Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, мотивуючи це тим, що вона з відповідачем знаходилася у фактичних шлюбних відносинах з травня 2007 року по червень 2011 року, після чого сторони припинили сумісне проживання. За час сумісного проживання вони разом з відповідачем придбали житловий будинок [ADDRESS], вартість якого складає 41 000 гривень. На неодноразові вимоги позивача розділити належне їм із відповідачем майно відповідач відповів відмовою, ніяк її при цьому не мотивуючи. Рішенням Петрівського райсуду Кіровоградської області від 26.06.2013 року, житловий будинок [ADDRESS], визнано їх з відповідачем спільною сумісною власністю, однак, позивач не має можливості користуватися домоволодінням, тому просить виділити їй у натурі 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS]. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали мотивуючи це тим, що відповідач сплатив позивачу грошові кошти за її частку в спільному майні, а саме за будинок в сумі 19 000 доларів США. Суд заслухавши сторони, допитавши свідків, дослідивши документи справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходилася у фактичних шлюбних відносинах з травня 2007 року по червень 2011 року, після чого сторони припинили сумісне проживання. За час сумісного проживання сторони придбали житловий будинок [ADDRESS], вартість якого складає 41 000 гривень, що підтверджується копією договору купівлі - продажу житлового будинку від 01.02.2008 року (а. с.7). Факт сумісного проживання позивача та відповідача однією сім'єю, як чоловіка та жінки без шлюбу у період з лютого 2008 року по червень 2011 року, встановлено рішенням Петрівського райсуду Кіровоградської області від 26.06.2013 року, яке набрало законної сили 08.07.2013 року (а. с.5-6). Також вказаним рішенням суду визнано домоволодіння [ADDRESS], спільною сумісною власністю сторін. Згідно зі ст.361 ЦК України, співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. У відповідності зі ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Договір про виділ у натурі частки з нерухомого спільного майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. На підставі вищевикладеного, суд вважає, що будинок [ADDRESS], є об'єктом спільної сумісної власності позивача та відповідача і їх частки в ньому є рівними, так як будинок вони придбали за період перебування у фактичних шлюбних відносинах. Тому позивачу та відповідачу необхідно віділити частку із майна, що є у спільній сумісній власності, у натурі, а саме по 1/2 частині житлового будинку [ADDRESS]. При цьому суд критично відноситься до пояснень відповідача про те, що він сплатив позивачу грошові кошти за її частку в спільному майні, а саме за будинок в сумі 19 000 доларів США, так як в ході розгляду справи позивач не надав доказів цього. А розписка на яку позивач посилається, як на доказ вищевказаного, не підтверджує доводи відповідача в зв'язку з наступним. Як вбачається з копії розписки від 29.08.2011 року, позивач [PERSON] дала розписку в тім, що відповідач [PERSON] віддав їй суму позичених грошей у розмірі 19 000 доларів США, батькові позивача - [PERSON] (а. с.38). Вказаний факт підтвердив в судовому засіданні свідок [PERSON] - батько позивача. Крім цього згідно з висновком експерта №6/12 судово - будівельно технічної експертизи від по цивільній справі №2-417/11 від 10.08.2012 року, який долучено до справи в ході розгляду, вбачається, що поділ житлового будинку з технічної точки зору у відповідності державних будівельних та санітарних норм можливий, з виділенням в натурі по 1/2 частині домоволодіння зі спільної сумісної власності( а. с.39-57). Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст.61ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не можутьгрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Вказані правовідносини регулюються ст.ст. 361,364, 370 ЦК України.

Outcome: approved