Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів на утримання сина, вказуючи, що подружні відносини з відповідачем припинені, подружнє життя не склалось через різні погляди на життя та шлюб, відсутність взаєморозуміння, втрату інтересу один до одного. Наразі шлюб фактично припинено, примирення неможливе. Спільне господарство не ведуть більше, ніж півроку. Тому вона звернулась в суд з вимогою про розірвання шлюбу. Крім того, позивач зазначає, що від шлюбу у них народився син, [PERSON], [INFO], який мешкає з нею. Відповідач належним чином не утримує дитину, у звязку з чим позивач просить стягнути на її користь аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі ? частини його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину даного віку, починаючи з дня подання позовної заяви до суду та до досягнення дитиною повнолітнього віку. Позивач в підготовче засідання не зявилась, надала суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить справу розглянути у її відсутності. Відповідач також в підготовче засідання не зявився, надав заяву, в якій зазначив, що позов визнає повністю та просить розглядати справу без його участі. В силу положень ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Провівши підготовче судове засідання в порядку ст.\~197\~ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити за його результатами рішення, зважаючи на визнання відповідачем позовних вимог в повному обсязі. Положеннями ч. 3 ст.\~200\~ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що шлюб був зареєстрований 10.11.2007 Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції, свідоцтво серії І-ВЛ №074723. Від шлюбу сторони мають сина, [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження, серії 1-ВЛ №135576, в графі батько зазначений - [PERSON] та мати - [PERSON]. Також встановлено, що сторони не підтримують шлюбних відносин, спільного господарства не ведуть, подальше спільне проживання у шлюбі та його збереження стало неможливим, оскільки взаєморозуміння та почуття любові між ними втрачено і строк для примирення за таких обставин не вплине на збереження та покращення сімейних стосунків. Спірні питання щодо поділу майна між сторонами на даний час відсутні. Згідно з ч.3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. За вищенаведених обставин суд приходить до висновку, що шлюб сторін існує лише формально, поновлення шлюбних відносин є неможливим, подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін та їхньої малолітньої дитини, тому позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. У відповідності\~ до ст. 113 СК України суд залишає теперішнє прізвище позивача [PERSON]. Малолітній син, [PERSON], [INFO], проживає з матірю, знаходиться на її утриманні. Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини»\~в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Згідно ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно зі\~ст.180 Сімейного кодексу України\~батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст.ст.181,183 СК України\~за рішенням суду грошові кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу його матері, батька та (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, розмір яких визначається судом. Згідно\~ст.182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У пункті 17\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про практику застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~зазначено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ч.2\~ст.182 СК України\~мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ч.1\~ст.183 СК України\~частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. При визначенні розміру аліментів суд бере до уваги стан здоров'я та матеріальне становище малолітньої дитини, яка є здоровою та у певній мірі матеріально забезпеченою, становище платника аліментів, який не має на утриманні інших дітей. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до обґрунтованості заявлених позовних вимог і наявності підстав для стягнення з відповідача аліментів на користь позивача на утримання малолітньої дитини [PERSON] у 1/4 частці від його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. Визнання позову відповідачем не порушує прав та законних інтересів інших осіб. Виходячи з предмету спору та суб'єктивного складу сторін, суд вважає доведеним той факт, що малолітня дитина [PERSON] проживає разом із позивачем, відповідач не заперечує проти стягнення з нього у судовому порядку аліментів у заявленому у позові розмірі, тому у сукупності наведених обставин з урахуванням положень\~ст. ст. 84 Сімейного кодексу України, 200, 206 ЦПК України\~є підстава для стягнення аліментів. Частиною 1\~ст. 79 СК України\~передбачено, що аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позивач звільнена від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів, тому у порядку\~ст. 141 ЦПК України\~суму судового збору необхідно стягнути із відповідача у дохід держави у розмірі 704,80 гривень.

Outcome: approved