Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, третіх осіб: Лозівської районної державної адміністрації Харківської області, Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області про поновлення порушеного права, посилаючись на те, що вона з 11.04.1989 року по 30.11.1998 рік була членом колгоспу ім. Свердлова, смт. Орілька, Лозівського району, Харківської області. На даний час їй стало відомо, що вона має право на земельну частку (пай), оскільки вона на час отримання Державного акту на право колективної власності на землю серії [NUMBER] від 16.03.1996 року була членом колгоспу, але помилково не була внесена у списки членів, оскільки в цей час перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Вона неодноразово зверталася до голови Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області з проханням про виділення їй земельної частки (паю), але до теперішнього часу так і не отримала відповіді. Тому просить визнати причину пропущення нею строку позовної давності поважною та визнати за нею право на земельну частку (пай) у землях КСП ім. Свердлова на території Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області в розмірі земельної частки (паю) по КСП ім. Свердлова, с. Царедарівка, Лозівського району, Харківської області, а саме площею 5,65 умовних кадастрових гектарів. Позивач та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно та належним чином, причину неявки суду не повідомили. Представник позивача - адвокат Соколова Р.І. в судове засідання не з'явилася, але надала суду свою заяву в якій просила слухати дану цивільну справу за її відсутності та за відсутності її довірителей, позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі та просила їх задовольнити на підставі документів, які є в матеріалах цивільної справи. Представник відповідача Головного Управління Держгеокадастру в Харківській області Капинос А.Д. в судове засідання не з'явився, але надав суду свою заяву в якій просить відмовити у задоволенні позовних вимог та розглянути справу за відсутності представника з урахування наданих письмових заперечень. Так, представником відповідача в запереченнях на позовну заяву зазначено, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, оскільки позивачем пропущений встановлений законодавством строк позовної давності, так як з часу видачі державного акту на право колективної власності пройшло понад 20 років і лише у 2016 році позивач вказує на порушення її права на отримання земельної частки (паю). Тому вважає, що вимоги позивача є непереконливими, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню. Представник третьої особи Лозівської районної державної адміністрації Харківської області Попудренко Є.О. в судове засідання не з'явився, але надав суду заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечує в повному обсязі. Представник третьої особи Орільської селищної ради Лозівського району, Харківської області в судове засідання не з'явився, але раніше надавав суду заяву в якій просив розглянути справу за відсутності представника, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню за наступними підставами: Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Так, в статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов'язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Громадянам, зазначеним в абзаці п'ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно п. 2 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95м «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). В статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай). При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95м «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Відповідно до ч. 11 ст. 118 Земельного кодексу України у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність чи користування або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Судом встановлено, що позивач, починаючи з 11 квітня 1989 року по 30 листопада 1998 року працювала у колгоспі ім. Свердлова Лозівського району Харківської області, що підтверджується копією трудової книжки серія [NUMBER]. Згідно протоколу загальних зборів колгоспників та засідань правління колгоспу за 1989 рік № 6 від 26 квітня 1989 року позивач була прийнята в члени колгоспу імені «Свердлова» смт. Орілька Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області, що підтверджується архівною довідкою Лозівської районної державної адміністрації Харківської області за 01-163 від 23.05.2017 року. 30 листопада 1998 року [PERSON] була звільнена з колгоспу ім. Свердлова, смт. Орілька, Лозівського району Харківської області на підставі протоколу № 19 від 30.11.1998 року загальних зборів членів колгоспу імені «Свердлова», що підтверджується копією трудової книжки серія [NUMBER]. Державний акт на право колективної власності на землю по КСП ім. Свердлова Лозівського району Харківської області серії [NUMBER] було отримано 05.01.1996 року. Даний Державний акт було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю 16 березня 1996 року за № 16. Розмір земельної частки (паю) по КСП складає 5,65 умовних кадастрових гектарах, [PERSON] в списках додатках до державного акту на право колективної власності на землю по КСП ім. Свердлова не значиться, що вбачається з довідки Управління Держгеокадастру у Лозівському районі Харківської області № 29-20.0.23,0.41-102/124-17 від 20.06.2017 року. Враховуючи викладене, судом встановлено, що позивач станом на 16 березня 1996 року була членом колгоспу ім. Свердлова, а тому має право на отримання у приватну власність земельної частки (паю). Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. З вищевказаного суд робить висновок, що на момент отримання КСП імені Свердлова Державного акта на право колективної власності на землю та розпаювання земель даного КСП позивач мав право на земельну частку (пай). Кожному громадянину України, згідно статті 14 Конституції України гарантується право на землю. Згідно п. «а» частини 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, фермерського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва Пунктом «б» частини 3 ст. 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій. Згідно частини 4 статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв). Абзацом 7 статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. У відповідності до п. «а» частини 3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Твердження представника відповідача Управління Держгеокадастру у Харківській області, викладені в запереченнях проти позову, щодо спливу строку позовної давності, суд вважає такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи позивач лише в 2016 році дізналася про відмову в задоволенні її заяви щодо виділення земельної частки (паю), а тому з цього часу їй стало відомо щодо наявності законодавства, яке регулює подібні правовідносини та про її право на земельну ділянку (пай). З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що позивач є особою матеріально не забезпеченою, на протязі певного часу не мала можливості отримати документ на право на земельну частку (пай) з незалежних від неї причин, а саме: в період з 07.08.1991 року по 07.08.1997 рік знаходилась у відпустці по догляду за дитиною, а з 2000 року по теперішній час перебуває на «Д» обліку з приводу гіпертонічної хвороби, що підтверджується довідками, тому суд вважає причину пропуску строку позовної давності позивачем поважною, в зв'язку з чим вона не мала можливості захистити своє порушене право. Тому доводи представника відповідача спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з нормами ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.4 цієї ж статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 59 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Позивач надав належні та допустимі докази того, що не виділення земельної частки (паю) у відповідності до Державного акту на право колективної власності на землю від 16.03.1996 року в списках додатках до якого вона не значиться, але на час розпаювання була членом колгоспу ім. Свердлова є порушенням її конституційних прав, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Outcome: approved