Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду та просить по уточнюючій позовній заяві визнати недійсними договори дарування 1/2 частини будинку [ADDRESS] та 1\\2 частини земельної для будівництва і обслуговування частини будинку [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], від 16 березня 2017 року, укладені між [PERSON] та [PERSON] та посвідчені приватним нотаріусом Овруцького районного нотаріального округу Кушнерчук О. М., і зареєстровані в реєстрі №283 та №284, скасувавши державну реєстрацію права власності [PERSON] на нерухоме майно - 1/2 частини будинку [ADDRESS] та 1\\2 частини земельної для будівництва і обслуговування частини будинку [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], номеру запису про право власності 19470626 та 19470533; визнати 1/2 частини будинку [ADDRESS] та 1\\2 частини земельної для будівництва і обслуговування частини будинку [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], спільною сумісною власністю її та відповідача, а також визнати за нею право власності на 1/2 частини 1/2 частини будинку [ADDRESS] та 1\\2 частини земельної для будівництва і обслуговування частини будинку [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], мотивуючи тим, що перебуваючи в шлюбі з відповідачем, вони вирішили придбати житло в м. Овручі Житомирської області. В пошуках житла зупинилися на пропозиції [PERSON], якій належали на праві приватної власності спірні 1/2 частини будинку [ADDRESS] та 1\\2 частини земельної для будівництва і обслуговування частини будинку [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], і які остання погодилася їм продати за 7500 доларів США. До посвідчення договору у нотаріуса у рахунок належних платежів за договором купівлі-продажу ними був даний [PERSON] аванс в розмірі 100 доларів США, про що вона дала розписку. Після оформлення всіх документів на посвідчення договору купівлі-продажу, 16.03.2017 до нотаріуса пішли її чоловік та [PERSON], тобто відповідачі, так як за домовленістю договір мав бути оформлений саме на чоловіка. В цей же день відповідач - [PERSON] повідомив її, що угода відбулася і вони є власниками зазначених 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки та можуть ними користуватися на власний розсуд. 06.04.2017 вона зареєструвалася на вказаній житловій площі. Вони з відповідачем стали користуватися житлом та земельною ділянкою, почали робити ремонт будинку. Однак, так як відносини в сім'ї не склалися, то вони 16.05.2017 розірвали шлюб. Розділити добровільно майно відповідач відмовився. Про укладення договорів дарування вона дізналася лише тоді, коли стала готувати позовну заяву в суд про розподіл будинку та земельної ділянки. В зв'язку з тим, що спірне майно було придбано нею та відповідачем - [PERSON] в період шлюбу за їх спільні кошти, то відповідно договір дарування є удаваним. Майно ж належить їм на праві спільної сумісної власності і вона має право на 1/2 його частину. Тому вимушена звернутися до суду з даним позовом. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити в задоволенні позову, в зв'язку з безпідставністю, зазначивши, що позивачем пропущено строк позовної давності. Крім того, вказав, що оспорюваний позивачем правочин не є удаваним, а є дійсно договором дарування. Грошові кошти він не сплачував. Договір є безоплатним. Він не брав на себе жодних майнових та немайнових зобов'язань. Волевиявлення було добровільним з обох боків. Нотаріусом їм були роз'яснені всі наслідки. Відповідь на візив позивачем не подавалася. В судовому засіданні представник позивача, а в судовому засіданні 19.11.2018 і сама позивач, позовні вимоги підтримали. Позивач пояснила, що від матері сусідки [PERSON] дізналися, що продається спірний житловий будинок. В інтернеті була ціна - 7000 доларів США. Вона з чоловіком домовлялися з [PERSON] купити його у неї. Чоловік не знав [PERSON] рініше. Він давав їй завдаток за будинок - 100 доларів США. У нього була розписка. Між [PERSON] і [PERSON] був конфлікт, так як і остання хотіла купити. На оформлення договору вона не ходила, а розрахунок проводився при ній в цьому ж будинку - гроші було передано в сумі 7000 доларів. Відповідач - [PERSON] та його представник позовні вимоги не визнали. Заперечують щодо задоволення позову. Своє клопотання, наведене у відзиві на позов, щодо застосування строку позовної давності, зняли. Відповідач зазначив, що пошук житла тривав років два. Грошей у них не вистачало і він думав позичати у брата чи брати кредит. Шукали в селах біля м. Овруч. 7500 доларів у них не було, а лише 30-40 тис. грн.. За два місяці до дня дарування він зустівся з [PERSON], з якою він познайомився давно, працюючи в с. Потаповичі Овруцького району на сортонасіннєвій станції. У них склалися дружні стосунки, він їй іноді надавав певні побутові послуги. Повідомив, що шукає житло і тоді вона сказала, що може подарувати спірне житло, так як там запущено - «пустир», доставляє їй турботи. Сказала, що хоч прибереш. Дружина - позивач, знала, що це - подарунок. Ніякі кошти не передавалися за нього. Нотаріус все роз'яснювала, причому, що договір купівлі-подажу укласти дешевше. Дружина ж була прописана в будинку лише два дні: зареєструвалася - 03.04.2017, а знялася з реєстрації 05.04.2017, після того, як він застав її з коханцем. Відразу ж подали на розлучення. Він допоміг вивезти її речі і дав їй 700 доларів, тобто частину коштів, які в них були. Вона знала, що укладався саме договір дарування і ніяких претензій рік псля розлучення до нього не було. Будинок, земельна ділянка були в жахливому стані. Всі ремонти, все було зроблено після ролучення. Відповідач - [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але надала заяву, в якій просить справу розглядати без її участі. Позовні вимоги також не визнала. Просить відмовити в задоволенні позову, зазначивши, що позовні вимоги є надуманими, не відповідають обставинам справи. Вона, як власник майна, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, в тому числі і подарувати його будь-якій особі. Третя особа - приватний нотаріус Овруцького районного нотаріального округу Кушнерчук О. М. в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечила, посилаючись на те, що волевиявлення сторін оспорюваного договору дарування було саме на укладення даного договору. Вона пропонувала укласти договір купівлі-продажу, так як дешевше, але вони заперечили. Закон не зобов'язує нотаріуса виясняти мотиви угоди, а лише волевиявлення сторін. Така була воля власника майна. Суд, вислухавши пояснення сторін, третьої особи, показання свідків та дослідивши в судовому засіданні письмові докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно зі ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили (частина перша статті 235 ЦК). Отже, в даному випадку завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину. Удаваний правочин завжди нікчемний і сам по собі жодних юридичних наслідків не породжує. Сторони, здійснюючи удаваний правочин, приховують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі (наприклад, правочин видачі довіреності на автомобіль з правом його продажу може приховувати правочин купівлі-продажу цього автомобіля). Реальний (прихований) правочин може бути дійсним або недійсним. Якщо правочин, який сторони насправді вчинили, відповідає вимогам закону, відносини сторін регулюються правилами, що його стосуються. Якщо ж правочин, який сторони насправді вчинили, суперечить законодавству, суд виносить рішення про визнання недійсним цього правочину із застосуванням наслідків, передбачених для недійсності правочинів такого типу. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. З огляду на наведені нормативні положення вбачається, що закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосувати до відносин сторін норми, що регулюють правочин, який сторони дійсно мали на увазі. У пункті 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» також роз'яснено, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. Таким чином, за умови доведеності позивачем удаваності договору дарування суд зобов'язаний застосувати правила, що регулюють угоду купівлі-продажу при вирішенні конкретного спору (в даному випадку визнання частини будинку та частини земельної ділянки спільною сумісною власністю подружжя). Відповідно до ч.ч.1-3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, визначених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.ч. 5-6 ст.81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ст.89 ЦПК України законодавець закріпив, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що 15.11.2008 між сторонами був укладений шлюб, який 16.05.2017 був розірваний. Дітей від спільного проживання сторони не мають. Вказані обставини не заперечуються сторонами та підтверджуються копіями свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 15.11.2008 та свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 16.05.2017. Згідно з договорами дарування частини житлового будинку та частини земельної ділянки від 16.03.2017, посвідченими приватним нотаріусом Овруцького районного нотаріального округу Житомирської області Кушнерчук О.М., відповідач -[PERSON] прийняв у дар від відповідача - [PERSON] 1/2 частини будинку [ADDRESS] та 1\\2 частини земельної для будівництва і обслуговування частини будинку [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] (а.с. 58, 82). Інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта від 23.02.2018 (а.с. 12-13) свідчить, що право власності на 1/2 частини будинку [ADDRESS] та 1\\2 частини земельної для будівництва і обслуговування частини будинку [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER] зареєстровано за відповідачем [PERSON] у встановленому законом порядку 16.03.2017. Як на доказ удаваного правочину позивач посилалася на пояснення свідків: [PERSON], [PERSON], , які були допитані в судових засіданнях, а також сусідки [PERSON], яка проживає в 1/2 частині будинку [ADDRESS] та відповідно є співвласником. Остання в судові засідання не з'являлася, судові повістки не отримувала і представник позивача в судовому засіданні відмовилася від її допиту в якості свідка. Свідки [PERSON] - рідна сестра позивача та [PERSON] - співробітниця позивача, в судовому засіданні, даючи показання зазначали, що їм відомо про те, що [PERSON] з чоловіком шукали собі житло, хотіли купити будинок. Вони дивилися різні варіанти. [PERSON] повідомила, що вона з сестрою, тобто позивачем, ходила дивитися спірний будинок. Їй відомо, що розрахунок проводився після укладення договору. [PERSON] зазначала, що [PERSON], тобто відповідач, коли заходив в магазин, де вони з позивачем працювали, говорив, що вони збираються купити будинок. Дали завдаток. Однак, при укладенні договору, передачі грошей як суми завдатку так і суми оплати по договору-купівлі продажу, про укладення якого вони свідчать, вони безпосерньо присутні не були. Свідок [PERSON] - рідний брат відповідача, повідомив, що брат з жінкою дійсно шукали житло. Однак, грошей на його придбання у них було не достатньо. Він просив у нього позичити. [PERSON] вони з братом знали давно. Він з нею говорив про те, що брат шукає житло. Вона вирішила подарувати. Будинок був запущений, вони потім з братом вивезли 10 машин сміття. Позивач ніякої участі у ремонті будинку не приймала. Оцінюючи показання свідків, суд враховує їх близькі стосунки зі сторонами по справі, які заявляли клопотання про їх допит в якості свідків, а також враховує роз'яснення, надані Пленумом Верховного суду України у п. 12 постанови від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Так, зі змісту абзацу 2 ч.1 ст. 218 ЦК України не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК України визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК України). Тобто, зазначені докази - показання свідків, надані на підтвердження спірних правовідносин, не відповідають положенням ст.ст. 77 - 79 ЦПК України та не можуть бути покладені судом в основу рішення по справі. Не може бути покладено в основу рішення по справі і факт наявності у позивача на руках технічного паспоту на спірне житло, витягу про реєстрацію в спадковому реєстрі, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, свідоцтва про право на спадщину за законом, які підтверджували право власності відповідача - [PERSON] на спірне житло, яке вона успадкувала після свої матері - [PERSON]., померлої 15.11.2012, а також копії паспорту та картки фізичної особи - [PERSON] (а.с.115-125), яка, зі слів позивача, також хотіла купити спірне житло, оскільки зазначений факт ніяким чином не доводить удаваність оспорюваного договору дарування та укладення між відповідачами саме договору купівлі-продажу. Лист Овруцького районного відділу РАЦС №574/8.14-23 від 23.05.2018 та витяг з будинкової книги (а.с.59-62) підтверджують пояснення відповідача в частині реєстрації позивача в спірному будинку 03.04.2017 та зняття з реєстрації 05.04.2017, а також свідчать про подання спільної заяви про розірвання шлюбу подружжям, яке не має дітей: [PERSON] та [PERSON] до Овруцького районного відділу РАЦС 13.04.2017, тобто менш як через місяць після укладення договору дарування. Таким чином, посилання сторони позивача на те, що нею та відповідачем - [PERSON] було сплачено відповідачу - [PERSON] 7 тис. доларів США не знайшло свого підтвердження в процесі розгляду справи, як не надано належних та допустимих доказів і на підтвердження укладення між [PERSON] та [PERSON] саме договору купівлі-продажу частини житлового будинку та земельної ділянки, а не договорів дарування. Відповідно судом не було встановлено, що обидві сторони договорів дарування, тобто відповідачі по справі, діяли свідомо для досягнення якоїсь особистої користі, їх дії були направлені на досягнення інших правових наслідків і приховують іншу волю їх, як учасників договорів. При цьому суд звертає увагу на погодженні сторонами у пунктах 8 та 7 договорів дарування частини житлового будинку та частини земельної ділянки від 16.03.2017, посвідченими приватним нотаріусом Овруцького районного нотаріального округу Житомирської області Кушнерчук О.М. (а.с. 58,82), що в момент вчинення цих договорів вони: не визнані недієздатними чи обмежено дієздатними; укладення договору відповідає їх інтересам; волевиявлення є вільним і усвідомленим і відповідає їх внутрішній волі; умови договору зрозумілі і відповідають реальній домовленості сторін; договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Крім того, в пунктах 9 та 8 вказаних договорів зазначено, що сторони свідчать, що у тексті договору зафіксовано всі істотні умови, що стосуються дарування житлового будинку. Будь-які попередні домовленості, які мали місце до укладення договору і не відображені в його тексті, після підписання цього договору не матимуть правового значення. Таким чином, аналізуючи та оцінюючи всі обставини справи та надані на їх підтвердження докази, правові норми, що регулюють правовідносини, що склалися між сторонами, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 1563 грн. 97 коп. в доход держави.

Outcome: dismissed