Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до КП «Володимир-Волинське ТМО» про скасування наказу про звільнення з роботи та поновлення на роботі. Вимоги заяви обґрунтовує тим, що з 01.09.2008 року працює на посаді лікаря інфекціоніста та поліклінічного відділення. З 24.05.2020 року переведена на посаду завідуючої інфекційним відділенням Володимир-Волинського ТМО де працювала до моменту звільнення. 31.12.2020 року вона була звільнена з займаної посади. Підставою для звільнення стали два накази про накладення дисциплінарного стягнення від 12.10.2020 року та 17.11.2020 року за невиконання посадових обов`язків. Вважає, що такі накази не є систематичним порушенням посадових обов`язків, а тому не можуть слугувати підставою для звільнення. Позивач просить скасувати наказ №174-ос від 31.12.2020 року та поновити її на посаді лікаря-інфекціоніста інфекційного відділення та лікаря-інфекціоніста інфекційного відділення КП «Володимир-Волинське територіальне медичне об`єднання», виплатити кошти в сумі місячного окладу в розмірі 20000 гривень та виплатити грошову компенсацію (моральну шкоду) в сумі 15000 гривень. 11.02.2021 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву. У даному відзиві відповідач зазначає, що [PERSON] працювала у КП «Володимир-Волинське ТМО» на посадах завідувача інфекційного відділення та лікаря інфекціоніста. Відповідно до вимог п.п. 2.17, 2.18 посадової інструкції завідувача інфекційного відділення від 03.08.2020 року №279 та п.п. 2.15, 2.16 лікаря-інфекціоніста відділення від 03.08.2020 року № 279/1 на [PERSON] покладено обов`язки вести електронні медичні записи, записи про направлення та проводити звітування в електронній системі охорони здоров`я, вести електронні медичні карти. [PERSON] відмовивлась виконувати дані посадові обов`язки упродовж жовтня, листопада та грудня 2020 року, зокрема звітування та медичні карти в електронній системі охорони здоров`я не вела. За вказані порушення трудової дисципліни наказами генерального директора КП «Володимир-Волинське ТМО» притягувалась до дисциплінарної відповідальності у виді догани (накази від 17.11.2020 року №253-о, від 24.12.2020 року №277-од). Надалі [PERSON] продовжувала не виконувати посадові обов`язки в частині електронного ведення необхідної документації, тому була звільнена з роботи на підставі п.3 ч.1 ст. 40 КЗпП України. Додатково зазначають, що відповідно до листа Національної служби здоров`я України від 07.10.2020 року №13900/8-05/20 щодо ведення закладами охорони здоров`я електронних медичних записів в електронній системі охорони здоров`я в частині виявлення та лікування Covid-19, відмова вести електронні медичні записи позбавляє можливості здійснення якісного прогнозування для подальшої протидії Covid-19 і необхідного майбутнього фінансування на вказані цілі та становить загрозу щодо оплати праці працівникам інфекційного відділення за пакетами медичних послуг. Відповідач зазначає, що копія наказу про звільнення, трудова книжка позивачу були вручені в день звільнення, а належні до утримання грошові кошти (компенсація за невикористану відпустку) виплачені 04.01.2021 року. З наведених підстав, вважають вимоги викладені у позові безпідставними та просять відмовити у задоволенні позову повністю. 18.05.2021 року позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив у котрому на спростування викладених у відзиві обставин позивач зазначає, що неодноразово писала на ім`я директора КП «Володимир-Волинське ТМО» заяви у котрих повідомляла, що відмовляється від надання в засоби електронних систем свого електронного цифрового підпису та електронної пошти, просила забезпечити можливість здійснювати посадові обов`язки без електронної обробки персональних даних, а саме за допомогою традиційних паперових засобів та власноручного підпису як альтернатив цифровим технологіям. Роботодавець фактично позбавив будь-якої альтернативи цифрового опрацювання біометричних даних, однак допустив її до роботи без електронного цифрового підпису, а згодом звільнив з роботи. Такі дії роботодавця є порушенням вимог ст. 22, 32 Конституції України, ст. 7 ЗУ «Про захист персональних даних». Зазначає, що зміни внесені в її посадові інструкції є зміною істотних умов праці, крім того, роботодавець мав можливість взяти до уваги її заяви та зберегти попередні умови праці. Підтвердила, що не зверталась до суду із позовом про визнання незаконними наказів про оголошення доган. Просить позов задовольнити повністю. В судовому засіданні позивач просила позовні вимоги задовольнити, в обгрунтування надала пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві та відповіді на відзив. Представник відповідача Новікова О.В. , Ульчак Б.І. просили відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Представник Ульчак Б.І. додатково пояснив, що накази про оголошення [PERSON] доган не скасовувались, а тому є систематичність невиконання посадових обов`язків. Також позивачу пропонували іншу роботу, яка не пов`язана із цифровим підписом. Крім того, ч.1 ст. 7 Закону України «Про захист персональних даних» передбачає, що забороняється обробка персональних даних про расове або етнічне походження, політичні, релігійні або світоглядні переконання, членство в політичних партіях та професійних спілках, засудження до кримінального покарання, а також даних, що стосуються здоров`я, статевого життя, біометричних або генетичних даних. При цьому, п.6 ч.2 ст. 7 цього Закону визначає, що положення частини першої цієї статті не застосовується, якщо обробка персональних данихнеобхідна в цілях охорони здоров`я. Оскільки обробка персональних даних необхідна в цілях охорони здоров`я, тому безпідставним є доводи [PERSON] про заборону обробки її персональних даних. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши всі докази в сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до положень статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Статтею 147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана, звільнення. Законодавством, статутами і положеннями про дисципліну можуть бути передбачені для окремих категорій працівників й інші дисциплінарні стягнення. Згідно з пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного та громадського стягнення. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами та доповненнями), за передбаченими пунктом 3 статті 40 КЗпП України підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов`язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (стаття 151 КЗпП України). У пункті 22 вищевказаної постанови роз`яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з`ясовувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 статті 40, пункту 1 статті 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Для правомірного розірвання роботодавцем трудового договору на підставі пункту 3 частини першої статті 40 КЗпП України необхідна наявність сукупності таких умов: порушення має стосуватися лише тих обов`язків, які є складовими трудової функції працівника чи випливають з правил внутрішнього трудового розпорядку; невиконання чи неналежне виконання працівником трудових обов`язків має бути винним, скоєним без поважних причин умисно або з необережності; невиконання або неналежне виконання трудових обов`язків повинно бути систематичним; враховуються тільки дисциплінарні й громадські стягнення, які накладаються трудовими колективами і громадськими організаціями відповідно до їх статутів; з моменту виявлення порушення до звільнення може минути не більше місяця. Судом встановлено, що [PERSON] 01.10.2019 прийнята на посаду завідувача інфекційного відділення КП «Володимир-Волинське ТМО» та лікаря-інфекціоніста інфекційного відділення КП «Володимир-Волинське ТМО» Із наказу генерального директора КП «Володимир-Волинське ТМО» від 12.10.2020 вбачається, що [PERSON] була притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за неналежне виконання функціональних обов`язків, що полягало у порушенні оформлення медичної документації, ненадання медичної допомоги на безкоштовній основі. Дана догана [PERSON] в судовому порядку не оскаржувалась, не скасовувалась, а тому є чинна. Позивач [PERSON] після оголошення догани вчинила новий дисциплінарний проступок, що зафіксовано в акті службового розслідування від 12.11.2020 та полягав у порушенні пунктів 2.17, 2.18 посадової інструкції завідувача інфекційного відділення та п. 2.15, 2.16 посадової інструкції лікаря інфекціоніста, а саме: відмова вести електронні медичні записи, записи про направлення, рецепти та проводити звітування в електронній системі охорони здоров`я, відмова вести електронні медичні карти. Наказом від 17.11.2020 [PERSON] була притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за вищевказані порушення трудової дисципліни, котрий позивачем не оскаржувався і є чинним. На підставі доповідної записки від 02.12.2020 завідувача ІАВ Філімонюк Н.М. було постановлено наказ від 04.12.2020 про проведення службового розслідування по факту невиконання вимог посадової інструкції лікарем - інфекціоністом, завідувачем інфекційного відділення [PERSON] . За результатами службового розслідування було встановлено, що [PERSON] у листопаді 2020 року не виконала покладені на неї посадовою інструкцією обов`язки. Зокрема, із акту службового розслідування та протоколу засідання комісії КП «Володимир-Волинське ТМО» від 15.12.2020 вбачається, що завідувач інфекційного відділення, лікар-інфекціоніст [PERSON] відмовляється виконувати вимоги Інструкції ведення медичної документації, затвердженої Наказом МОЗ №29 від 21.01.2016, лист НСЗУ від 07.10.2020 №13900/8-05-20 та лист УОЗ Волинської ОДА від 29.10.2020 №4260/13/2-20 щодо ведення закладами електронних медичних записів в електронній системі охорони здоров`я в частині виявлення та лікування коронавірусної інфекції та посадової інструкції в частині ведення електронних медичних записів, записів про направлення, рецептів, проводити звітування в електронній системі охорони здоров`я та вести електронні медичні карти. Таким чином, комісією встановлено, що [PERSON] не виконала вимоги пунктів 2.17, 2.18 посадової інструкції завідувача інфекційного відділення та п. 2.15, 2.16 посадової інструкції лікаря інфекціоніста. Наказом генерального директора КП «Володимир-Волинське ТМО» від 24.12.2020 [PERSON] була притягнута до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани за вищевказані порушення вимог посадової інструкції, котрі мали місце у листопаді 2020, яка позивачем не оскаржувалась і наказ про притягнення до диспиплінарної відповідальності є чинним. Крім цього, [PERSON] в грудні 2020 також не виконала вимоги вищенаведених положень посадових інструкцій, зокрема не вела електронні медичні записи, не проводила звітування в електронній системі охорони здоров`я, не подавала електронні медичні карти, що визнається відповідачем. Наказом генерального директора КП «Володимир-Волинське ТМО» від 31.12.2020, за систематичне невиконання [PERSON] без поважних причин покладених на неї посадовою інструкцією завідувача інфекційного відділення обов`язків (п. 2.17, 2.18) та посадовою інструкцією лікаря-інфекціоніста інфекційного відділення обов`язків, що містяться у п. 2.15, 2.16, а також застосування за попередні проступки доган, позивача було звільнено з посади на підставі п.3 ч.1 статті 40 КЗпП України. З посадової інструкції завідувача інфекційного відділення КП «Володимир-Волинське ТМО» вбачається, що до повноважень [PERSON] серед іншого, також входить: вести електронні медичні записи, записи про направлення, рецепти та проводити звітування в електронній системі охорони здоров`я, вести електронні медичні карти, видача електронних листків тимчасової непрацездатності (п.2.17, 2.18). З посадової інструкції лікаря - інфекціоніста інфекційного відділення КП «Володимир-Волинське ТМО» вбачається, що до повноважень [PERSON] серед іншого, також входить: вести електронні медичні записи, записи про направлення, рецепти та проводити звітування в електронній системі охорони здоров`я, вести електронні медичні карти, видача електронних листків тимчасової непрацездатності (п.2.15, 2.16). Оскільки на позивача посадовою інструкцією покладені зазначені обов`язки, їх систематичне порушення підтверджується доказами у справі, у тому числі, актом службового розслідування від 06.10.2020, 12.11.2020, 15.12.2020 тому суд прийшов до висновку, що відповідач мав підстави для застосування видів дисциплінарного стягнення у вигляді доган й звільнення, та розірвання трудового договору за пунктом 3 частини 1 статті 40 КЗпП України. Судом встановлено, що дисциплінарні стягнення накладено правомочним органом, строк накладення дисциплінарного стягнення не закінчився, за ці проступки не застосовувались дисциплінарні стягнення, [PERSON] надавала письмові пояснення щодо порушення обов`язків посадової інструкції. Таким чином, при звільненні позивача з роботи відповідачем додержані передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень. Беручи до уваги, що [PERSON] систематично невиконувала без поважних причин трудових обов`язків, за що застосовувались заходи дисциплінарного стягнення у виді доган, котрі у встановленому законом порядку не оскаржувались, а також на день звільнення не втратили юридичної сили за давністю та не зняті достроково, тобто є чинними, після чого вона знову невиконала трудових обов`язків без поважних причин, а тому суд прийшов до висновку про правомірність застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення,котре проведено у відповідності до вимог трудового законодавства, а тому доводи позивача про незаконність її звільнення є безпідставні. Також суд звертає увагу, що позивач просить скасувати наказ про її звільнення та поновити її на роботі, однак не оскаржує дисциплінарні стягнення у виді доган за невиконання трудових обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки [PERSON] не оскаржує дисциплінарні стягнення у виді доган за невиконання трудових обов`язків, а суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦК України розглядає справи в межах заявлених вимог, тому наявність не скасованих доган свідчить про систематичне невиконання [PERSON] без поважних причин трудових обов`язків. Беручи до уваги, що [PERSON] правомірно звільнена із роботи, а тому відсутні підстави для стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також стягнення моральної шкоди в розмірі 150 000 гривень. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є не доведеними, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed