Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини-інваліда, посилаючись на те, що 15 листопада 1984 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, який в подальшому було розірвано в 1997 році. Від даного шлюбу мають двох дітей: синів [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу діти залишилися проживати з нею. Згідно довідки МСЕК серії 10 ААА № 915334 від 10 жовтня 2011 року сина [PERSON] визнано інвалідом з дитинства по слуху та встановлено 2 групу інвалідності безтерміново. Йому рекомендоване стаціонарне лікування у лор-відділенні, пульмонологічному відділенні та санаторно-курортне лікування. Крім вищевказаного захворювання у сина було діагностовано бронхіальну астму, ст. ІІІ, середньої важкості персистуючий перебіг, хронічний обструктивний бронхіт,; емфізема легень, цілорічний алергічний риніт, персистуючий перебіг, IGE залежний; НЦД по кардіальному типу. Вказані діагнози підтверджуються виписками із медичної карти сина. Син, як інвалід 2 групи, отримує щомісячно соціально допомогу у розмірі близько 1 600 грн. Син проживає з нею та перебуває на її утриманні. Оскільки дитина є інвалідом з дитинства, шансів на одужання якого немає, йому необхідні постійні реабілітаційні та лікувальні курси та процедури, а також придбання та прийняття лікарських препаратів, які призначаються лікарями. Вказує, що на даний час перебуває у скрутному матеріальному становищі та потребує матеріальної допомоги на утримання, догляд та лікування повнолітнього сина-інваліда, оскільки несе витрати на харчування, одяг, сплату комунальних послуг, купівлю предметів для навчання та лікування, а також проходження реабілітаційних курсів для дітей-інвалідів. Вона також являється інвалідом 2 групи з дитинства і коштів, які вона отримує не вистачає на прожиття. Відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання сина-інваліда не надає. Вважає, що відповідач зобов`язаний матеріально допомагати синові, оскільки він потребує цієї допомоги та просить стягнути з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина-інваліда в розмір ј частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% від прожиткового мінімуму для особи, яка втратила працездатність, починаючи з часу звернення до суду. Ухвалою від 30 березня 2020 року відкрито провадження по справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом0 сторін. 11 червня 2020 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву. 06 липня 2020 року позивачем подано відповідь на відзив на позовну заяву. Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами сімейного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 1984 року по 1997 рік. Від даного шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки МСЕК серії 10 ААА № 915334 від 10 жовтня 2011 року сина [PERSON] визнано інвалідом з дитинства по слуху та встановлено 2 групу інвалідності безтерміново. Йому рекомендоване стаціонарне лікування у лор-відділенні, пульмонологічному відділенні та санаторно-курортне лікування. З копії медичних документів також вбачається, що крім вищевказаного захворювання у [PERSON] також діагностовано бронхіальну астму, ст. ІІІ, середньої важкості персистуючий перебіг, хронічний обструктивний бронхіт,; емфізема легень, цілорічний алергічний риніт, персистуючий перебіг, IGE залежний; НЦД по кардіальному типу. Син [PERSON] як інвалід 2 групи, перебуває на обліку у Департаменті соціальної політики Черкаської міської ради та отримує щомісячно соціальну допомогу у розмірі близько 1 600 грн., що підтверджується копією пенсійного посвідчення та довідкою про виплати від 21 лютого 2020 року. З довідки № 72 Черкаського державного технологічного університету від 19 лютого 2020 року вбачається, що син проживає разом з матір`ю в студентському гуртожитку № 3 в кімнаті № [NUMBER] з 30 серпня 2018 року по теперішній час. В судовому засіданні позивач пояснила, що на даний час перебуває у дуже скрутному матеріальному становищі, коштів, які вона отримує також як інвалід 2 групи, та коштів, які отримує син, не вистачає на всі потреби, пов`язані з утриманням та лікуванням сина. Оскільки дитина є інвалідом з дитинства, шансів на одужання якого немає, йому необхідні постійні реабілітаційні та лікувальні курси та процедури, а також придбання та прийняття лікарських препаратів, які призначаються лікарями. У зв`язку з станом здоров`я син не має можливості працювати. Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечував та у відзиві на позовну заяву вказав, що позивачем не надано належних доказів того, що син проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні, що син, дійсно, потребує матеріальної допомоги, а також те, що він має матеріальну можливість надавати повнолітньому синові таку допомогу. Вказав, що на даний час він є безробітним, а також має на утриманні ще двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Крім того, на виконанні у Центральному відділі ДВС у м. Черкаси Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) знаходиться виконавче провадження № 61202275 щодо виконання виконавчого листа Соснівського районного суду м. Черкаси № 2-879/11 від 30.01.2020 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 87 653 грн. 40 коп. При цьому, чинне законодавство не передбачає стягнення з батька, матері аліментів на повнолітніх доньку, сина у розмірі не менше 50% від прожиткового мінімуму для особи, яка втратила працездатність, як це просить позивач. Тому в силу свого незадовільного матеріального стану не може надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина. У відповіді на відзив на позовну заяву позивачем вказано, що відповідачем не надано до суду доказів про те, що він є непрацездатним, що він перебуває на обліку в центрі зайнятості як безробітний, відсутність запису в трудовій книжці та відсутність реєстрації його як фізичної особи підприємця не свідчить про відсутність в нього доходів. Крім того, відповідач не вказав за рахунок яких доходів він живе. Також вказала, що відповідач є власником земельної ділянки площею 2,9287 га цільове призначення якої - ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Згідно договору оренди землі від 07.02.2019 року вказану земельну ділянку було передано в оренду, строком до 31.12.2026 року. Вказаний факт підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 01.07.2020 року. Позивач також зазначила, що відповідач посилається на ту обставину, що має на утриманні ще двох неповнолітніх дітей. При цьому, матір`ю дітей, [PERSON] було подано до Соснівського районного суду м. Черкаси позовну заяву до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дітей. Зі змісту вказаної позовної заяви вбачається, що відповідач разом з [PERSON] разом не проживає з 2015 року та він, як батько дітей, самоусунувся від їх забезпечення та не сплачує кошти на їх утримання. Таким чином, із вказаного позову вбачається, що відповідач не утримує своїх неповнолітніх дітей, хоча у відзиві зазначає однією із підстав неможливості утримання повнолітнього сина-інваліда, у зв`язку з утриманням двох інших неповнолітніх дітей. Вважає, що відповідач має намір не надавати матеріальну допомогу синові [PERSON] , хоча має таку можливість. Оцінивши надані суду докази, суд приходить до наступного. З урахуванням п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № N 16 від 12.06.98р. «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» (Із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 3 від 15.05.2006р.), у частині, яка не суперечить Сімейному Кодексу України при вирішенні таких спорів суди повинні виходити не з формальних міркувань, а з фактичних інтересів дітей та умов їх нормального виховання. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» непрацездатними є особи, які досягли встановленого законом пенсійного віку або визнані інвалідами, у тому числі діти-інваліди, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до цього Закону. Важливою є непрацездатність повнолітньої дитини за станом здоров`я, тобто наявність у дитини статусу інваліда. Інвалідом визнається особа зі стійким розладом функцій організму, зумовленим захворюванням, травмою (її наслідками) або вродженими вадами розумового чи фізичного розвитку, що призводить до обмеження нормальної життєдіяльності, викликає в особи потребу в соціальній допомозі і посиленому соціальному захисті, а також виконання з боку держави відповідних заходів для забезпечення її законодавчо визначених прав (ст. 1 Закону України «Про реабілітацію інвалідів в Україні»). Подібне визначення інваліда міститься і у Законі України «Про основи соціальної захищеності інвалідів в Україні». При цьому не має значення, яку групу інвалідності має дитина. Батьки, за загальним правилом, мають добровільно утримувати свою непрацездатну дитину. В разі відмови батьків від надання утримання аліменти можуть бути стягнені з них рішенням суду за позовом як самої дитини, так і того з батьків, з яким проживає дитина. За змістом ст.198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Аналіз змісту ст.198 СК України дає підстави для висновку, що для виникнення обов`язку батька (матері) утримувати свою повнолітню дочку (сина) необхідні наявність трьох умов: дочка (син) є непрацездатними; дочка (син) потребує матеріальної допомоги; батько (мати) мають матеріальну можливість утримувати дочку (сина). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Судом встановлено, що [PERSON] є інвалідом 2 групи з дитинства по слуху, інвалідність встановлена безстроково, має ряд інших хронічних захворювань, в зв`язку з чим потребує вживання підтримуючої терапії, що свідчить про наявність у нього потреби в матеріальній допомозі. У ст. 141 СК України закріплено принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Суд вважає, що зазначений принцип рівності прав та обов`язків батьків щодо дитини відноситься в повній мірі і щодо рівності обов`язку обох батьків утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги. Суд враховує стан здоров`я сина сторін [PERSON] , який є дитиною з інвалідністю 2 групи, його матеріальне становище, факт отримання ним соціальної допомоги по інвалідності, відсутність можливості його працевлаштування, матеріальне становище та умови проживання позивача разом з сином в орендованому житлі в гуртожитку, не надання відповідачем добровільно будь-якої матеріальної допомоги повнолітньому синові з інвалідністю, те, що позивач фактично витрачає більше сил та засобів для утримання сина, дитину з інвалідністю. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.(ч. 1,ч. 5ст. 81 ЦПК України). Доводи відповідача, про неможливість надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина-інваліда не підтверджені належними та допустимими доказами. Відповідач є працездатною особою, отже має можливість працювати та надавати майнову допомогу непрацездатному сину. Крім того, не позбавлений можливості сплачувати аліменти з інших доходів не заборонених законом. Доводи відповідача про перебування на його утриманні ще двох неповнолітніх дітей, не підтверджені належними допустимими доказами, а тому не впливають на висновки, зроблені судом по суті спору. За змістом норм ст. 200 СК України спосіб стягнення коштів на утримання повнолітніх непрацездатних дочки, сина визначається за вибором стягувача аліментів. При визначенні способу стягнення аліментів, суд погоджується з обраним позивачем способом стягнення аліментів та вважає, що він повинен бути визначений у частці від доходів відповідача за вибором позивача. Згідно із ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Виходячи із загальних засад цивільного судочинства, принципів рівності прав і обов`язків батьків, розумності та справедливості, суд вважає необхідним визначити розмір аліментів, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача на їхнього повнолітнього непрацездатного сина [PERSON] , дитину з інвалідністю в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову, тобто з 28 лютого 2020 року. Суд вважає, що визначений розмір аліментів є обґрунтованим, достатнім та таким, що відповідає потребам сина з інвалідністю. При цьому, суд також вважає, що аліменти мають бути стягнуті саме на користь повнолітнього сина, а не його матері - позивача по справі, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 3 ЦПК України та вимог СК України право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка та син. За змістом цих норм позивач має право на звернення до суду з даним позовом. Однак, такий позов міг бути поданий в інтересах сина, а з врахуванням того, що на даний час син досяг повноліття, він є дієздатним, то аліменти мають бути стягнуті на його користь, а не на користь інших осіб, в тому числі коли такі особи наділені правом звернення до суду з позовом в інтересах інших осіб. Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. У зв`язку з цим, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. Крім того, суд роз`яснює, що у разі зміни матеріального чи сімейного стану платника аліментів одержувач аліментів, рівно як і платник аліментів вправі в порядку статті 192 СК України звернутися до суду з позовом відповідно про збільшення чи зменшення розміру аліментів.

Outcome: approved