Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, який разом із представником підтримала у судовому засіданні, та вимоги мотивує тим, що у період з 03.07.2009 року по 14.12.2015 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Від шлюбу у подружжя народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] . За час спільного проживання відповідач часто приходив додому у стані алкогольного сп`яніння, вчиняв сварки у присутності сина, що негативно впливало на психоемоційний розвиток останнього. Станом на час звернення до суду, [PERSON] повністю втратив інтерес до дитини, участі у навчанні та вихованні сина не приймає, не підтримує спортивних починань сина, його фізичним станом здоров`я не цікавиться, повністю ігнорує обов`язки по вихованню дитини, матеріальної допомоги не надає. Будь-яких перешкод для спілкування із сином відповідачу не чинилося. Тому позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його біологічного сина - [PERSON] , [INFO] ; стягнути з відповідача понесені судові витрати. Ухвалою суду від 16.03.2021 року відкрито загальне позовне провадження в даній цивільній справі та призначено по справі підготовче судове засідання з участю сторін. Ухвалою суду від 11.06.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін. Відповідач [PERSON] , повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, шляхом надіслання повідомлень про виклик до суду за зареєстрованим місцем проживання останнього, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не сповістив, відзиву на позовну заяву чи будь-яких пояснень з приводу заявлених вимог не надав, що не позбавляє суд можливості розглянути справу по суті у його відсутність за наявними в справі матеріалами. Представник Управління «Служби у справах дітей» СМР у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, у якій зазначив про підтримання висновку щодо можливості позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у повному обсязі. Суд, заслухавши думку учасників провадження та вивчивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 03.07.2009 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] від 03.07.2009 року (а.с.6). Від шлюбу у подружжя народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Рішенням Сумського районного суду Сумської області від 14.12.2015 року по справі №587/2776/15-ц шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 03.07.2009 року відділом РАЦС Брянківського міського управління юстиції Луганської області, актовий запис №107, було розірвано (а.с.13). Згідно Довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, син [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за місцем проживання матері [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.12). Як вбачається із Довідки КУ Сумський НВК «Загальноосвітня школа І ступеня - дошкільний навчальний заклад №11 «Журавонька» м. Суми №18 від 08.12.2020 року, [PERSON] , [INFO] , дійсно навчався у школі КУ Сумський НВК №11 в період з 01.09.2016 року по 14.07.2020 року. Біологічний батько дитини [PERSON] упродовж навчання сина у школі до освітнього закладу не приходив, з вчителем початкових класів не спілкувався, дитину до школи не приводив та не забирав, участі у батьківських зборах не приймав. Мати [PERSON] цікавилася вихованням сина, відвідувала батьківські збори, приводила і забирала дитину із закладу освіти (а.с.12). Практичний психолог [PERSON] у Довідці про обстеження психоемоційного стану [PERSON] та його ставлення до свого біологічного батька [PERSON] зазначила наступне: «За словами хлопчика можна зробити висновок, що емоційного зв`язку між батьком і сином ніколи не було, підтримки та допомоги він від нього ніколи не отримував, інформації про його життя у нього немає. Батько з родиною не проживає, участі у вихованні та розвитку сина не приймає, матеріально не забезпечує, веде антисоціальний спосіб життя, не має авторитету у власного сина, не приділяє йому належної уваги і любові (а.с.18-19). Між сторонами склалися сімейні правовідносини, що регулюються Сімейним кодексом України. Відповідно до вимог ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані поважати дитину, виховувати її в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Частиною 3 статті 11 ЗУ «Про охорону дитинства» визначено, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.ст. 7, 155 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Як зазначено в ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляду справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 06.05.2020 року по справі №753/2025/19, де також вказано, що оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав, подання відповідачем апеляційної скарги свідчить про його інтерес до дитини. У судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] є біологічним батьком неповнолітньої дитини, сина [PERSON] , [INFO] , однак він не бере ніякої участі у вихованні дитини, не піклується про її фізичний і духовний розвиток, не спілкується з сином та не виявляє інтересу до його внутрішнього світу, не створює умов для отримання ним освіти, не підтримує та не сприяє спортивним починанням і досягненням сина, який тричі на тиждень відвідує заняття клубу карате «Прогрес» (а.с.14), а також навчається на курсах англійської мови про Українсько-Британському лінгвістичному Центрі м. Суми (а.с.16), що суперечить забезпеченню інтересів дитини. Згідно Висновку про можливість позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , наданого Управлінням «Служба у справах дітей» Сумської міської ради № 27.1-26/1111 від 08.07.2021 року, батько не підтримує із сином ніяких зв`язків, не телефонує йому, не вітає зі святами, не цікавиться його здоров`ям та успіхами у спорті чи навчанні, а навпаки, чинить перепони у спортивних починаннях, не надаючи дозволу на виїзд за межі України для прийняття участі у спортивних зборах і змаганнях. Будь-яких заяв про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною чи з інших питань щодо виховання сина до Управління від [PERSON] не надходило. Управління «Служба у справах дітей» СМР вважає за можливе позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Таким чином, враховуючи викладене та аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] у повному обсязі, позбавивши [PERSON] батьківських прав щодо його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , оскільки відповідач участі у вихованні дитини не приймає, матеріально не забезпечує та не піклується про неї, свідомо нехтує своїми батьківськими обов`язками, що не сприяє якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; будь-яких доводів та аргументів на спростування встановлених обставин відповідачем надано не було. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] на користь [PERSON] необхідно стягнути судовий збір в розмірі 908 грн. 00 коп.

Outcome: approved