Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], звернулись до суду з позовом до відповідача [PERSON], про виселення з самовільно зайнятого житлового приміщення. Заявлені вимоги мотивували тим, що відповідач та третя особа: [PERSON] є рідними братами позивача [PERSON] та є рідними дядьками [PERSON] та [PERSON] Позивач [PERSON] отримала ордер на жиле приміщення №9421 від 06.09.1989 року, який виданий виконавчим комітетом Київської міської Ради народних депутатів на право заняття жилого приміщення за адресою: [ADDRESS] на сім'ю з чотирьох осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] На цей час, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані та мешкають: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та третя особа [PERSON] Відповідачу ордер на жиле приміщення за адресою: [ADDRESS] не видавався, договір найму жилого приміщення за цією адресою з ним не укладався. [ADDRESS], відповідач почав проживати останній час в квартирі без згоди позивачів. Він прийшов з особистими речами та залишався ночувати в кімнаті, яку займає третя особа по справі. Позивачі, намагалися з'ясувати у зв'язку з чим він прийшов у квартиру, але відповідач пояснив, що буде проживати в квартирі, тому відповідно виник спір щодо проживання відповідача в квартирі без законних на те підстав. Мирним шляхом вирішити питання про безпідставне проживання відповідача в квартирі вирішити не вдалося. Відповідач наполягав на тому, що йому дозволила проживати в квартирі третя особа. Разом з тим, третя особа не є наймачем в розумінні ст.61 ЖК України, так як договір найму згідно цієї статті укладається з наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Крім цього, відповідач з самого початку проживання почав порушувати правила співжиття в квартирі. Він без дозволу заходе в приміщення, які займають позивачі, без дозволу користується на свій розсуд речами, які належить позивачам, влаштовує сварки. Також відповідач погрожує позивачам фізичною розправою та такі погрози вони сприймають як загрозу для свого життя. 20.11.2015 року позивачі вимушені були викликати поліцію для того, щоб привести відповідача до порядку, [ADDRESS] навіть при працівниках поліції він погрожував позивачам. Позивачі пропонували відповідачу залишити квартиру, [ADDRESS] він категорично відмовляється, та вказує на те, що буде проживати в квартирі скільки йому завгодно. Позивачі з самого початку були проти того, що відповідач проживає в спірній квартирі та заявляли про це третій особі та весь час ставили питання щоб відповідач залишив квартиру, так як він знаходиться там без законних на те підстав. 16.02.2016 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Деснянська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання права на проживання та користування житловим приміщенням (квартирою). Свої вимоги мотивував тим, що 1966 року сім'я в складі: [PERSON] (мати), [PERSON] (сестра), [PERSON] (брат), [PERSON] (брат) та він проживали в трикімнатній квартирі [ADDRESS]. В вересні 1988 року позивач за зустрічним позовом одружився і в зв'язку з тим, що сім'я дружини стояла на квартирній черзі на розширення житлової площі, виписався з квартири [ADDRESS] і прописався у квартирі батьків дружини у [ADDRESS] готельного типу, але фактично продовжував з дружиною проживати в ізольованій кімнаті в квартирі [ADDRESS].В вересні 1989 року мати повідомила, що вони з сестрою здійснили обмін квартири і через декілька днів переїздять на масив Троєщина в трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Обмінний ордер №9421 від 06.09.1989 року був виданий на чотирьох осіб: [PERSON] (сестру), [PERSON] (племінника), [PERSON] (мати), [PERSON] (брата), тобто на осіб, які на цей час були офіційно прописані в квартирі [ADDRESS]. На той час у мами з дружиною позивача за зустрічним позовом склались досить неприязні відносини, тому він з дружиною на Троєщину не переїжджав, а вимушений був винаймати квартиру. Зі сплином часу, коли батьки дружини отримали квартиру, він з 05.01.1995 року був прописаний в квартирі [ADDRESS], в якій фактично проживали батьки дружини, а він з дружиною з винайманої квартири переїхали проживати у квартиру [ADDRESS]. Подружнє життя з дружиною, [PERSON] не склалось. В силу різних характерів та поглядів на життя між ними виникали непорозуміння, і з березня 1998 року вони вже фактично не проживали однією сім'єю. В черговий раз, коли мама приїхала провідати позивача, вона запропонувала йому переїздити у квартиру [ADDRESS] на постійне проживання. Дружина [PERSON] залишилась проживати за адресою [ADDRESS], в якій була зареєстрована і проживала до кінця свого життя. Починаючи з 1999 року позивач почав проживати в спірній квартирі постійно. Сестра в свою чергу надала згоду на вселення і не заперечувала проти проживання в квартирі. Брат, [PERSON], також не заперечував проти цього. Одразу ж між позивачами за первісним позовом та відповідачем була досягнута домовленість про порядок користування житловим приміщенням. Сестра з двома неповнолітніми дітьми займала дві кімнати, а відповідач за первісним позовом з мамою одну. В 2005 році в спірну квартиру повернувся проживати брат, [PERSON], так як померла його цивільна дружина, у якої він до цього часу проживав. З цього часу відповідач за первісним позовом, його брат та мама жили в кімнаті в трьох. В 2009 році мама померла. Після її смерті позивач за зустрічним позовом, братом та сім'єю сестри продовжували спільно проживати в спірній квартирі, спільно утримували, прибирали та дбали про спірне помешкання. На протязі всього часу проживання в спірній квартирі позивач брав матеріальну участь в необхідних дрібних ремонтах квартири, які потребувались, заміні сантехнічного обладнання, в 2012 році в спільній з братом кімнаті здійснив заміну вікна на металопластикове. За цей час позивачем було придбані в квартиру побутові речі: холодильник, придбаний ще за життя матері, мікрохвильова пічка, телевізор. Між позивачем з братом і сестрою була досягнута домовленість про порядок сплати за житлово-комунальні послуги. З 2007 року по 2014 рік сплата здійснювалась в наступному порядку: сестра робила ксерокопію платіжки, ділила загальний рахунок навпіл і передавала заповнену нею ксерокопію платіжки позивачу, згідно якої він сплачував житлово-комунальні послуги за маму, брата і себе. Сестра сплачувала за себе та своїх двох дітей. З 2014 року по листопад 2015 року домовленість змінилась: місяць сплачує сестра, місяць позивач. З грудня 2015 року сестра платіжки на сплату комунальних послуг не надає, оскільки подала до суду позов про виселення. Жодних погроз та будь-яких інших дій протиправного характеру зі сторони позивача по відношенню до відповідачів за зустрічним позовом не мало місце ні цього дня, ні за весь час спільного споживання. Спірна квартира є єдиним помешканням позивача за зустрічним позовом. Більш того в спірну квартиру позивач вселився в 1999 році. З позовною заявою про виселення позивача відповідачі звернулися до суду майже через 17 років після його вселення. В судовому засіданні представник позивачів первісний позов підтримала в повному обсязі та просила його задовольнити з підстав викладених в ньому, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити з підстав необґрунтованості та недоведеності. Позивачі за первісним позовом в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити. [PERSON] суду пояснила, що відповідачем при намаганні незаконно користуватись жилим приміщенням не отримано згоду всіх членів сім'ї наймача. Між тим всі члени сім'ї наймача проти знаходження у квартирі відповідача. Крім цього відповідач спільно та постійно не проживає з наймачем з спірній квартирі, не веде з наймачем спільного господарства. Також відповідач не несе витрати по сплаті комунальних послуг, витрати на облаштування квартири. Більш того у зв'язку з тим, що відповідач дуже часто знаходиться в стані алкогольного сп'яніння виникають сварки та непорозуміння. Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні первісний позов не визнала, вважає його необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, зустрічний позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач за первісним позовом [PERSON] в судовому засіданні зустрічні позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні, зустрічний позов підтримав та просив його задовольнити з підстав викладених в ньому. Третя особа за первісним позовом - [PERSON] заперечував проти задоволення первісного позову, просив задовольнити зустрічний позов. Суду пояснив, що дійсного його брат [PERSON] проживає в спірній квартирі та почав там проживати після розірвання шлюбу з дружиною. До спірної квартири його запросила мати, так, як йому ніде було проживати після розлучення з дружиною. Проживав та проживає з відповідачем і спірній квартирі в одній кімнаті. Вказував на те, що відповідач [PERSON] несе витрати по сплаті за комунальні послуги та така домовленість була досягнута зі згоди сестри. Не заперечував з приводу того, що між сестрою, племінниками та братом [PERSON] постійно виникають сварки на побутовому ґрунті. Представник третьої особи за зустрічним позовом - Деснянська районна в м.Києві державна адміністрація в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином. Вислухавши пояснення представника позивачів, позивачів за первісним позовом, представника відповідача, відповідача, третю особу - [PERSON], покази свідків, дослідивши матеріали справи суд вважає, що первісний позов задоволенню не підлягає, а зустрічний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 11 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до Цивільного процесуального кодексу України, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Як вбачається з матеріалів справи, спірне житлове приміщення було надано [PERSON] на підставі обмінного ордеру №9421 від 06.09.1989 року на сім'ю з чотирьох осіб: [PERSON], [PERSON] (син), [PERSON] (мати), [PERSON] (брат) (а.с.6). Згідно довідки Форми № 3 спірна квартира знаходиться за адресою: [ADDRESS], житлова площа становить 41,69 кв.м., що складається із трьох кімнат (а.с.7). На зазначеній житловій площі зареєстровано чотири особи: [PERSON] - (власник особового рахунку), [PERSON] (син), [PERSON] - (дочка), [PERSON] (брат). [PERSON] є власником особового рахунку. Вказана квартира не приватизована та належить до державного житлового фонду Деснянського району м. Києва. В судовому засіданні представник позивачів та позивачі за основним позовом, що на даний час в квартирі [ADDRESS] зареєстровані та мешкають [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] а останній час без згоди позивачів почав проживати відповідач. Він прийшов з особистими речами та залишався ночувати в кімнаті, яку займає його брат - третя особа по справі. Крім цього відповідачем при намаганні незаконно користуватись жилим приміщенням не отримано письмову згоду всіх членів сім'ї наймача - наразі всі члени сім'ї наймача проти знаходження в квартирі [PERSON] Жодних домовленостей, в тому числі письмової між наймачем та [PERSON] не існує. Відповідно до наданих копій квитанцій по сплаті за житлово-комунальні послуги позивач за зустрічним позовом поставив на них свій підпис та надав суду. [ADDRESS], згідно відповіді КП ГІОЦ КМДА від 14.04.2016 року на всіх копіях повідомлень про сплату міститься підпис виключно [PERSON], що повністю спростовує твердження позивача по зустрічному позову про нібито оплату послуг ним особисто. Крім цього в діях позивача по зустрічному позову вбачається намагання надати суду неправдиву інформацію з корисливою метою - отримання права користування приміщенням. Також відповідачем надані суду банківські чеки Приватбанку - на яких проставлений його підпис, Однак, згідно дублікатів банківських чеків, які підтверджують оплату з карткового рахунку [PERSON] житлово-комунальних та інших послуг 16.10.2015 року платником цих послуг є виключно власниця картки - [PERSON] Вказані чеки є власністю [PERSON], так як є доказом банківських операцій з власною карткою. Це підтверджується тим, що дані які внесені в чеки, позивачем та дані в дублікатах чеків, роздруківка яких отримана 24.03 2016 року з карткового рахунку [PERSON] повністю збігаються. Таким чином вбачається, що [PERSON] маючи доступ до квартири можливо здійснив вилучення належних [PERSON] чеків та квитанцій, проставив на них свій підпис та пред'явив суду як докази, які не тільки не можна вважати неналежними, а й можливо підробленими. Також позивачами повністю заперечувався той факт, що відповідач [PERSON] витрачав власні грошові кошти на участь в необхідних ремонтах квартири та те, що він придбавав в спірне житло побутові речі. На підтвердження того факту, що відповідач самовільно зайняв житлове приміщення позивачами за основним позовом надано Акт від 22.12.2015 року складений мешканцями будинку про обстеження квартири [ADDRESS]. З вказаного Акту вбачається, що при обстеженні спірної квартири встановлено, що [PERSON] з вересня 2015 року проживає в [ADDRESS] (а.с). Також позивачами надано копії квитанцій по сплаті за житлово-комунальні та інші послуги за період з 01.04.2013 року по 31.01.2016 року, відповідно до яких вбачається, що позивачка [PERSON] належним чином сплачувала комунальні та інші послуги за вказаний період (а.с.85-93, 97-131). Відповідач [PERSON] заперечуючи проти первісного позову суду пояснив, що по починаючи з 1999 року почав проживати в спірній квартирі постійно. Сестра, надала згоду на його вселення і не заперечувала проти проживання в спірній квартирі. Брат, [PERSON], також не заперечував проти цього. Між ним, братом і сестрою була досягнута домовленість про порядок сплати за житлово-комунальні послуги. З 2007 року по 2014 рік сплата здійснювалась в наступному порядку: сестра робила ксерокопію платіжки, ділила загальний рахунок навпіл і передавала заповнену нею ксерокопію платіжки, згідно якої він сплачував житлово-комунальні послуги за маму, брата і себе. Брат компенсував свою частку. По оригіналу платіжки сестра сплачувала за себе та своїх двох дітей. З 2014 року по листопад 2015 року домовленість змінилась: місяць сплачує сестра, місяць він. Брат компенсує йому свою частку. Квитанції про сплату за житлово-комунальні він зберігає. З грудня 2015 року сестра платіжки на сплату не надає, оскільки подала до суду позов про виселення. Жодних погроз та будь-яких інших дій протиправного характеру з його сторони то відношенню до позивачів не було. Вказував і на те, що спірна квартира є єдиним його помешканням. Зазначив, що на час його вселення в жиле приміщення всі повнолітні члени сім'ї надали згоду на вселення та подальше проживання і до грудня 2015 року позивачі не заперечували проти цього. Дану обставину він вважає доведеною згідно доказів перелічених вище. Та, оскільки він вселився в спірну квартиру зі згоди наймача цієї квартири, позивачки по первісному позову, та інших членів сім'ї, тривалий час у ній проживає, веде спільне господарство, приймає участь у витратах по її утриманню, але моє його право на проживання оспорюється позивачами по первісному позову, змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON], на стороні позивачів суду пояснила, що підписувала Акт обстеження квартири [ADDRESS]. Дані, які вносились в акт відповідають дійсності. В спірній квартирі проживають двоє чоловіків, [PERSON] та її діти. Кому належать чоловічі речі, що знаходились в квартирі вона не знає. На протязі останнього часу часто бачила [PERSON] та його брата. Знає, що відповідач з 1999 року постійно проживає в спірній квартирі. Свідок [PERSON], на стороні позивачів дала наступні покази. Акт обстеження квартири [ADDRESS] про проживання відповідача підписувала. При складанні Акту [PERSON] та його брата [PERSON] в квартирі не було. В квартирі бачила чоловічі речі та [PERSON] сказала, що вони належить [PERSON]. Свідок [PERSON] на сторні позивачів в судовому засіданні даючи свої покази зазначила, що підписувала Акт обстеження квартири [ADDRESS]. Знає [PERSON] десь приблизно 15 років. Коли приїздила до мами бачила, як брат спілкується з відповідачем, однак спілкування відбувалося біля будинку. В судовому засіданні допитаний свідок [PERSON] зі сторони відповідача суду пояснив, що його брат [PERSON] розлучився та повернувся жити до матері в спірну квартиру. Спочатку брат з сестрою жили нормально, але потім почали сваритися. Відомо, що брат сплачував кошти за комунальні послуги. Брат мешкає в спірній квартирі з 1999 року. [PERSON] в судовому засіданні допитана в якості свідка на стороні відповідача суду пояснила, що знає [PERSON], адже це рідний брат чоловіка. [PERSON] живе в квартирі по вул. Закревського з 1999 року, з моменту розлучення з жінкою. Не відомо, щоб він мешкав за іншою адресою. Свідок [PERSON] на стороні відповідача в судовому засіданні показав, що знає позивача [PERSON] десь приблизно років 8-10. Скільки ж знає і відповідача [PERSON]. Одного разу був дома у [PERSON] і [PERSON] для того, щоб вони допомогли розчистити машину від снігу. Не відомо, що [PERSON] самовільно зайняв квартиру. [PERSON] постійно проживає в квартирі протягом 8-10 років. Бачив як [PERSON] вигулював собаку в обід і ввечері. Допитана судом у якості свідка [PERSON] на стороні відповідача суду пояснила, що [PERSON] є її знайомою. [PERSON] знає приблизно років 15. Була у [PERSON] в квартирі і бачила, що там проживає [PERSON]. До [PERSON] останній раз заходила приблизно рік тому і тоді він проживав в [ADDRESS]. В судовому засіданні допитана свідок [PERSON] зі сторони відповідача суду пояснила, що знає сім'ю позивача та відповідача вже 15 років. В квартиру на Закревського переїхала [PERSON], [PERSON] і їх мама. [PERSON] залишився без квартири тому, що [PERSON] обіцяла купити йому квартиру якщо він випишеться з квартири. [PERSON] виписався з квартири, але [PERSON] квартиру йому так і не купила. Відповідно ст. 9 ЖК України, передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням Відповідно до ст. 58 ЖК України, єдиною підставою для вселення в жиле приміщення є ордер, який видається на вільне жиле приміщення. Відповідно до ст. 61 ЖК України, користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення. З аналізу положення ст. 63, 64 ЖК України вбачається, що до членів сім'ї наймача належить дружина наймача, їхні діти та батьки. Членами сім'ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із наймачем і ведуть із ним спільне господарство. При цьому, слід вказати, що поняття члена сім'ї, яке застосовується у Сімейному кодексу України, не ототожнюється з поняттям члена сім'ї наймача за нормами Житлового кодексу України, оскільки дані норми визначають, що членом сім'ї наймача, визнаються і інші особи, які постійно проживають із наймачем і ведуть із ним спільне господарство. До таких осіб, як правило, належать родичі або особи, які перебувають із наймачем у родинних стосунках (фактичне подружжя, шлюб з яким визнано недійсним, опікуни, піклувальники та утриманці). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. У такому випадку особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року « Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім'ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Статтею 3 Сімейного кодексу визначено поняття сімї, з якого вбачається, що сім'я є первинним та основним осередком суспільства. Сім'ю складають особи, які спільно проживають, повязані спільним побутом, мають взаємні права та обовязки. До загальних ознак у розумінні цієї норми, яким має відповідати зв'язок між фізичними особами, щоб вони вважалися сім'єю, належать: спільне проживання, пов'язаність спільним побутом; взаємні права та обов'язки. Діти належатимуть до членів сім'ї своїх батьків у будь-якому випадку окремого проживання, незалежно від поважності його причин. Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов'язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім'ї наймача (ч.ч. 1, 2 ст. 64 ЖК України). Особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім'ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім'ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ст. 65 ЖК України). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з'ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім'ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім'ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Так, у відповідності до правового поля застосування вказаних норм житлового законодавства, судом встановлено, що відповідач за первісним позовом досить тривалий час, а саме з 1999 року проживав з квартиронаймачем [PERSON] за її згодою, та за згодою усіх повнолітніх членів сімї відповідач вселився у дану спірну квартиру. Крім того, факт постійного проживання [PERSON] у спірній квартирі підтверджується показами свідків як зі сторони відповідача за первісним позовом так і зі сторони позивача, в тому числі і особами, які підписали акт про вселення. Висновки суду щодо постійного проживання [PERSON] зі згоди квартиронаймача [PERSON] обґрунтовуються і обставиною тривалості такого проживання, а саме з 1999 року і по теперішній час, що становить близько 18 років, протягом яких [PERSON], будучи наймачем спірного житлового приміщення, мала достатню можливості звернення до відповідних контролюючих чи правоохоронних органів в разі порушення її житлових чи інших прав з боку [PERSON] Будь-яких скарг чи заяв [PERSON] щодо порушення з боку [PERSON] її прав, в тому числі і житлових, суду не надано, а матеріали справи не містять жодних посилань на наявність даних обставин, що вказує про безпідставність і недостовірність вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON], також суд вважає безпідставним твердження про виселення відповідача у звязку з тим, що він не сплачує комунальні та інші платежі за квартиру, оскільки дана обставина може слугувати підставою для стягнення коштів, а не виседлення з квартири, що також свідчить про необгрунтованість вимог позивача. За змістом ст. 109 ч. 1 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Як вбачається з правової позиції наданої Верховним судом України від 26.01.2001 року вказано, що оскільки за змістом статей 64, 65 ЖК України наймач і члени сім'ї, що проживають разом з ним, набувають права користування одним жилим приміщенням у будинку державного або громадського житлового фонду, особа, яка вселилась до наймача як член сім'ї, не набуває права користування займаним ним жилим приміщенням, якщо вона зберігає за собою право користування іншим жилим приміщенням у будинку державного чи громадського житлового фонду або якщо є інші докази того, що вона при цьому не змінювала свого постійного місця проживання. Згідно з Конвенцією про захист прав і основоположних свобод поняття «житло» не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв'язків із конкретним місцем (рішення у справі «Прокопович проти Росії», заява № 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI (витяги). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 ЄКПЛ, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 року у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» заява № 66746/01, п. 82). В судовому засіданні встановлено та не заперечувалось позивачами, що спірна квартира є єдиним житлом відповідача [PERSON] Втрата єдиного житла є непомірним тягарем для нього. Крім того, за відсутності необхідності в демократичному суспільстві, в позбавленні відповідача єдиного житла суд вбачає явний дисбаланс (неспіврозмірність) інтересів позивачів за первісним позовом та відповідача, що може призвести до порушення його прав передбачених ст. 8 ЄКПЛ. Проаналізувавши зібрані та досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] вселився у спірну квартиру зі згоди позивача [PERSON] -[PERSON], яка є його рідною сестрою та на той час живої матері, а також брата - третьої особи по справі, який підтверджує дану обставину і на теперішній час, тобто зі згоди наймача та всіх повнолітніх членів сімі на момент вселення, тривалий час проживав в ній, приймав участь у витратах на її утримання, ця квартира є його єдиним житлом в світлі ст.8 ЄКПЛ, право користування відповідача житлом не визнається позивачами, існує загроза втрати [PERSON] єдиного житла, а тому, за відповідачем слід визнати право користування квартирою. На підставі викладеного та

Outcome: approved