Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України про стягнення майнової шкоди, завданої злочиномі просить стягнути з останнього шкоду, завдану злочином у розмірі 8 000 грн. 00 коп. У обґрунтуванні позовних вимог зазначила, що вона є приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. В лютому 2012 року в її офісі сталася крадіжка фотоапарату «Canоn» приблизною вартістю 8700 гривень, що з урахуванням зносу становить 8000 гривень. Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 24.10.2013 року було визнано винним [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. Крім того, було задоволено цивільний позов про стягнення зі [PERSON] на користь позивача в рахунок заподіяної матеріальної шкоди 8000 гривень. 22 травня 2014 року державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ в м. Києві було відкрито провадження про примусове виконання виконавчого листа Оболонського районного суду м. Києва про стягнення зі [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу 8000,00 грн. 10 червня 2015 року державним виконавцем була винесена постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві, оскільки у боржника відсутнє майно, на яке можливо звернути стягнення. Позивач стверджує, що рішення суду не виконано та не стягнуто з боржника на її користь суми нанесеної шкоди. Позивач вважає, що відповідно до вимог ч. 1 ст. 1177 ЦК України, майнова шкода, завдана фізичній особи внаслідок злочину, відшкодовується державою у випадку, якщо не встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав наведених в уточненій позовній заяві. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце повідомлявся належним чином, надав до суду письмові заперечення, в яких просив відмовити у повному обсязі з тих підстав, що відповідач не є боржником відносно позивача тавідсутній механізм відшкодування матеріальної шкоди потерпілому за рахунок Державного Бюджету України. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Представник третьої особи Оболонського районного відділу державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві у судове засідання не з'явився, про час та місце повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов необхідно задовольнити. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Вироком Оболонського районного суду м. Києва від 24.10.2013 року було визнано винним [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.185 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі. Потерпілим по даній кримінальній справі визнано [PERSON] Вироком також задоволено цивільний позов про стягнення зі [PERSON] на користь позивача [PERSON] в рахунок заподіяної матеріальної шкоди 8 000,00 гривень (а.с.4-7). Ухвалою Апеляційного суду м. Києва вищевказаний вирок залишено без змін (а.с.9-11). 22 травня 2014 року державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві було відкрито виконавче провадження №43375460 з виконання виконавчого листа поданого 19.05.2014 про стягнення зі [PERSON] на користь позивача [PERSON] боргу в розмірі 8 000,00 гривень (а.с.12). 10 червня 2015 року державним виконавцем ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві було винесено постанову повернення виконавчого документа стягувачеві з тих підстав, що у боржника відсутнє рухоме та нерухоме майно, також у виконавця відсутня будь-яка інформація про отримання [PERSON] будь-яких доходів (а.с.17-18). З вищенаведеної постанови про повернення виконавчого документа судом вбачається, що боржник [PERSON] за даним виконавчим провадженням в розумінні представника державної виконавчої служби є неплатоспроможним. Статтею 1177 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Позивач посилається на редакцію ст. 1177 ЦК України, якою зазначено, що майнова шкода, завдана майну фізичній особи внаслідок злочину, відшкодовується державою, якщо встановлено особу, яка вчинила злочин, або якщо вона є неплатоспроможною. Суд вважає що до правовідносин які склалися між сторонами слід застосовувати редакцію визначену Законом України № 245-VII від 16.05.2013, ст. 1177 ЦК України, яка встановила що, 1). Шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. 2). Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (Стаття 1177 в редакції Закону № 245-VII від 16.05.2013), оскільки правовідносини між сторонами в частині неможливості стягнення матеріальної шкоди з боржника виникли лише після пред'явлення виконавчого листа до виконання в травні 2014 року. Станом на день розгляду справи в суді Законодавством України не встановлений порядок компенсації потерпілому за рахунок Державного бюджету України нанесеної злочином матеріальної шкоди. Згідно з ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Суд аналізуючи викладені докази та зазначені правові норми у сукупності дійшов висновку, що позивача була позбавлений права власності в результаті протиправних дій третьої особи, вина якого визначена вироком суду та встановлена вартість майна, яке він мав би отримати шляхом виконання рішення суду про стягнення 8000 грн з винної особи. Орган державної влади, який зобов'язаний в рамках діючого законодавства виконати рішення суду в межах встановленого строку його не виконав та повернув виконавчий лист з посиланням на те, що у боржника відсутнє майно та доходи. Отже, посилання відповідача на те що, відсутній механізм відшкодування за рахунок Державного Бюджету України не заслуговує на увагу, оскільки відповідач використовує правову казуїстику для того, щоб не виконувати зобов'язання щодо відшкодування потерпілому збитків, яких остання зазнала в результаті позбавлення майна, на яке вона має право в розумінні ст. 1177 ЦК України. Саме такому правовому висновку дійшов Європейський Суд з прав людини при винесенні рішення за позовом Цубані проти Італії 1996 рік, Матош е Сільва, Лда та інші проти Португалії 1996 рік, Гійємен проти Франції 1997 рік, Гійємен та Аккус проти Туреччини 1997 рік в яких зазначив, що суд визнав порушенням статті 1 Протоколу №1 у випадках, коли держави, що є учасницями Конвенції, намагались в окремих випадках використовувати правову казуїстику для того, щоб не виконувати зобов'язання щодо відшкодування приватним особам збитків, яких ті зазнали в результаті позбавлення майна. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги те, що такі зобов'язання взяті на себе державою відповідно до вимог ст. 1177 ЦК України, є всі правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача шкоду, завдану злочином у розмірі 8 000 грн. 00 коп. Згідно ч. 2 ст. 88 ЦПК України якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved