Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеною позовною заявою, в якій уточнюючі позовні вимоги, просила суд визнати недійсним Договір дарування 2/3 часток квартири [ADDRESS] укладений 11.08.2010, між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Тищенком О.І. та стягнути з відповідача на користь позивача понесені нею судові витрати в розмірі 843,87 гривень та за проведення експертної оцінки вартості майна в розмірі 500,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона постійно проживає та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] Вказану квартиру позивач, її нині померлий чоловік [PERSON] та третя особа по справі [PERSON] в 1997 році приватизували на своє ім'я, після чого кожному належала 1/3 частина зазначеного домоволодіння. Відповідач [PERSON] участі у приватизації не приймала. У 2009 році чоловік позивача [PERSON] став сильно хворіти, не міг ходити, дуже погано себе почував, та лікарі не могли встановити йому діагноз. Відповідач по справі [PERSON], яка на той час працювала санітаркою в лікарні, бачила, що батько швидко занедужує і через це боялася що він помре. Беручи до уваги те, що останній час між позивачем, її померлим чоловіком та відповідачем [PERSON] утворилися неприязні стосунки, та [PERSON], стала перейматися тим, що після смерті батька вона не отримає спадщину, бо він казав, що складе заповіт на користь іншої доньки - третьої особи по справі [PERSON] З початку 2010 року відповідач [PERSON] стала просити позивача та її померлого чоловіка, передати їй у власність належні їм частки в квартирі № 8 будинку № 10, розташованого за адресою вул. Садова, в с.Новопілля Криворізького району,а взамін обіцяла, що буде надавати батькам допомогу та догляд до їх смерті. Позивач з чоловіком довго не погоджувалася на пропозицію відповідачки [PERSON], оскільки знали, що вона не вміє дотримуватися свого слова, але потім вирішили оформити з відповідачкою Договір довічного утримання, бо в цей час чоловік позивача почав дуже хворіти, йому встановили попередній діагноз - рак легенів, та почав потребувати сторонньої допомоги. Позивачу на той час вже виповнилось 61 рік, та в силу своїх захворювань вона не могла самостійно доглядати чоловіка. 11.08.2010 позивач, її чоловік та відповідач [PERSON] звернулися до приватного нотаріуса для оформлення Договору довічного утримання. Позивач чоловіком розповіли нотаріусу, мету їх звернення до нотаріальної контори, після чого був укладений договір. При цьому нотаріус повідомив, що у розі невиконання договору квартира повернеться у власність позивача та її чоловіка. Після укладання договору відповідач так і не почала виконувати своїх обов'язків по догляду за батьками. Позивач та її чоловік повторно до нотаріальної контори не зверталися, так як пам'ятали, що нотаріус роз'яснив, їм, те, що у разі невиконання [PERSON] свого обов'язку по Договору довічного утримання, майно у вигляді квартири повернеться позивачу та її чоловіку. [INFO], помер чоловік позивача, після чого позивач [PERSON] попросила [PERSON] віддати їй документи на квартиру, але [PERSON] крім того, що не віддала документи, почала виганяти позивача з квартири та вимагати щоб остання звільнила житло, після чого [PERSON], почала погрожувати позивачу та третій особі [PERSON] Після виклику поліції на сварку, з'ясувалося, що позивач та її покійний чоловік фактично уклали договір дарування квартири на користь відповідача [PERSON] Позивач стверджує, що ніякого Договору дарування квартири та її померлий чоловік [PERSON], з відповідачкою [PERSON] не укладати наміру не мали, своє майно нікому не дарували і вказаний Договір дарування є таким, що не відповідає їх з чоловіком намірам: вони мали намір укласти договір довічного утримання, а помилково уклали договір дарування. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, до початку розгляду справи позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності та за відсутності її представника, позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити (а.с. 210). Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з'явилися, про день та час розгляду справи повідомлені належним чином, про що свідчать довідки про доставку смс повідомлення (а.с. 206, 207). Третя особа [PERSON], в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, надала заяву про розгляд справи за її відсутності (а.с. 144). Третя особа приватний нотаріус Криворізького міського нотаріального округу Тищенко О.І., в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 187). Представник третьої особи Криворізької районної державної адміністрації Дніпропетровської області, в судове засідання не з'явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності (а.с.208). В зв'язку з тим, що сторони правом на участь в судовому засіданні не скористалися, відповідно до ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі Свідоцтва про право власності [NUMBER] виданого 22.01.1997 органом приватизації - КСП ім.Карла Лібкнехта, згідно з розпорядженням органу приватизації № 151 від 16.12.1996 (а.с.17), [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (змінила прізвище на [PERSON] (а.с.211), належала квартира, розташована за адресою: [ADDRESS] Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно станом на 14.01.2009 [PERSON], [PERSON]), [PERSON], належала 1/1 частка квартири в рівних долях, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с.18). Відповідно до Договору про визначення часток нерухомому майні, що є спільною сумісною власністю (а.с.16), посвідченого 06.03.2009 Тищенком О.І., приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу за реєстровим № 1508, зареєстрованих в Криворізькому БТІ в реєстрову книгу за № 2пс-62-666 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно станом на 08.04.2009 (а.с.19) за [PERSON], [PERSON]), [PERSON], було зареєстровано по 1/3 частки квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] 11.08.2010 між [PERSON], [PERSON] (надалі Дарувальники) та [PERSON] (Обдарованою), укладений договір дарування 2/3 частини трикімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] Договір посвідчений приватним нотаріусом Криворізького районного нотаріального округу Тищенком О.І. та зареєстровано в реєстрі за №4529 (а.с.8). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно за [PERSON] станом на 01.09.2010, зареєстровано право власності на 2/3 частки квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] Підстава виникнення: договір дарування від 11.08.2010 (а.с.13). В своїй позовній заяві позивач посилається на те, що не усвідомлювала, що підписує Договір дарування, приймаючи його за Договір довічного утримання. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], пояснила, що покійний чоловік позивача повідомляв їй, що підписував Договір дарування на доньку [PERSON], більше з цього приводу нічого пояснити не змогла. Свідок [PERSON] зазначила, що позивач [PERSON], погано розуміє українську мову, часто плутає події, та юридично не обізнана. Те що частина квартири позивача належить відповідачу, свідок дізналася лише в судовому засіданні. Відповідач [PERSON] не давала позивачу документи на квартиру. Свідок зазначила, що знала, що покійний чоловік позивача мав намір віддати свою частку квартири відповідачу, а яким чином частина позивача опинилася у власності позивача, свідок пояснити не може. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON], нічого не змогла пояснити з приводу оформлення Договору дарування. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Частиною 1 ст. 230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч.1 ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Беручи до уваги викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 21 жовтня 2015 року (справа №6-202цс15). Суд вважає, що оспорюваний договір дарування не відповідає інтересам позивача, оскільки іншого житла позивач не має, й дарувати єдине житло та залишатися без місця проживання і майна в безпорадному стані - наміру не мала. З матеріалів справи видно, що після укладення оспорюваного договору дарування позивач [PERSON] продовжувала проживати у спірному будинку, а отже передача будинку фактично не відбулася. Даний будинок є єдиним житлом позивача. Вказані обставини свідчать про те, що позивач при укладенні оспорюваного договору помилялася щодо правової природи правочину, прав та обов'язків, які виникнуть після його укладення між нею та відповідачем. При цьому безпідставними є посилання позивача на те, що відповідач обманним шляхом змусила її та її померлого чоловіка підписати договір дарування, оскільки при обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомим і бажаним для однієї із сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину. Дані обставини позивачем не доведені. За таких обставин, встановивши похилий вік позивач, наявність спірної квартири, як єдиного житла та продовження позивачем користуватися вказаним будинком, після укладення договору дарування, суд приходить до висновку, про часткове задоволення позову, так як чоловік позивача [PERSON], помер [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про смерть, та не може довести обставин викладених позивачем у позовній заяві, що стосується його долі спірного майна, зазначеного у договорі дарування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Що стосується клопотання представника відповідача, щодо застосування строків позовної давності, суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст.ст. 252, 253 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як видно з позовної заяви, позивач дізналася про порушення свого права 27.07.2015, після чого 07.09.2015, звернулася із позовом до суду, не пропустивши строків звернення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 гривень, та судові витрати понесені позивачем за оцінку майна в розмірі 250,00 гривень (а.с. 1,28,29,39).

Outcome: partial