Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до ПАТ «Універсал Банк». Свої вимоги мотивувала тим, що між ВАТ «Універсалбанк», правонаступником якого є відповідач, та [PERSON] 21 березня 2008 року було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL2514, предметом якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні послуги в рамках ліміту що дорівнює 1104 тис. доларів США (пункт 1.1.) Істотні умови цього договору в ньому не зазначались. Натомість в пункті 1.1.1. визначалось, що умови договору, порядок його надання, сума, строк, порядок виконання зобов'язань, розмір і прядок сплати за кредитні послуги в межах цього договору оформляється додатковою угодою до цього договору у формі окремої індивідуальної угоди. Як зазначає позивач, розмір відсотків в Генеральному договорі не зазначався, а було наявне посилання на Індивідуальну угоду (пункт 1.3) В цьому пункті передбачалась можливість встановлення підвищеного розміру відсоткової ставки. Цього ж дня 21 березня 2008 року між відповідачем та [PERSON] було укладено додаткову угоду № BL2514/BL2514-K «Індивідуальна угода», предметом якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні кошти в сумі 804 тис. доларів США (пункт 1), які позичальник зобов'язався повернути в терміни та розміри Графіком погашення кредиту згідно з додатком № 1 до цієї Індивідуальної угоди. За використання кредитних коштів по додатковій угоді пунктом 3.1. встановлювалась відсоткова ставка в розмірі 11,5% річних, що була базовою відсотковою ставкою. За користування кредитними коштами понад строк (або термін погашення за графіком погашення кредиту) встановлений генеральним договором та/або цією індивідуальною угодою, процентна ставка встановлювалась в розмірі 23 % річних підвищена процентна ставка. За надання кредиту позичальник має сплатити банку винагороду у розмірі 0,99 % від суми кредиту, а в разі часткового або повного дострокового погашення кредиту, позичальник сплачує банку винагороду у розмірі 1,5% від суми дострокового погашення (пункти 3.3,3.4. Індивідуального договору). Позивач вважає, що оскаржувані кредитні договори не відповідають вимогам ч. 1 ст. 229, ч. 1 ст. 230 ЦК України, оскільки відповідач навмисно ввів позивача в оману щодо обставин, які мають істотне значення, а саме, щодо відсоткової ставки та фактично нарахованих та стягнутих з позивач сум відсотків, тому в силу закону визнаються недійсними. Відповідач заперечує наявність вищенаведених обставин, та замовчував їх існування. Наявність достовірної інформації про розмір реальної відсоткової ставки в абсолютних та відносних величинах 21.03.2008 року перешкодили позивачу укласти оскаржувані договори з відповідачем та вчиненню оскаржуваного правочину. Позивач до суду не прибула, хоча була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи. До суду направила клопотання про відкладення розгляду справи по сімейним обставинам. Про поважні причини неявки суд не повідомила. Представник позивача [PERSON], який діяв від імені [PERSON] з моменту предявлення позову, у судове засідання не зявився, хоча був повідомлений про судовий розгляд належним чином. 23.05.2018 року до суду надійшло письмове клопотання адвоката [PERSON], який просив відкласти розгляд справи у звязку з укладенням 22.05.2018 року між позивачем та Адвокатським обєднанням «АК «ФАВОР», членом якого він є, та необхідністю ознайомлення з матеріалами справи. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч. 1 ст. 223 ЦПК України). Позивач та її представник [PERSON] були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, до суду не зявилися. Доказів на підтвердження поважності причин неприбуття суду не надали. Попередні тринадцять судових засідань були відкладені судом за клопотанням позивача чи її представника, а також у звязку з їх неявкою. З урахуванням викладеного, суд вважає за можливе справу розглядати за відсутності позивача та її представника. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Між ВАТ «Універсалбанк», правонаступником якого є відповідач, та [PERSON] 21 березня 2008 року було укладено генеральний договір про надання кредитних послуг № BL2514, предметом якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні послуги в рамках ліміту що дорівнює 1104 тис. доларів США (пункт 1.1.) У пункті 1.1.1. визначалось, що умови договору, порядок його надання, сума, строк, порядок виконання зобов'язань, розмір і прядок сплати за кредитні послуги в межах цього договору оформляється додатковою угодою до цього договору у формі окремої індивідуальної угоди. В пункті 1.3 передбачено можливість встановлення підвищеного розміру відсоткової ставки. 21 березня 2008 року між відповідачем та [PERSON] було укладено додаткову угоду № BL2514/BL2514-K «Індивідуальна угода», предметом якого банк зобов'язувався надати позичальнику кредитні кошти в сумі 804 тис. доларів США (пункт 1), які позичальник зобов'язався повернути в терміни та розміри графіком погашення кредиту згідно з додатком № 1 до цієї Індивідуальної угоди. За використання кредитних коштів по додатковій угоді пунктом 3.1. встановлювалась відсоткова ставка в розмірі 11,5% річних, що була базовою відсотковою ставкою. За користування кредитними коштами понад строк (або термін погашення за графіком погашення кредиту) встановлений генеральним договором та/або цією індивідуальною угодою, процентна ставка встановлювалась в розмірі 23 % річних підвищена процентна ставка. За надання кредиту позичальник має сплатити банку винагороду у розмірі 0,99% від суми кредиту, а в разі часткового або повного дострокового погашення кредиту, позичальник сплачує банку винагороду у розмірі 1,5 % від суми дострокового погашення (пункти 3.3, 3.4. Індивідуального договору). В подальшому між позивачем та відповідачем було укладено 46 додаткових угод до генерального договору. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Частинами 2 та 4 статті 11 цього Закону встановлено низку обов'язків кредитодавця про надання споживачу інформації про кредит та вимог до змісту договору. Зокрема, кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місце знаходження кредитодавця та кредитні умови. У договорі про надання споживчого кредиту повинні бути зазначені: сума кредиту; детальний розпис сукупної вартості кредиту для споживача з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з одержанням, обслуговуванням, погашенням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; дата видачі кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; умови дострокового розірвання договору; інші умови визначені законодавством. Встановлено, що кредитний договір містить усі необхідні умови надання та повернення кредиту, передбачені ч. ч. 2 та 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Пунктом 7.4. генерального договору про надання кредитних послуг № ВL2514 передбачено, що укладенням цього договору Позичальник підтверджує, що до укладення ним цього договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту у Банку, а саме: найменування та місцезнаходження Банку юридичної особи та його структурного підрозділу, умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту тощо; попереджений Банком про те, що валютні ризики під час виконання зобовязань за цим договором несе позичальник; йому надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, повязаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобовязання під час погашення заборгованості позичальника за кредитом та процентами за користування ним. З наведеного вбачається, що на момент підписання генерального договору про надання кредитних послуг № ВL2514 [PERSON] була ознайомлена з умовами кредитування, а також розуміла їх значення, що підтверджується її підписом на Договорі та додаткових угодах до нього. Щодо посилання позивача на ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» про те, що укладений договір є несправедливим, суперечить принципу добросовісності і містить істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, слід зазначити таке. За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Із вказаного вбачається, що для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності, по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін, по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Суд вважає, що позивачем не надано жодного доказу, який би підтверджував несправедливість та дисбаланс договірних відносин, які умови договору суперечать принципу добросовісності, і яка шкода завдана позивачу. Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, встановлених ч. 1-3 та ч. 5-6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Враховуючи те, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; [PERSON] на момент укладення договору не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки, суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про відсутність підстав для визнання кредитного договору та додаткових угод недійсними.

Outcome: dismissed