Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що 07.12.2012 року він надав у борг відповідачу грошові кошти в сумі 19000,00 Євро, про що між ними був укладений письмовий договір, згідно якого [PERSON] зобов'язався повернути грошові кошти 07.04.2013 року, проте до теперішнього часу відповідач борг не повернув, тим самим не виконав взяті на себе зобов'язання. На неодноразові вимоги повернути кошти відповідач не реагує в добровільному порядку їх не повертає, ухиляючись від виконання своїх зобов'язань, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь борг за договором позики в сумі 19000,00 Євро еквівалентну на час прийняття рішення. Позивач в судове засідання не зявився, у адресованій суду заяві просив розглядати справу за його відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих суду причин, хоча про розгляд справи був повідомлений належним чином, проте заяви про розгляд справи за його відсутності на адресу суду не надіслав та про причини своєї неявки суд не повідомляв. На підставі ст. 224 ЦК України, зі згоди позивача, суд, вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи, окрім того, суд вважає можливим, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, в звязку з неявкою сторін, судове засідання проводити без фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до розписки від 07.12.2012 року [PERSON], паспорт серії МО № 747013, зобов'язався повернути [PERSON], в строк до 07.04.2013 року грошові кошти в розмірі 19000,00 Євро., взяті ним у борг. Оскільки спірні правовідносини виникли з договору позики, то до їх врегулювання підлягають положення Цивільного кодексу України, що регулюють виконання зобов'язання, встановлюють правові наслідки його порушення, відповідальність за порушення зобов'язання та положення про позику. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частина 1 ст. 1049 ЦК України покладає на позичальника обов'язок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з копії розписки від 07.12.2012 року, сторони дійшли згоди про те, що позика буде повернута позичальникові [PERSON] в строк до 07.04.2013 року. Як передбачено ч.3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Тобто зобов'язання позичальника припиняються належним виконанням і з цього часу боржник є особою, яка повністю виконала свої боргові зобов'язання, про що також зазначено й в ст. 599 ЦК України. Згідно ч.3 ст. 10, ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦК України. За таких підстав, суд, вважає доведеним факт укладання договору позики між сторонами та невиконання відповідачем [PERSON] взятих на себе боргових зобов'язань з повернення боргу позивачу в сумі 19000,00 Євро, відповідно до наданої ним розписки від 07.12.2012 року. Визначаючи суму боргу у національній валюті України, яка підлягає стягненню суд виходить з того, що згідно Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 N 14 «Про судове рішення у цивільній справі» у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Тобто, позовні вимоги про стягнення з відповідача суми боргу у розмірі 19000,00 Євро підлягають задоволенню з урахуванням офіційного курсу гривні до євро, встановленого НБУ станом на день винесення рішення - 14.03.2016 р. : 19000,00 Євро х 28,856137 грн. = 548266 грн. 60 коп. На підставі ст. 88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача також судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved