Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом. Позов мотивує тим, що вона працювала на посаді контролера водопровідного господарства КП «Водотеплосервіс» з 14.10.2003 року по 03.09.2020 року. ЇЇ було звільнено з посади на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України згідно наказу №51/03-02 від 01.09.2020 року. Позивач зазначає, що виплата коштів, належних їй при звільненні в сумі 17685,98 грн. (заробітна плата за липень, серпень, з дні вересня та вихідна допомога у зв`язку із скооченням) була проведена не у день звільнення, як того вимагає закон, а поетапно, останій платіж на суму 6101,05 грн. було здійснено тільки 15.10.2020 року, тобто через 41 день після її звільненя. Невиплату коштів підприємство обґрунтовувало відсутністю вільних обігових коштів у підприємства. Позивач наголошує, що сама по собі відсутність котів у роботодавця не виключає його відповідальності. З приводу обчислення розміру середнього заробітку заробітку за час затимки виплати розрахункових, то позивач зазначає, що її заробіток за липень-сепень 2020 року (43 робочих дні) склав 13368,58 грн. Відповідно середньоденна заробітна плата становить 310,90 грн. (13368,58 грн. : 43 дні). Оскільки прострочення виплати розрахункових було протерміновано на 41 день, то відповідач повинен сплатити позивачу 12746,90 грн. (310,90 грн.*41 день = 12746,90 грн.) за час затримки виплати розрахункових. Тому позивач змушена звернутися до суду та просить стягнути з відповідача КП «Водотеплосервіс» на її користь 12746,90 грн. середнього заробітку за час затримки виплати розрахункових, а також 945,90 грн. судових витрат. Ухвалою Калуського міськрайонного суду від 26.11.2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Копію ухвали про відкриття провадження у справі та копію позовної з додатками відповідач отримав 02.12.2020 року, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 24). Проте у строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачем не надано відзиву на позов без поважних причин, тобто своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористався, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до вимог ч. 8\~ст. 178 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] працювала на посаді контролера водопровідного господарства КП «Водотеплосервіс» Калуської міської ради (а.с.8). З витягу із наказу №51/03-02 від 01.09.2020 року (а.с.5) вбачається, що [PERSON] з 03.09.2020 року було звільнено з посади на підставі п.1 ст.40 КЗпП України (скорочення штату та чисельності працівників). Відповідно до виписки по рахунку (а.с. 11, 12) виплата коштів, належних позивачу при звільненні, здійснювалася поетапно, востаннє зарахування коштів згідно зарплатної відомості здійснено 15.10.2020 року. Тобто лише 15.10.2020 року КП «Водотеплосервіс» Калуської міської ради виплатило в повному обсязі позивачці кошти, що належали їй при звільненні. Ч.1 \~ст.47\~КЗпП України передбачено, що\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. Згідно зі\~статтею 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.В день звільнення відповідач не провів з позивачем повного розрахунку та не виплатив належних їй при звільненні сум. Відповідно до частини першої\~статті 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу настає передбачена\~статтею 117 КЗпП України\~відповідальність. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 20\~постанови від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~статті 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. За таких обставин вимоги позивача про стягнення середнього заробітну заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обґрунтованими. Поряд з цим проведений позивачем розрахунок середнього заробітку не відповідає положенням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100\~(далі - Порядок). Абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. \~ \~Згідно з\~абзацом першим\~пункту 8\~розділу IV\~Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Встановлено, що заробітна плата [PERSON] за останні два календарних місяці роботи перед звільненням, яке відбулося 03.09.2020 року, становила 13\~368,58 грн. (7113,37 грн. + 6255,21 грн.) (а.с.10). При п`ятиденному робочому тижні число робочих днів у липні 2020 року складало 23 дні, а в серпні 2020 року 20 днів. Отже, з урахуванням вимог абзацу першого пункту 8 розділу IV Порядку, в даному випадку середньоденну заробітну плату позивача слід визначати, шляхом ділення заробітної плати за останні два календарних місяці роботи перед звільненням на число відпрацьованих робочих днів, а саме: 13\~368,58 грн.: 43 дні = 310,897 грн. Тобто в цій частині розрахунок позивача відповідає вимогам чинного законодавства. Водночас після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час\~затримки розрахунку при звільненні, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на число робочих, а не календарних днів у розрахунковому періоді, при цьому день звільнення працівника та день остаточного проведення з ним розрахунків у цей період не включаються. \~ \~Позивачем не\~наведено підстав\~нарахування середнього\~заробітку за\~час\~затримки розрахунку\~при звільненні,\~виходячи із\~календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Натомість у поданій позовній заяві позивач сама стверджує, що в неї був п`ятиденний робочий тиждень (а.с.2). У розрахунковому періоді на вересень 2020 року припадало 19 робочих днів (4, 7, 8, 9, 10, 11, 14,15,16,17,18,21,22,23,24,25,28,29,30), а на жовтень 2020 року - 10 робочих днів (1, 2, 5, 6, 7, 8, 9, 12, 13, 15, без врахування 14 числа як вихідного дня). Таким чином, загальна сума середнього заробітку за час\~затримки розрахунку при звільненні за період з 04 вересня по 15 жовтня 2020 року включно становить 9016,01 грн. (310,897 грн. х (19 робочих днів + 10 робочих днів)). Отже, позов слід задоволити частково та стягнути з відповідача на користь позивача 9016,01 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненнні. \~ \~ Відповідно\~до ч.2\~ст.141\~ЦПК України\~інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у\~разі часткового\~задоволення позову\~-\~на обидві\~сторонни,\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог. А тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 669,00 грн. витрат за надання правничої допомоги (а.с.13-15), пропорційно до розміру задоволених позовних вимог . На підставі викладеного, ст.ст.116,117 КЗпП України, Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100,

Outcome: dismissed