Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона є власником квартири [ADDRESS] . За даною адресою були зареєстровані відповідач [PERSON] та її діти, які понад 6 років не проживають за вказаною адресою без поважних причин. Вона сплачує всі витрати, пов`язані з утриманням квартири та не має можливості оформити субсидію. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15.05.2019 р., яке набрало законної сили 17.06.2019 р., були задоволені її позовні вимоги про визнання [PERSON] та її дітей [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування належною їй квартирою. При зверненні в Центр надання адміністративних послуг Селидівської міської ради для вирішення питання про зняття з реєстрації згідно рішення суду було з`ясовано про неможливість його виконання, оскільки в належній їй квартирі залишився зареєстрованим малолітній син [PERSON] - [PERSON] , [INFO] . Просить суд визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] (сорок один). Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутність, наполягала на задоволенні позовних вимог. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилися. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Селидівської міської ради належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явилася. Надала суду заяву в якій просила розглянути справу без її участі. З урахуванням ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що подана позовна заява є обґрунтованою і підлягає задоволенню повністю з наступних підстав. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 21.10.2019 року відкрито провадження по справі та розгляд справи проводиться у загального позовного провадження. Ухвалою Селидівського міського суду Донецької області від 25.11.2019 р. закрито підготовче провадження по справі та розпочато розгляд справи по суті. Дослідивши надані докази, судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджує копія свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , видане 13.12.1999 року службою приватизації «Селидіввугілля» та зареєстроване в Селидівському бюро технічної інвентаризації 15.12.1999 року за №3165, та рішення Селидівського міського суду Донецької області від 20.02.2019 року, яке набрало законної сили 25.03.2019 року. Рішенням Селидівського міського суду Донецької області від 15.05.2019 р. [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , було визнано такими, що втратили право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки та Акту, за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований, але з дня народження не мешкає [PERSON] , [INFO] . Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статі 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. За змістом зазначених норм, право користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положенням статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятим. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність, або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. (ч.2,3,4 ст.29 ЦК України) Згідно із ч. 2 ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що неповнолітня дитина набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Проаналізувавши наведені правові норми, суд приходить до висновку, що інтереси малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , даним рішенням не порушуються з огляду на те, що вона у спірній квартирі не мешкала з моменту народження. Залишення малолітньої дитини зареєстрованою в спірній квартирі без батьків суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. Відповідно до ст.1 та ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Згідно ч. 2 ст. 18 цього Закону, діти мають право користуватися займаним приміщенням як члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення. Таким чином, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітні діти не можуть бути самостійними відповідачами за позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. У відповідності до ч. 5, 6 ст. 19 СК України, орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Постановою Кабінету Міністрів України №1068 від 30.08.2007 року «Про затвердження типових положень про службу у справах дітей» затверджено типові положення про службу у справах дітей, які не містять повноважень служби про надання дозволу при вирішенні питань про визнання неповнолітньої особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням. З огляду на викладене та враховуючи, що рішенням суду відповідач [PERSON] - мати малолітньої дитини [PERSON] , визнана такою, що втратила право користування спарною квартирою, рішення суду набрало законної сили, а дитина мешкає разом зі своєю матір`ю, суд приходить висновку про обґрунтованість заявлених вимог. Реєстрація малолітньої дитини в помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації її прав власника жилого приміщення, яке підлягає відновленню шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право на користування жилим приміщенням. Проаналізувавши представлені сторонами в силу вимог ст.ст. 76, 81 ЦПК України докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки малолітня дитина [PERSON] з моменту свого народження [INFO] без поважних причин не проживає за адресою: [ADDRESS] , і створює перешкоди позивачу у користуванні житлом, тому втратила право на користування вказаним житлом. На підставі викладеного,

Outcome: approved