Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, зазначивши, що у березні 1994 року до неї звернулись її друзі [PERSON] та [PERSON] з проханням доглянути належну їм квартиру [ADDRESS], на час їхнього відїзду до доньки [PERSON], яка напередодні виїхала до США та запросила батьків до себе в гості. Оскільки відповідачі мали квитки лише в одному напрямку, точної дати повернення відповідачі не вказали, але обіцяли повернутись за три місяці. Позивач отримала від відповідачів ключі від квартири та гроші на сплату комунальних послуг. Однак до теперішнього часу відповідачі не повернулись, адреси та номерів телефону не залишили. У вересні 1994 року позивач переїхала до квартири відповідачів та з того часу почала сплачувати комунальні послуги за власний рахунок, робила поточні ремонти, заміну дверей, сантехнічних приладів. Тобто майже 21 рік вона безперервно відкрито проживає у спірній квартирі. За цей час ніхто, крім неї не квартирою не цікавився, жодних зауважень з боку третіх осіб та комунальних служб вона не отримувала. У звязку з чим позивач просить суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на квартиру [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити, надали суду пояснення аналогічні викладеним у позові. Відповідачі до судового засідання не зявилися, про час, дату та місце слухання справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суду не повідомили. Тому суд вважає можливим зі згоди позивача провести заочний розгляд справ та постановити заочне рішення. Вислухавши пояснення позивача та його представника, свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві спільної часткової власності, по 1/3 частині кожному, належить квартира [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право власності від 21.01.1994 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів згідно розпорядження № 3/276-94. Однак, як було встановлено в ході розгляду справи та підтверджено показами свідків, відповідачі у 1994 році поїхали до іншої країни, звідки до теперішнього часу не повернулись. У їх квартирі з 1994 року проживає позивач по справі, яка на прохання відповідачів, здійснювала за нею догляд за власні кошти, що підтверджується відповідними квитанціями по сплаті комунальних послуг. Також, з матеріалів справи, а саме з договору купівлі-продажу від 20.06.2009 року, укладеного між позивачем та ПП [PERSON] металопластикових конструкцій, слідує, що позивач також проводила у спірній квартирі ремонтні роботи. Вказані обставини підтверджені в судовому засіданні свідками. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом 10-ти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Виходячи зі змісту вказаної статті, обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести позивач, є такі: добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, відсутність інших осіб, які претендують на це майно, відсутність титулу (підстави) у позивача для володіння майном та набуття права власності. При вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або предявлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Виходячи зі змісту статей 335 і 344 ЦК, взяття безхазяйної нерухомої речі на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вона розміщена, і наступна відмова суду в переданні цієї нерухомої речі у комунальну власність не є необхідною умовою для набуття права власності на цей обєкт третіми особами за набувальною давністю. Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 01 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 01 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 01 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. Беручи до уваги вищевикладене, суд, враховуючи те, що позивач дійсно відкрито і добросовісно володіє спірним майном більше 10 років, інші особи на спірне майно не претендують, тому позивач є добросовісним набувачем, вважає що позовні вимоги щодо визнання права власності на вказану квартири за позивачем за набувальною давністю підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 88 ЦПК України суд вважає, що судові витрати слід покласти на позивача, оскільки визнання права власності за набувальною давністю можливе лише в судовому порядку відповідно до вимог ст. 344 ЦК України.

Outcome: approved