Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-15 00:00:00

Позивачі 22.03.2019 року звернулися до суду з вищенаведеним позовом. В обґрунтування позовних вимог як на підставу позову посилаються на наступне. Вони являються власниками житлового будинку в [ADDRESS] . В даному будинку зареєстрований [PERSON] , [INFO] , проте, не проживає у ньому з 2016 року, у зв`язку з чим порушується право власності позивачів на майно, а саме права користування житловим будинком. Просили суд визнати відповідача таким,що втратив право користування житлом. В судове засідання сторони не з`явилися, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи. Позивачі подали до суду письмові заяви про розгляд справи у їхній відсутності, в якій також просили задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та не заперечували щодо заочного розгляду справи та винесення заочного рішення. Від представника третьої особи також надійшла до суду заява про розгляд справи у їхній відсутності, також зазначивши, що не заперечують щодо задоволення позовних вимог. Відповідач на призначені судові засідання повторно не з`явився, та не повідомив суд про поважність причин неявки. За таких обставин та за відсутності заперечень представника позивача, відповідно до ст. 280, ч.4 ст. 223 ЦПК України суд ухвалив продовжити розгляд справи у заочному порядку та винести рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, даючи їм законну та правову оцінку, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Як вбачається з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №21754083 від 03.02.2009 року, у приватні спільній частковій власності [PERSON] 86/100 частки житлового будинку [ADDRESS] . Інша частка житлового будинку, а саме 14/100 належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 4931422 від 04.10.2004 року. Місце проживання відповідача [PERSON] , [INFO] , згідно довідок виконкому Острицької сільської ради Герцаївського району Чернівецької області № 432 від 04.04.2019 року, зареєстроване за адресою [ADDRESS] . Згідно Акту підтвердження факту проживання особи від 22.01.2019 року, затвердженого головою Острицької сільської ради, комісією у складі трьох представників сільської ради, власника будинку та двох сусідів, відповідач [PERSON] не проживає за місцем реєстрації протягом останніх трьох років та останнє його фактичне місце проживання невідоме. Досліджуючи та оцінюючи наявні докази по справі, суд дійшов до наступних висновків. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини (далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло. Так, в даній конкретній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. При цьому, можливість такого втручання передбачена національним законом, що полягає у наступному. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами за своєю природою є цивільно-правовими, регулюються ЦК України щодо права власності та захисту права власності та положеннями ЖК України. Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України і ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями 15, 16, 20 ЦК України передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Виходячи зі змісту частини першої статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є об`єктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як об`єктом власності. Відповідно до статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу статті 379 ЦК України зі змінами та доповненнями житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Зокрема, стаття 72 ЖК України передбачає визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Відповідно до вимог частини другої статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.71 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за умови її відсутності понад шість місяців без поважних причин, за виключенням випадків. Відповідно до п.34 Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідач зареєстрований у домоволодінні, який належить на праві власності позивачам. Відомостей про укладання будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами судом не встановлено. Таким чином, у зв`язку з тим, що відповідач на момент звернення до суду, не проживає у вищезазначеному житловому будинку більше трьох останніх років, не є власником спірного житла, суд дійшов висновку, що визнання його таким, що втратив право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власників такого приміщення (позивача), у зв`язку з чим суд позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вимоги даної статті, з відповідача на користь позивачів підлягає стягненню витрати понесені при сплаті судового збору, по 384,20 грн. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved