійснення видатків на охорону праці, погашення дебіторської і кредиторської заборгованості та реалізації окремих програм і намічених заходів щодо скорочення витрат у плановому періоді. Обов`язковим є виконання вимоги щодо першочергового забезпечення бюджетними коштами видатків на оплату праці з нарахуваннями, виплату стипендії, а також на оплату комунальних послуг та енергоносіїв. Оскільки право працівника на оплату своєї праці не може залежати від надходження або ненадходження коштів із районного чи іншого бюджету і це питання повинно вирішуватися без порушення трудових прав працівника, тому доводи сторони відповідача у цій частині є безпідставними. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 28 квітня 2018 року у справі № 502/2847/16-ц. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08 листопада 2005 року зазначено про свободу дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Європейський Суд не прийняв аргумент уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (пункти 23, 26). Враховуючи те, що відповідачем не надано будь-яких доказів спростування викладених у позовній заяві відомостей, суд приймає наданий позивачем розрахунок про стягнення з відповідача суми у розмірі 154041 грн. 08 коп., з яких компенсація за 25 календарних дня - 8724 грн. 50 коп., суми відпускних на час перебування у щорічній відпустці - 7788 грн. 88 коп., суми не нарахованої і не виплаченої заробітної плати за період з січня 2020 року - березень 2021 року - 137 527 грн. 27 коп. Таким чином, суд повно і всебічно з`ясувавши обставини у справі, надані суду докази, і перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у частині стягнення заробітної плати у розмірі 141 467, 38 грн. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі пропорційної задоволенню позовних вимог в розмірір 1540 грн. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved