Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 02.07.2010 р. взяла шлюб із відповідачем; подружжя має спільних від шлюбу. Разом з тим, позивач має неповнолітню дитину - доньку [PERSON], [INFO], яка народилася до шлюбу із відповідачем та проживала разом з ними. Як зазначається позивачем при зверненні до суду з 05.05.2013 р. вона поїхала до автономної Республіки Крим на заробітки, оскільки відповідач ніде не працює, матеріально сім'ю не забезпечує, зловживає наркотичними засобами, страждає на психічну хворобу та перебуває на обліку в психоневрологічному диспансері. Посилаючись у позові на те, що з березня 2014 р. відносини із відповідачем погіршилися, він не впускає дружину додому, витолкує силою, через що позивач вимушена проживати у бабусі, шантажує дитиною, погрожує вбивством, у позові й заявлено вимогу про розірвання шлюбу та про встановлення місця проживання дитини разом із матір'ю. У судове засідання позивач не з'явилася, представник позивача надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій зазначила, що позов підтримує повністю. За ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У судове засідання відповідач, який був повідомлений належним чином про розгляд справи, не з'явився, причини неявки суду не повідомив та не надав заяви про розгляд справи за його відсутності, у зв'язку з чим суд у порядку ч. 1 ст. 224 ЦПК України вирішував справу у порядку заочного розгляду на підставі наявних у справі доказів. Врахувавши заяву представника позивача та дослідивши докази в межах заявлених вимог згін ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову частково, виходячи з наступного. Як було встановлено судом, 02.07.2010 р. між позивачем та відповідачем за цим позовом було зареєстровано шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис та видано свідоцтво; подружжя не має неповнолітніх дітей. Згідно з ч. 1 ст. 110 ЦПК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя; згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Таким чином, суд, з'ясував фактичні взаємини подружжя, зокрема те, що шлюбні відносини між подружжям припинені, а також дійсні підстави позову про розірвання шлюбу (відповідач не працює, матеріально сім'ю не забезпечує, зловживає наркотичними засобами, страждає на психічну хворобу), які у свою чергу вплинули на шлюбні стосунки та призвели до фактичного припинення шлюбних стосунків, дійшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам цього подружжя, що має істотне значення. Разом з тим, приймаючи рішення про задоволення позову, суд бере до уваги те, що відповідач не скористався правом брати участь у судових засіданнях та правом надання заперечень проти позову, що вочевидь свідчить про те, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох подружжя, тому суд вважає за необхідне позов задовольнити в частині вимоги про розірвання шлюбу. Що стосується вимоги позову про покладення витрат по сплаті державного мита на відповідача, то дана вимога не є такою, що потребує розв'язання судом (ст. 16 ЦК України, ст. 20 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану). З приводу вимоги позову про встановлення місця проживання дитини, то закон передбачає можливість визначення місця проживання дитини (ст.ст. 160, 161 СК України) між батьками дитини. Як встановлено судом на підставі свідоцтва про народження дитини (а.с. 70 відповідач не є батьком неповнолітньої [PERSON], [INFO]; даний факт також не заперечується позивачем, виходячи зі змісту позовної заяви. Таким чином, вочевидь помилкове обрання позивачем способу захисту права як встановлення місця проживання дитини, та позивач має право захистити порушені права шляхом звернення до суду із позовом про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання (ст. 162 СК України). Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до приписів ст.ст. 88 та 215 ЦПК України.

Outcome: partial