Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідачів про визначення порядку користування земельною ділянкою садибного (індивідуального) житлового будинку, що знаходиться по [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що 30 березня 2018 року позивач [PERSON] , стала співвласником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що потверджується інформаційною довідкою № 121518226 відповідно до яких є власником: 1/2 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд під [ADDRESS] . Іншими співвласниками вказаного вище житлового будинку є [PERSON] (частка у спільній власності 1/4), [PERSON] (частка у спільній власності 1/8) та [PERSON] (частка у спільній власності 1/8). Порядок користування земельною ділянкою під житловим будинком та спорудами за вказаною адресою співвласниками у письмовій формі не встановлювався, тобто земельна ділянка фактично знаходиться у спільному користуванні. Зазначено , що неодноразово вимагала від відповідачів встановлення порядку користування земельною ділянкою пропорційно часток в житловому будинку, які належать кожному із співвласників, однак останні категорично відмовляються. Оскільки співвласники не можуть дійти згоди з приводу встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою, просила задовольнити позов повністю, після проведення відповідної судової експертизи позивач визначилась з варіантом порядку користування земельної ділянкою , адвокат Завгородня В.В. згідно заяви позов підтримала повністю ( а.с. 164) та просила стягнути витрати за проведення судової експертизи та витрати за правничу допомогу в сумі 4000 грн. Відповідачі в судове засідання не з`явились, суду надано відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву з зазначенням , що вона є власником квартири №1 в домоволодінні по [ADDRESS] , відповідно до договору купівлі- продажу будинку від 2017 року , позивач та інші відповідачі є співвласниками . Вказується , що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається, висловила заперечення щодо проведення вказаної експертизи, зокрема експертом Сікорською О.А., позов вважає безпідставним та необґрунтованим , а тому просила відмовити в задоволенні позову повністю. Вказаний відзив відповідач [PERSON] подала до суду вже після проведення судом експертизи, оскільки станом на 21.02.19 року відповідачі рекомендовані листи , направлені за адресою за місцем їх реєстрації [ADDRESS] не отримували . При цьому, не отримуючи рекомендовані листи відповідачі подали 21.02.19 року заяву про їх виклик як відповідачів з повідомленням належним чином про дату та час розгляду справи для реалізації їх законних процесуальних прав та обов`язків ( а.с. 68). Оскільки законодавець не визначив іншого порядку повідомлення відповідачів ніж рекомендованими листами за місцем їх реєстрації чи проживання , заява відповідачів від 21.02.19 року не містила інших адрес їх проживання та номерів засобів зв`язку , судом надалі виклик здійснювався у встановленому порядку рекомендованими листами за місцем їх реєстрації , які повторно не було отримано відповідачами ( а.с. 107-110, 122-124, 134,136). При цьому , 14.06.19 року було подано вищезазначений відзив за підписом відповідача [PERSON] . Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про час і місце розгляду справи повідомлено рекомендованим листом відповідача [PERSON] та отримано нею копію позову з додатками ( а.с. 133,160 ), оскільки інші рекомендовані листи направлені за адресою реєстрації відповідачів повернулися до суду з відміткою за закінченням терміну зберігання, зазначене розцінюється судом як небажання відповідачів отримувати судові виклики. Згідно ст. 223 ЦПК України, суд визнає причини неявки неповажними і вирішує справу розглядати за даної явки і наявних матеріалів у справі. Судом встановлено наступні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони є співвласниками житлового будинку , що знаходиться в [ADDRESS] . Зазначене підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчудження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна ( а.с. 9-10). [PERSON] є власником Ѕ частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд [ADDRESS] , що підтверджується також копією договору купівлі- продажу від 30.03.2018 року (а. с. 6-7) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 119162216 від 30. 03. 2018 року ( а. с. 8) . [PERSON] є власником 1/4 частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд [ADDRESS] , [PERSON] власником 1/8 частки , [PERSON] - 1/8 частки даного будинку . Стаття 15 ЦК України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У частинах першій, третій статті 358 ЦК України зазначено, що право спільної часткової власності здійснюється власниками за їх згодою. Кожен з співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно з частиною першою статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділено в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Європейський суд з прав людини, ухвалюючи рішення у справі «Буланов та Купчик проти України» від 09 грудня 2010 року, яке набуло статусу остаточного 09 березня 2011 року вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право звернутися до суду з будь-якою вимогою щодо своїх цивільних прав та обов`язків. У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Суду включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Кутій проти Хорватії» (Kutit v Croatia), N 48778/99, пункт 25, ЕCHR 2002-II). Крім того, Європейський суд з прав людини в своїй практиці рішення від 13 травня 1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Відповідно до роз`яснення п. 19 постанови Пленуму Верховний суд України від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» за № 7, Верховний суд України роз`яснив, що у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість, нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. Також, у відповідності до абз. 2 п. 19 цієї Постанови Пленуму Верховного суду України, при пред`явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Таким чином, враховуючи роз`яснення Верховного суду України, позивач та відповідачі як співвласники житлового будинку, який знаходиться на земельній ділянці, яка знаходиться в їх спільному постійному користуванні, мають право на встановлення порядку користування нею шляхом виділення конкретної земельної ділянки кожному власнику частки житлового будинку для його обслуговування до приватизації цієї землі. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах позовних вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності , суд дійшов висновку щодо задоволення позову частково. Вище зазначено, що позивач має право на звернення до суду з даним позовом для встановлення порядку користування земельною ділянкою, якщо співвласники раніше даний порядок не встановили, згідно вищезазначеної політики ЄСПЛ суд забезпечує доступ до справедливого правосуддя відповідно до ч.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Задля забезпечення даного доступу судом було проведено судову експертизу, відповідно до висновку експерта № 1/19 судової земельно-технічної експертизи від 19.03.19 року ( а.с. 90-101) було запропоновано відповідний варіант для визначення судом порядку користування земельною ділянкою по [ADDRESS] , який передбачає організацію ізольованих частин земельної ділянки та ділянки спільного користування співвласників. При цьому , суд приходить до висновку , що експерт вийшов за межі як позову так і ухвали суду , отримавши матеріали справи , експерт не з`ясував чи ставлять вимоги відповідачі, щодо визначення порядку користування ними земельною ділянкою і необхідність визначення для них порядку користування земельною ділянкою відповідно до їх часток у будинку, не з`ясувавши необхідність зазначеного , експерт визначив варіант з пропозиціями щодо визначення відповідачам порядку користування відповідно до часток кожного. Зазначене втручання в право користування земельною ділянкою відповідачами в розумінні ЄСПЛ не визнається правомірним. Співвласник [PERSON] з часткою 1/2 заявила бажання і має право на визначення їй частини земельної ділянки без визначення порядку користування [PERSON] з часткою 1/4, [PERSON] з часткою 1/8, [PERSON] , з часткою 1/8 які пропонується виділити експертом. За таких обставин, суд приходить до висновку , що право позивача буде захищеним судом, шляхом визначення їй порядку користування частиною земельної ділянки , яка відповідає її частці у спільній частковій власності на будинок без визначення порядку користування іншою частиною земельної ділянки , яка перебуватиме у спільному користуванні інших співвласників та частиною земельної ділянки , яка згідно висновку експерта залишиться у користуванні всіх співвласників в т.ч. і позивача. Вхід та в`їзд на виділену ділянку співвласникам пропонується здійснювати з вулиці Пушкіна через існуючу хвіртку та ворота влаштованих по фасадній межі земельної ділянки. Співвласнику [PERSON] з часткою 1/2, пропонується виділити в особисте користування земельну ділянку площею 295,4 кв.м., яка складається з двох частин, що включає, в тому числі площу зайняту належною частиною житлового будинку, господарськими будівлями і спорудами та прилеглою територією. «І» - частина площею 56,6 кв.м. розташовану під забудовою частини житлового будинку. «II» - частина площею 238,8 кв.м. розташовану з приляганням до задньої, лівої бічної та правої бічної межі земельної ділянки. Вхід на виділену «І» - частину пропонується здійснювати через ділянку спільного користування з вулиці Пушкіна через існуючу хвіртку влаштовану по фасадній межі земельної ділянки. Вхід на виділену «II» - частину земельної ділянки пропонується здійснювати через ділянку спільного користування. Згідно до ст. 139 ЦПК України суд має вирішити питання , яке ставить адвокат позивача щодо стягнення з відповідачів на користь позивача 10010 грн. по 2502, 50 грн. з кожного за проведення судової експертизи, та згідно з п. 1 ч. 3 ст. 133 та ст. 137 ЦПК України питання витрат, пов`язаних з розглядом справи, а саме витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 4000грн. При цьому, суд вирішує відмовити в стягненні зазначених судових витрат з відповідачів, виходячи з наступного. Щодо вимоги про стягнення цих витрат, суд погоджується з позицією відповідача [PERSON] , висловленої у відзиві , щодо необхідності доказування обставин на які посилається кожна сторона. Виходячи з вказаного в позові , позивач неодноразово зверталась до відповідачів з проханням спільно вирішити питання визначення порядку користування спільною земельною ділянкою, доказів зазначеному в матеріали справи позивачем та її адвокатом не надано. Її право захищене судом даним рішенням виходячи з необхідності забезпечення доступу до правосуддя. Крім того, розрахунок судових витрат надано адвокатом 24.10.19 року з заявою про долучення до матеріалів справи ( а.с. 137), при тому, що попередній розрахунок витрат до позову подано не було. Маючи намір стягнути витрати на професійну правничу допомогу - це те, що розрахунок таких витрат і прохання стягнути ці витрати повинна містити перша заява по суті спору. Така вимога закріплена в ч. 1 ст. 134 ЦПК (попереднє визначення суми судових витрат), п. 9 ч. 1 ст. 175 ЦПК (вимоги до позовної заяви), п. 7, 8 ч. 3 ст. 178 ЦПК (вимоги до відзиву). В цьому розрахунку сторона зазначає попередні і орієнтовні суми всіх судових витрат, які вона вже понесла або планує понести у зв`язку з розглядом судової справи. Якщо перша заява по суті спору не містить прохання стягнути з іншої сторони судові витрати, то в подальшому таке прохання заявляється до суду разом з клопотанням про поновлення строку (в якому, звичайно ж, мають вказуватись поважні причини пропуску строку). оскільки дане клопотання не було подано , сторона позивача не має права на відшкодування витрат на правничу допомогу. Що стосується витрат за проведення судової екпертизи , окрім неподання своєчасно попереднього розрахунку витрат, суд акцентує увагу на проведенні судової експертизи за клопотанням позивача з виходом за межі прав позивача , за відновленням яких мало місце звернення до суду з даним позовом. Оскільки суд прийшов до висновку , що позивач не надала доказів свого звернення до відповідачів в досудовому порядку щодо врегулювання питання і визначення порядку користування земельною ділянкою, згідно ст. ст.134,142ЦПК України суд вирішує відмовити позивачу в стягненні витрат по сплаті судового збору та судові витрати залишити по фактично понесеним сторонами.

Outcome: partial