Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаною заявою, за якою зазначила, що відповідачем її було прийнято на посаду перукаря широкого профілю. Згідно наказу № 6 від 31.10.2016 року позивача було звільнено з займаної посади у зв'язку із закінченням строку трудового договору . Позивач вважає своє звільнення незаконним, оскільки у позивача був виданий лист про тимчасову непрацездатність у зв'язку із вагітністю та пологами з 29.06.2016 року по 02.11.2016 року. На підставі викладеного позивач просить суд визнати дії відповідача незаконними, поновити [PERSON] на посаду перукаря широкого профілю до салону краси «Софі», або надати інше місце роботи відповідно до ст. 184 КЗпП України, зобов'язати відповідача протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішення суду законної сили внести відповідний запис до трудової книжки позивача про недійсність запису про звільнення, стягнути з відповідача на користь позивачки невиплачену заробітну плату за період з липня 2016 року по день фактичного розрахунку. У судовому засіданні сторона позивача наполягла на позові у повному обсязі, а відповідач та її представник позов не визнали, вказуючи на пропуск позивачем строку для звернення до суду із позовом. Всебічно з'ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов не підлягає задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Судом встановлені наступні обставини та відповідні правовідносини. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може укладатися на визначений строк, встановлений за погодженням сторін. Так, [PERSON] фізичною особою - підприємцем [PERSON] розпорядженням останньої № 1 від 17.07.2015 року було прийнято на посаду перукаря широкого профілю на підставі трудового договору від 17.07.2015 року, укладеного сторонами на строк - до 31.10.2016 року. Через закінчення погодженого сторонами строку, 31 жовтня 2016 року сторони розірвали укладений трудовий договір на підставі п.2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, отже такий трудовий договір було припинено, про що відповідачем було видане розпорядження № 6 від 31.10.2016 року. За ч.3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Отже, враховуючи наданий стороною позивача листок непрацездатності, [PERSON] звільненню не підлягала. Натомість, за ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Із матеріалів справи достовірно вбачається, що свою трудову книжку позивач отримала у день її звільнення, коли вона власноруч про це зазначила у відповідній книзі обліку та руху трудових книжок, посвідчивши цього ж дня також власноручно і розірвання самого трудового договору згідно п.2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. За поясненнями позивача у судовому засіданні, вона дійсно здійснювала відповідні записи, але це відбувалося у лютому 2017 року та без зазначення дати. Але, зважаючи на заінтересованість позивача у результатах розгляду справи, суд критично ставиться до вказаних пояснень. За статтями 11, 27 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, вищевказані твердження позивача щодо отримання трудової книжки та відповідних записів саме у лютому 2017 року, спростовуються наданими стороною відповідача вищезазначеними письмовими доказами. Таким чином, враховуючи дату подачі позову - 15.03.2017 року, позивачем було пропущено строк позовної давності відповідно до ст. 233 КЗпП України. Позивач не вказує на поважність причин пропуску строку та не просить його поновити відповідно до ст.234 КЗпП України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed