Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-30 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідачів про визнання права власності на спадкове майно, а саме: на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] та на земельні ділянки кадастровий номер [NUMBER] та кадастровий номер [NUMBER] згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 30 квітня 1998 року. Мотивує свій позов тим, що [INFO] року помер її батько [PERSON]. Позивач є спадкоємицею майна померлого батька за заповітом, прийняла спадщину, просить визнати її право власності на вищевказане спадкове майно. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак в поданій до суду заяві позов підтримала повністю, просила його задовольнити, а справу слухати у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак в своїй заяві до суду позов визнав повністю, не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на спадкове майно. Справу просить слухати у його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак в своїй заяві до суду позов визнала повністю, не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на спадкове майно. Справу просить слухати у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак в своїй заяві до суду позов визнала повністю, не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на спадкове майно. Справу просить слухати у її відсутність. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення. Відповідно до ст.527 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно з свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO] року. Довідкою Бранівської сільської ради Горохівського району Волинської області №1225 від 06 вересня 2016 року стверджується, що спадкоємцем майна після смерті [PERSON] за законом є син [PERSON], дочка [PERSON], дочка [PERSON], тобто відповідачі та син дочка [PERSON], тобто позивач. Спадкоємець [PERSON] прийняла спадщину шляхом спільного проживання. З спадкової справи, заведеної 30 липня 2001 року Горохівською державною нотаріальною конторою за №677 стверджується, що після померлого [INFO] року [PERSON] спадщину прийняв його внук [PERSON], який є спадкоємцем за заповітом на земельну частку згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на вищевказану частку. Технічною документацією на житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] стверджується, що вказаний житловий будинок збудований з дотриманням відповідних будівельних норм. З Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 30 квітня 1998 року вбачається, що [PERSON] належали земельні ділянки відповідних розмірів. З відповіді приватного нотаріуса від 17 грудня 2016 року вбачається, що [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Аналогічна думка викладена в роз'ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Суд вважає, що неможливість позивача отримати свідоцтво про право на спадщину є порушенням її права власності, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку держави перед іншими суб'єктами цивільних та інших правовідносин. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, судом встановлено, що позивач після смерті батька [PERSON] прийняла спадщину, а тому суд, з метою виконання волі спадкодавця, вважає, що слід встановити право власності по спадкуванню за заповітом [PERSON] на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] та на земельні ділянки кадастровий номер [NUMBER] та кадастровий номер [NUMBER] згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 30 квітня 1998 року.

Outcome: approved