Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

Позивачі 23 серпня 2018 року звернулись до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із даним позовом (а.с.1-7). В обґрунтування своїх вимог позивачі зазначають, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із померлим з 19.11.1958 року. В період шлюбу подружжя за спільні кошти на виділеній земельній ділянці збудували житловий будинок з будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] . Вказані споруди збудовані подружжям до 05.08.1992 року та не є самочинними. Також, [PERSON] зазначає, що за час шлюбу вони із чоловіком не оформили право власності на вищевказаний житловий будинок та споруди, але вважає їх спільною сумісною власністю із чоловіком. [INFO] помер [PERSON] , спадкоємцями після його смерті є [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на 1/2 частину житлового будинку розташованого за адресою: [ADDRESS] . Заповіту померлий за життя не склав. У визначені законодавством строком позивачі звернулись до ДДДНК із заявами про прийняття спадщини та видачі свідоцтв про право на спадщину, але їм було відмовлено, у зв`язку із тим, що за життя померлий не оформив права власності на спадкове майно. Враховуючи вищевикладене та уточнивши свої вимоги, позивачі просять суд визнати за [PERSON] (позивач-1) та померлим чоловіком [PERSON] право спільної часткової власності на житловий будинок, будівлі та споруди, розташовані за адресою: [ADDRESS] , що складаються з: А-1 - житловий будинок, житловою площею 27,1кв.м., загальною площею 47,0 кв.м., а-1 - прибудова; а 1 -1 - прибудова; В-1-житловий будинок; житловою площею 44,1 кв.м., загальною площею 67,0 кв.м., під В-1 погріб; в-1 прибудова; В1-1 прибудова; ві вхід у погріб; Б,Е-літня кухня, б ґанок; Г- сарай, Д,3. -вбиральні, Ж, И-душ. №1- №15-огорожі, ІДІ-замощення по 1/2 частці за кожним; зареєструвати на праві спільної часткової власності за померлим [PERSON] та за [PERSON] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] . будівлі та споруди, розташовані за адресою [ADDRESS] . що складаються з:А-1 - житловий будинок, житловою площею 27,1кв.м., загальною площею 47.0 кв.м., а-1 - прибудова; а 1 - 1 - прибудова; В-1-житловий будинок; житловою площею 44.1 кв.м., загальною площею 67,0 кв.м.. під В-1 погріб; в-1 прибудова; В1-1 прибудова; ві вхід у погріб; Б,Е-літня кухня, б ґанок: Г-сарай. Д, 3-вбиральні, Ж, И-душ, №1-№15-огорожі, І,ІІ-замощення по 1/2 частці за кожним; визнати право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] на 1/2 частку житлового будинку за адресою: [ADDRESS] за:- народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ; [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] ; [PERSON] , 26 грудня І962 [INFO] [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] житлового будинку, будівель та споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] , що складаються з: А-1 - житловий будинок, житловою площею 27,1кв.м., загальною площею 47.0 кв.м., а-1 - прибудова: аі-1 - прибудова; В- І-житловий будинок; житловою площею 44,1 кв.м., загальною площею 67,0 кв.м., під В-1 погріб; в-1 прибудова; В1-1 прибудова; в1 вхід у погріб; Б,Е-літня кухня, б ґанок; Г-сарай, Д 3-вбиральні, Ж, И- душ, №1- №15-огорожі, І,ІІ-замощення по 1/8 частці за кожним Ухвалою суду від 27 серпня 2018 року прийнято позов та відкрито провадження у справі (а.с.79). Учасники справи про день, час та місце судового розгляду повідомлялись відповідно до вимог ст.ст. 128-129 ЦПК України. Позивачі в особі свого представника за дорученням [PERSON] , в судове засідання надали письмову заяву, в якій просять справу розглядати без своєї участі. Позовні вимоги підтримують та просять задовольнити в повному обсязі (а.с.194). Відповідач в судове засідання надав письмове клопотання, в якому просить справу розглядати без своєї участі. Вимоги позову визнає частково (а.с.193), не заперечує проти задоволення вимог в частині визнання права власності на часину домоволодіння літ. А-1 з його допоміжними спорудами, відповідно до технічної документації КП ДМБТІ. В іншій частині вимог позов просить відмовити. Третя особа - ДДДНК в особі свого представника в судове засідання не з`явилась. До суду надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без участі свого представника (а.с.191). Третя особа територіальна громада в особі ДМР в особі свого представника у судове засідання не з`явилась. Письмових заяв про розгляд справи без участі свого представника не надавала. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю осіб, що не з`явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Підставою звернення до суду позивача є захист майнових інтересів, пов`язаних із правом набуття в порядку спадкування права власності на нерухоме майно, порушеного при укладенні правочинів, що спрямовано на анулювання майнових наслідків їх вчинення і встановлення наслідків, передбачених законом. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, Цивільного кодексу України в редакції 2003 року, практику Верховного Суду України. Суд, з`ясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового засідання встановлено, що [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] починаючи із 19\~листопада 1958 року (а.с.15). Від шлюбу у подружжя народились діти [PERSON] , яка змінила прізвище на «Цмай», [PERSON] , яка змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.16,17,18,19). [PERSON] є сином [PERSON] . Подружжям [PERSON] на території земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , впродовж з 1967 року по 1969 року самочинно збудовано домоволодіння, яке складається з житлового будинку та допоміжних споруд та будівель. У 1985 році на території земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] та [PERSON] збудовано житловий будинок , який за технічними документами позначений як літ. В-1 та інші споруди, які також визнані самочинними. [INFO] [PERSON] помер (а.с.63). Спадкоємцями після його смерті є дружина [PERSON] , дочка [PERSON] , дочка [PERSON] та син [PERSON] , які прийняли спадщину. З матеріалів спадкової справи № 939/2013 заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що державним нотаріусом Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Циганко\~Є.Л. відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на домоволодіння [ADDRESS] , у зв`язку із тим, що за життя померлий не зареєстрував своє домоволодіння. У 2010 році [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] звертались до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно в порядку спадкування за законом, який рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03.11.2010 року задоволено (а.с.32-33), 20.06.2011 року ухвалено додаткове рішення (а.с.34) по вказаній справі, але рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 02.07.2014 року скасовані, у задоволенні позову відмовлено (а.с.39-40). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вищевказаним рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що особи, які здійснювали самочинне будівництво на земельній ділянці розташованій за адресою: [ADDRESS] , вчиняли дії щодо відведення земельної ділянки, отримували дозволи та проекти на будівництво, у зв`язку із чим, підстави для визнання права власності відсутні. Із відомостей КП «ДМБТІ» ДОР від 12.12.2002 року вбачається, що право власності на домоволодіння [ADDRESS] не оформлювалось, реєстрація його не проводилась. Згідно матеріалів архівної справи, інвентаризація домоволодіння проводилась 01.12.1971 року. На земельній ділянці площею 794 кв.м. знаходився житловий будинок та сарай самовільно збудовані у 1969 році громадянином [PERSON] та громадянкою [PERSON] . При обстеженні домоволодіння у 1987 році, з метою переоцінки будівель та споруд для держстраху, користувачами залишились вказані особи (а.с.181). Отже, встановлено, що на теперішній час право приватної власності на домоволодіння [ADDRESS] не зареєстровано за жодною із сторін. Окрім того, встановлено, що житлові будинки та споруди збудовані на земельній ділянці розташованій за адресою: [ADDRESS] , є самочинно збудованими. Рішенням Дніпровської міської ради №336/46 від 19.06.2019 року [PERSON] передано в оренду строком на два роки земельну ділянку площею 0,0866 га, кадастровий номер 1210100000:08:527:0015, по фактичному розміщенню самочинно збудованих житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS] , за рахунок земель, не переданих у власність або користування, код виду цільового призначення земель (КВЦПЗ) 02.01. (а.с.180). Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст.. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ст.105 ЦК України, в редакції 1963р., передбачено наслідки самовільного будівництва житлового будинку, господарських і побутових будівель та споруд, відповідно до яких громадянин, який збудував або будує жилий будинок, здійснив або здійснює його перебудову чи прибудову без встановленого дозволу, або без належно затвердженого проекту, або з істотними відхиленнями від проекту, або з грубим порушенням основних будівельних норм і правил, не вправі розпоряджатися цим будинком чи частиною його (продавати, дарувати, здавати в найом тощо), за рішенням виконавчого комітету відповідної ради будинок або частина його можуть бути безоплатно вилучені, а господарські і побутові будівлі та споруди знесені. Аналогічні положення містяться у ст. 376 ЦК України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. За положеннями ст. 376 ЦК України нерухоме майно не може бути предметом поділу у разі його самочинного будівництва, оскільки не є об`єктом права власності поки це будівництво не буде легалізовано. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2 ст.376 ЦК України). У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року № 7 Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок судам роз`яснено, що право власності на жилий будинок виникає лише з моменту прийняття його в експлуатацію та державної реєстрації. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право провести поділ незакінченого будівництвом будинку, якщо, ураховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, та технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. В іншому випадку за цими особами може бути визнано право власності на будівельні матеріали і конструктивні елементи будинку або з урахуванням конкретних обставин справи залишити його одній з сторін, а іншій присудити грошову компенсацію. Відповідно до Правил державної реєстрації об`єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних і фізичних осіб, затверджених наказом Державним комітетом України по ЖКГ №56 від 13 грудня 1995 року(втратили чинність 06 серпня 2012 року), правовстановлюючими документами на підставі яких проводиться державна реєстрація об`єктів нерухомого майна, серед інших, є договір купівлі-продажу, рішення про відведення земельної ділянки або акт про право власності на земельну ділянку для будівництва об`єкта і акт прийняття цього об`єкта в експлуатацію, затверджений рішенням місцевого органу державної виконавчої влади, місцевого самоврядування. Відповідно до ч.1 ст.181 ЦК України до нерухомих речей(нерухоме майно, нерухомість) належить земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. За приписами ч.1 та 4 ст.182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до ч.2 ст.331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Виходячи із змісту ч.1,2 ст.331 ЦК України, ч.1 ст.182 ЦК України та розділу 6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5 право власності на новостворене нерухоме майно виникає у особи, яка створила це майно після закінчення будівництва об`єкта нерухомості, введення його у експлуатацію та отримання свідоцтва про право власності та реєстрації права власності. Отже, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з юридичного погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю будівельних матеріалів, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і з дотриманням будівельних норм і правил підлягати поділу між ними. За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, а також спадкоємців суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Таким чином, зважаючи на викладене, відсутні правові підстави для визнання права спільної власності на житловий будинок та будівлі, споруди розташовані за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] та [PERSON] , померлим [INFO] , оскільки позивачами не надано як відомостей про звернення до відповідних органів з приводу отримання дозволу на проведення будівельних робіт, так і затвердження проектної документації на спірний об`єкт та відомості про прийняття його до експлуатації, а також виділення земельної ділянки для будівництва об`єктів нерухомого майна. Щодо вимог про визнання права власності в порядку спадкування суд виходить із наступного. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З статті 1261 ЦК України, вбачається, що у першу чергу право власності на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Згідно зі ст. 1296 ЦК України, спадкоємець,\~який прийняв\~спадщину,\~може одержати\~свідоцтво про\~право на\~спадщину. Якщо\~спадщину прийняло\~кілька спадкоємців,\~свідоцтво про\~право на\~спадщину видається\~кожному з\~них із\~визначенням імені\~та часток\~у спадщині\~інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. У відповідності до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, зважаючи на вищевикладене суд приходить до висновку, що вимоги позову про визнання права власності в порядку спадкування, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню так як до складу спадкової маси не входить вказаний будинок, споруди та будівлі, у зв`язку із тим, що на момент відкриття спадщини у спадкодавця відсутні права на вказане нерухоме майно. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна із сторін має довести ті обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх висновків та заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, враховуючи вищевикладене та оцінюючи здобуті по справі докази за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв`язку у сукупності, суд першої інстанції розглядаючи даний спір в межах заявлених позовних вимог, вважає позовні вимоги є необґрунтованими, безпідставними та недоведеними, у зв`язку із чим не підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат згідно із вимогами ст. 141 ЦПК України, сплачений судовий збір відшкодуванню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed