Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика», [PERSON], треті особи: [PERSON], служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, [PERSON] про визнання факту проживання дитини та визнання недійсним договору іпотеки, обґрунтовуючи вимоги тим, що 31.01.2011 року між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та [PERSON] укладено кредитний договір № 3101002/000-КФ/11, згідно з яким кредитор зобов'язаний надати позичальнику кредит в сумі 134 000 грн. В якості забезпечення своїх зобов'язань за кредитним договором позичальник та [PERSON] надали в іпотеку кредитору нерухоме майно, а саме: квартиру № [ADDRESS]. 01.08.2013 року позивач дізналась, що між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири № [ADDRESS]. Позивач вважає договір іпотеки недійсним, посилаючись на те, що на час укладання оскаржуваного договору іпотеки [PERSON] та [PERSON] знаходились в зареєстрованому шлюбі. [INFO] року у них народився син [PERSON]. Станом на дату укладання спірного договору іпотеки їх син був особою неповнолітнього віку, а тому укладанням даного правочину порушено його право як неповнолітньої особи. Позивач вважає, що при укладанні договору іпотеки від 31.01.2011 року відповідачем, в порушення вимог Закону України «Про охорону дитинства» не встановлено факту права користування предметом застави неповнолітньої дитини іпотекодавця та не отримано для цього дозволу органу опіки та піклування. На підставі викладеного просила суд: 1) визнати недійсним договір іпотеки, укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та [PERSON], [PERSON] 31 січня 2011 року та посвідченого приватним нотаріусом Прокудіною Л.Д. Київського міського нотаріального округу, зареєстрованою в реєстрі № 200; 2) визнати факт проживання неповнолітньої дитини - [PERSON] у квартирі [ADDRESS]; 3) застосовуючи наслідки недійсного правочину, визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який підписаний між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та [PERSON], [PERSON] 31.01.2011 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 15.07.2013 року укладений між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом Клименком Д.Б. Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі № 798; 4) стягнути судові витрати з ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та [PERSON]. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 31.07.2017 року, головуючим визначено суддю Дмитренко А.М. Ухвалою суду від 02.08.2017 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. 14.09.2017 року провадження по справі відкрито, справу призначено до розгляду. Відповідно до повторного протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18.01.2018 року, головуючим визначено суддю Дубановську І.Д. Ухвалою суду від 24.01.2018 року позов прийнято до провадження та призначено розгляд відповідно до ч. 12 ст. 33 ЦПК України. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали за викладених у ньому обставин та підстав, просили його задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про час та дату судового розгляду справи, надав заперечення на позов, у яких просить відмовити [PERSON] у задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити у задоволенні позову. Представник служби у справах дітей Білоцерківської міської ради в судовому засіданні просить розглянути справу за розсуд суду. Третя особа [PERSON] не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] Третя особа [PERSON] не заперечує проти задоволення позовних вимог [PERSON] Заслухавши учасників процесу, дослідивши отримані у справі письмові докази, суд приходить до висновку, що позов не ґрунтується на законі, а тому не підлягає задоволенню, виходячи із наступного. В судовому засіданні встановлено, що 31.01.2011 року між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та [PERSON] укладено кредитний договір № 3101002/000-КФ/11, згідно з яким кредитор зобов'язався надати позичальнику кредит в сумі 134 000 грн. В якості забезпечення своїх зобов'язань за кредитним договором позичальник та [PERSON] надали в іпотеку кредитору нерухоме майно, а саме: квартиру № [ADDRESS]. 01.08.2013 року позивач дізналась, що між ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири № [ADDRESS]. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 02.07.2014 року, яке набрало законної сили після перегляду в апеляційному порядку Апеляційним судом Київської області 08.10.2014 року і яке не скасоване, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика», [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, [PERSON], приватний нотаріус КМНО Клименко Д.Б. про визнання недійсним договору іпотеки у зв'язку з порушенням права проживання малолітнього сина позивача [PERSON] та недотримання вимог інструкції про вчинення нотаріальних дій при укладанні вищевказаного договору іпотеки, договору про задоволення вимог іпотекодержателя та договору комісії від 31.01.2011 року. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.12.2014 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою [PERSON] відмовлено з тих підстав, що оскільки на момент укладання оспорюваних договорів діти іпотекодавців не були зареєстровані в квартирі, що була предметом іпотеки, тому немає законних підстав для визнання договору іпотеки недійсним у зв'язку з відсутністю згоди органу опіки та піклування на його укладання. Ухвалою Верховного суду України від 20.04.2015 року у допуску справи за заявою [PERSON] про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.12.2014 року в справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика», [PERSON], треті особи: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради, [PERSON], приватний нотаріус КМНО Клименко Д.Б. про визнання недійсним договорів, свідоцтва про право власності, скасування реєстраційного запису та повернення у власність житла відмовлено. Згідно з ч. 1 ст. 179 ЦПК предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. До предмета доказування в широкому сенсі можна віднести наступні групи фактів: 1) юридичні факти матеріально-правового характеру; 2) доказові факти; 3) юридичні факти процесуально-правового характеру (що визначають наявність у особи права на пред'явлення позову та здійснення інших процесуальних дій); 4) факти, що сприяють правильній оцінці доказів (наприклад, факт фальшивості письмового доказу); 5) факти, встановлення яких необхідно суду для виконання запобіжних і виховних завдань цивільного судочинства. Одержання достовірного знання про обставини, що становлять матеріальний предмет доказування, тягне вирішення конкретної цивільної справи по суті. Ст. 82 ЦПК України встановлює групи обставин, від доказування яких звільняються сторони та інші особи, які беруть участь у справі. Ч. 3, 4 ст. 82 встановлюються преюдиційні факти - це факти, встановлені рішенням чи вироком суду, що набрали законної сили. Преюдиційність ґрунтується на правовій властивості законної сили судового рішення і визначається його суб'єктивними і об'єктивними межами, за якими сторони та інші особи, які брали участь у справі, а також їх правонаступники не можуть знову оспорювати в іншому процесі встановлені судовим рішення у такій справі правовідносини. Суб'єктивними межами є те, що в двох справах беруть участь одні й ті самі особи чи їх правонаступники, чи хоча б одна особа, щодо якої встановлено ці обставини. Об'єктивні межі стосуються обставин, встановлених рішенням чи вироком суду. Преюдиційні обставини не потребують доказування, якщо одночасно виконуються наступні умови: - обставина встановлена судовим рішення; - судове рішення набрало законної сили; - у справі беруть участь ті самі особи, які брали участь у попередній справі. При цьому якщо у справі беруть участь нові особи, то преюдиційний характер рішення втрачається. Тому не можуть мати преюдиційного значення рішення суду в тотожних за фабулою справах, але за позовом іншого позивача або за участю додаткового співвідповідача. Зважаючи на викладене, суд прийшов до переконання, що [PERSON] намагається обійти цю норму, шляхом залучення у процес у якості позивача свою дружину [PERSON], додаткового відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON]. Згідно зі ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 7 ст. 7, ст. 177 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом ч.4 ст. 177 Сімейного кодексу України, дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло. Аналогічні положення містяться і в ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства». Відповідно до ч.1 ст.6 Закона України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» батьки або інші законні представники зобов'язані зареєструвати місце проживання новонародженої дитини протягом трьох місяців з дня державної реєстрації її народження. Реєстрація місця проживання особи здійснюється в день подання особою документів. Однак, всупереч вимогам закону, позивач не звернулася до державних органів, що здійснюють реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці із питанням про реєстрацію сина [PERSON] у квартирі [ADDRESS], чим порушила права своєї малолітньої дитини. Реєстрація місця проживання здійснюється тільки за однією адресою. У разі якщо особа проживає у двох і більше місцях, вона здійснює реєстрацію місця проживання за однією з цих адрес за власним вибором. За адресою зареєстрованого місця проживання з особою ведеться офіційне листування та вручення офіційної кореспонденції. Таким чином, проігнорувавши свій батьківський обов'язок щодо реєстрації місця проживання дитини позивач [PERSON] позбавила свого сина [PERSON] права на користування спірною квартирою. Крім того, відсутність реєстрації дитини позбавила можливості орган опіки та піклування висловитись щодо надання попереднього дозволу на укладання договору іпотеки. Та якнаслідок, продаж квартири здійснювався без попереднього отримання від органу опіки та піклування дозволу на вчинення правочину, право на користування яким мають неповнолітні діти. Відповідно до ст. 177 СК України, ст.ст. 22, 23 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.ст. 66, 67 Постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» надається дозвіл у вигляді розпорядження голови Білоцерківської адміністрації про вчинення правочину стосовно майна де право користування мають діти. З аналізу вказаних норм вбачається, що для укладання договору іпотеки та вподальшому продажу квартири, право користування якою мав неповнолітній [PERSON], необхідний був дозвіл державного органу опіки та піклування на продаж даного майна. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтувати належність конкретного доказу для підтверження їхніх вимог або заперечень. Судом не приймаються як належі та допустимі докази - пояснення [PERSON] та [PERSON] щодо прожинання разом із ними дитини [PERSON] і довідки із навчального закладу, у зв'язку із тим, що вони не підтверджені із взаємопов'язаними з ними істотними обставинами, які відповідно до норми матеріального права створюють фактичну основу спірних правовідносин. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. У такому випадку, якщо власник майна укладає правочини, який впливаює на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Передбачені ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, є порушення прав дитини на житло внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. В судовому засіданні достовірно встановлено та не заперечується сторонами, що позивач по справі [PERSON] не була стороною договору іпотеки від 31.01.2011 року укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» та [PERSON], [PERSON] в забезпеченні виконання зобов'язання, що виникло у [PERSON] на підставі кредитного договору № 3101002/000-КФІ/11 від 31.01.2011 року Таким чином відмовляючи [PERSON] у визнанні факту проживання неповнолітньої дитини та визнання недійсним договору іпотеки суд не може застосувати наслідки недійсності правочину та визнати недійсним договір про задоволення вимог іпотекодержателя, який підписаний між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» та [PERSON], [PERSON] 31 січня 2011 року, визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири від 15 липня 2013 року укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» та [PERSON] та посвідченого приватним нотаріусом Клименком Д.Б. Київського міського нотаріального округу та зареєстрованого в реєстрі № 798 Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов до висновку, що вимоги позивача про встановлення факту проживання неповнолітньої дитини є безпідставними, оскільки право на житло має бути підтвержене відповідними правовстановлюючими документами або довідкою про реєстрацію місця проживання або місця перебування дитини. [PERSON] не надано належних та допустимих доказів того, що квартира перебувала у користуванні неповнолітньої дитини. З огляду на викладене вище, суд вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими та не доведеними, в зв'язку з чим не підлягають задоволенню. Водночас, відповідно до ч.1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем судовий збір було сплачено у розмірі 2 560 грн., отже суд вважає за необхідне залишити судовий збір за позивачем.

Outcome: dismissed