Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом і вимоги обґрунтовує тим, що з 29.02.2008 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу мають доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 14.08.2012 року шлюб між ними було розірвано та цим же рішенням з відповідача були стягнуті аліменти на утримання дитини. Вони з відповідачем проживають окремо. Донька проживає та зареєстрована з нею. Натомість, останній рік, між позивачем та відповідачем існують суперечки щодо встановлення місця проживання дитини. Відповідач неодноразово висловлював свою позицію, що дочка буде проживати разом із ним, оскільки він є її батьком та відмовлявся повертати її додому, свідками чого були сусіди та родичі. Постійні претензії відповідача щодо проживання доньки разом з нею, а також створення конфліктних ситуацій з цього приводу, змусили позивача звернутись до суду з даним позовом. Донька прив`язана до неї, виявляє прихильність до матері. Вона створила всі умови для проживання, виховання та нормального культурного і духовного розвитку дитини. З самого дитинства вона піклується про дитину. Вона не чинить відповідачу перешкод у спілкуванні з дитиною, однак вважає, що місце проживання краще для доньки буде з нею. Тому позивач просить суд ухвалити рішення, яким визначити місце проживання доньки [PERSON] , [INFO] , з нею. 04.08.2020 року ухвалою суду відкрите загальне позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради про визначення місця проживання дитини. 17.09.2020 року підготовче провадження у цивільній справі закрите, призначене судове засідання для розгляду справи по суті. У судове засідання позивач не з`явилась, її представник надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю з зазначених в позові підстав та просив їх задовольнити, а справу просив розглядати без їх участі. Відповідач [PERSON] не з`явився, надав до суду відзив, в якому зазначив, що позовні вимоги [PERSON] він не визнає, оскільки вони жодним чином не відповідають інтересам дитини, а спрямовані насамперед на власні потреби її матері. Крім того, просить справу розглядати без його участі. Представник третьої особи Служби у справах дітей Сумської міської ради в до суду не з`явився, надав висновок про доцільність визначення місця проживання дитини разом з матір`ю. Суд, дослідивши докази по справі, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що з 29.02.2008 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ковпаківського районного суду м.Суми від 14.08.2012 року розірвано (а.с.11) Від шлюбу мають доньку - [PERSON] , [INFO] (а.с.10) Відповідно до довідки ПАТ «СУМИХІМПРОМ» від 07.07.2020 року позивач [PERSON] працює на посаді начальника монтажно-технологічного бюро проектно-конструкторського відділу ПАТ «СУМИХІМПРОМ», дохід за період з січня 2020 року по червень 2020 року складає 90102,98 грн. (а.с.19), за місцем роботи характеризується позитивно (а.с.20). З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] разом з донькою [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з частиною першою статті 3 Конвенції про права дитини, частинами сьомою, восьмою статті 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. В усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. У статті 18 Конвенції про права дитини зазначено про необхідність докладання всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної і однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до частини 2 статті 141 СК України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року гарантує кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції (пункт 1). При цьому зазначена стаття містить застереження, згідно з яким органи державної влади не можуть утручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (пункт 2). Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Частинами 1, 2 стаття 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі № 6-1945цс17). При визначенні місця проживання дитини судами необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Таким чином, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Згідно висновку про визначення місця проживання дитини від 12.10.2020 року №27.1-26/2325 Управління «Служба у справах дітей» Сумської міської ради вбачається, що за місцем фактичного проживання дитини позивачем створені всі належні умови для проживання, розвитку, відпочинку дочки. В той же час, батько дитини не наполягає на визначення місця проживання дочки з ним. Тому служба вважає за можливе визначити місце проживання малолітньої дитини разом з матір`ю. Таким чином, суд, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин,

Outcome: approved