Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

Позивач звернулася до Токмацького районного суду Запорізької області з позовною заявою до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним. В обґрунтування позову зазначено, що між [PERSON] та [PERSON], на товарній біржі «Українська» укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який зареєстровано на цій же біржі за №90575 від 12.04.2000 року. В подальшому даний договір зареєстровано в КП «Абрис», тобто бюро технічної інвентаризації, за № 69 від 19.04.2000 року, про що був зроблений реєстраційний напис на договорі. На даний час позивач бажає оформити договір дарування цієї квартири на доньку, але у неї виникли труднощі в оформленні договору дарування нотаріально. Відповідно до діючого на той час законодавства договір купівлі-продажу квартири мав бути нотаріально посвідчений. Однак, положення Закону України «Про товарну біржу», який діяв на час укладення договору купівлі-продажу не вимагали нотаріального посвідчення договорів, які укладалися та реєструвалися на товарних біржах. Право власності було зареєстровано за нею у відповідності до чинних на той момент Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженого наказом № 56 Державний комітет України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року, які передбачали в якості правовстановлюючого документу зареєстровані на біржі правочини. У даному випадку позивач та відповідач виконали всі суттєві умови угоди купівлі-продажу квартири, а саме: відповідач, як продавець, передав у власність позивача квартиру, а позивач, як покупець, прийняла квартиру та сплатила за неї зазначену в договорі суму. Факт сплати вартості квартири [PERSON] підтверджуються записом про це у пункті 3 договору купівлі-продажу, зокрема що позивачем сплачено 6500 гривень. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], як сторони договору купівлі-продажу нерухомості, дійшли згоди з усіх істотних умов щодо продажу квартири [ADDRESS], про що свідчать їх особисті підписи в договорі купівлі-продажу від 12.04.2000 року, який укладено та зареєстровано на товарній біржі «Українська» за № 90575. Укладання договору повністю відповідає волі сторін, позивач передала гроші продавцю в повному розмірі, а [PERSON] передав у власність квартиру. Позивач зареєстрована та постійно проживає у квартирі з травня 2000 року. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, підтримала позовні вимоги та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутності, визнав позовні вимоги в повному обсязі. Оскільки особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цивільного процесуального кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України в разі визнання позовних вимог відповідачем суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Між [PERSON] та [PERSON], на товарній біржі «Українська» укладений договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], який зареєстровано на цій же біржі за №90575 від 12.04.2000 року. Даний договір зареєстровано в КП «Абрис», тобто бюро технічної інвентаризації, за № 69 від 19.04.2000 року, про що був зроблений реєстраційний напис на договорі. На даний час позивач бажає оформити договір дарування цієї квартири на доньку, але у неї виникли труднощі в оформленні договору дарування нотаріально. Відповідно до діючого на той час законодавства договір купівлі-продажу квартири мав бути нотаріально посвідчений. Однак, положення Закону України «Про товарну біржу», який діяв на час укладення договору купівлі-продажу не вимагали нотаріального посвідчення договорів, які укладалися та реєструвалися на товарних біржах. Право власності було зареєстровано за [PERSON] у відповідності до чинних на той момент Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженого наказом № 56 Державний комітет України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року, які передбачали в якості правовстановлюючого документу зареєстровані на біржі правочини. У даному випадку позивач та відповідач виконали всі суттєві умови угоди купівлі-продажу квартири, а саме: відповідач, як продавець, передав у власність позивача квартиру, а позивач, як покупець, прийняла квартиру та сплатила за неї зазначену в договорі суму. Факт сплати вартості квартири [PERSON] підтверджуються записом про це у пункті 3 договору купівлі-продажу, зокрема що позивачем сплачено 6500 гривень. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON], як сторони договору купівлі-продажу нерухомості, дійшли згоди з усіх істотних умов щодо продажу квартири [ADDRESS], про що свідчать їх особисті підписи в договорі купівлі-продажу від 12.04.2000 року, який укладено та зареєстровано на товарній біржі «Українська» за № 90575. Укладання договору повністю відповідає волі сторін, позивач передала гроші продавцю в повному розмірі, а [PERSON] (а.с. 5). Описані правовідносини є цивільно-правовими, тому, враховуючи час їх виникнення, слід застосувати Цивільний Кодекс Української РСР в редакції 1963 року, ст. 128 якого вказує на те, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК Української РСР в редакції 1963 року). В даному випадку сторони виконали суттєві умови угоди купівлі - продажу квартири, а саме: продавець передав у власність покупця квартиру [ADDRESS], покупець [PERSON] - прийняла квартиру та сплатила за неї зазначену в договорі суму. Факт сплати вартості квартири [PERSON] підтверджується записом про це у договорі купівлі-продажу, зокрема що останньою сплачено 6 500,00 грн. до підписання договору. Вказана угода не містить протизаконних умов. Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України (1963р.), якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга ухиляється від її нотаріального оформлення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати останню дійсною. В цьому разі нотаріальне оформлення угоди у подальшому не вимагається. Враховуючи п. 4 Правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій цивільних справ (Зобов'язання, що виникають з угод) Верховного Суду України від 04.08.2001 року слідує, що на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК суд може визнати дійсною угоду, що потребує нотаріального оформлення, коли сторони досягли згоди за всіма її істотними умовами і одна із сторін повністю або частково виконала її, а друга ухиляється від нотаріального оформлення останньої за відсутності передбачених законодавством перешкод для цього, у тому числі шляхом укладення щодо предмета зобов'язань нотаріально оформленої угоди з іншою особою. За таких обставин суд доходить висновку про те, що позивачем повністю виконано умови укладеного договору, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди і захист майнових прав позивача можливий лише шляхом визнання договору дійсним. На підставі викладеного та

Outcome: approved