Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до ХНУ імені В.Н. Каразіна про визнання відмови у звільненні за власним бажанням з причин невідповідності заяви від 17.12.2014 року вимогам статті 38 КЗпП України, в обґрунтування свого позову зазначила, що 31.08.2001 року між нею та університетом укладено трудовий договір про роботу на посаді юрисконсульта в підрозділі університету - юридичний відділ, 29.07.2002 року трудовий договір змінено в частині посади - провідний юрисконсульт, 01.07.2009 року трудовий договір знову змінено в частині підрозділу університету - науково-дослідна частина - відділ кадрів. 30.08.2013 року наказом №01074-1/227 з 01.12.2013 року передбачено реорганізацію юридичної служби, результатом якої, як зазначає позивач, відбулося скорочення посади провідного юрисконсульта в штатному розписі відділу кадрів науково - дослідної частини, в зв'язку з чим позивач вважає, що її трудовий договір з університетом розірвано, і згоди на зміну трудового договору університетом не запитувалось та нею не надавалось. В результаті чого 25.11.2013 року нею було подано заяв про звільнення на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України в зв'язку з порушенням трудового договору, однак наказ про звільнення університетом не видається, заробітна плата не виплачується та не здійснюються відрахування у державні соціальні фонди. В зв'язку з чим вона звернулася до Дзержинського районного суду міста Харкова з позовною заявою про визнання дій відповідача незаконними та вважати її звільненою з 29.11.2013 року з підстав передбачених ч.3 ст. 38 КЗпП України, в задоволенні її позову судом було відмовлено і рішення набуло законної сили відповідно до ухвалу апеляційного суду Харківської області від 18.06.2014 року. Позивач вказує, що 17.12.2014 року змінивши підставу звільнення на ч.1 ст. 38 КЗпП України вона звернулася до відповідача з відповідною заявою та просила звільнити її з 29.11.2013 року за власним бажанням з причин скорочення її посади в науково - дослідній частині університету, однак відповідач листом від 05.01.2015 року відмовив їй у звільненні з причин невідповідності її бажання звільнення підставам визначеним ч.1 ст. 38 КЗпП України. Посилаючись на вказані обставини, на положення КЗпП України, позивач просила суд задовольнити її позовні вимоги та визнати відмову відповідача у її звільнені на підставі заяві від 17.12.2014 року викладену у листі від 05.01.2015 року, незаконною. В судове засідання позивач не з'явилася, надала до суду заяву про слухання справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному об'ємі просила суд позов задовольнити. Представник відповідача ХНУ ім. В.Н. Каразіна - в судове засідання не з'явився надав до канцелярії суду письмові заперечення, в яких зазначив що проти позову заперечує, вважає позовні вимоги необґрунтованими та зазначили, що університет не згодний з підставами звільнення зазначеними у заяві позивача від 17.12.2013 року, дана заява не відповідає вимогам ст.38 КЗпП України, а також те, що позивачці було запропоновано подати заяву про звільнення у відповідності до вимог ч.1 ст.38 КУпП України. Посилаючись на вказані обставини, просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України). Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Судом достовірно встановлено, що відповідно до копії наказу відповідача від 30.08.2013 року з метою оптимізації правового забезпечення діяльності університету було реорганізовано юридичну службу університету шляхом приєднання до юридичного відділу 2 провідних юрисконсультів контрактного відділу та провідного юрисконсульта відділу кадрів з 01.12.2013 року. Згідно копії наказу Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна від 10.10.2014 року № 0304-2/2003, у зв'язку із реорганізацією юридичного відділу провідного юрисконсульта [PERSON] (позивача) переміщено зі складу відділу кадрів до юридичного відділу з 01.12.2013 року. Відповідно до завіреної копії штатного розпису на 2013 рік з 01.12.2013 року Харківського національного університету ім. В.Н. Каразіна, у юридичному відділу існує 3 посади провідного юрисконсульта. Як вбачається з копії заяви позивача від 17.12.2014 року, остання просить відповідача звільнити її за власним бажанням з 29.11.2013 року з причини скорочення її посади в науково - дослідній частині університету відповідно до наказів відповідача від 30.08.2013 року та від 01.12.2013 року. Згідно положень Кодексу Законів про працю України та трудового законодавства, скорочення чисельності та штату працівників оформлюється шляхом видання відповідного наказу із зазначенням кількості та конкретних посад, професій, які підлягають скороченню на підставі чого вносяться зміни до штатного розпису, зі штатного розпису виводяться скорочені посади. Статтею 32 КЗпП України встановлено, що переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Не вважається переведенням на іншу роботу і не потребує згоди працівника переміщення його на тому ж підприємстві, в установі, організації на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ у тій же місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті у межах спеціальності, кваліфікації чи посади, обумовленої трудовим договором. Власник або уповноважений ним орган не має права переміщати працівника на роботу, протипоказану йому за станом здоров'я. У зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. Якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Таким чином, суд приходить до висновку, що посаду позивача не було скорочено та не було змінено істотних умов праці позивача шляхом її переміщення з одного структурного підрозділу (відділ кадрів) до іншого (юридичний відділ), оскільки при цьому позивач залишилася працювати на посаді провідного юрисконсульта, доказів того, що дана посада позивач була скорочена, або ж відбулася зміна істотних умов праці, останньою суду не надано. В зв'язку з чим судом встановлено, що відповідач діяв відповідно до вимог ч.2 ст. 32 КЗпП України. Частиною 1 статті 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. З аналізу даної норми Закону вбачається, що строки у ній зазначені: «за два тижні», «у строк про який просить працівник» відлічуються від дати звернення з відповідною заявою та за умови існування обставин викладених у статті щодо неможливості продовжувати роботу. Позивач же у своїй заяві від 17.12.2014 року просила її звільнити з 29.11.2013 року, тобто майже за рік до того як звернулася з заявою, яка і повинна бути підставою для звільнення. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, позивачем не доведено неправомірність дій відповідача щодо розгляду її заяви від 17.12.2014 року. Своє ж право щодо вільного обрання та погодження на працю гарантоване статтею 43 Конституції України, позивач може реалізувати шляхом звернення до відповідача з відповідною заявою в порядку та строки визначені Кодексом Законів про працю України.

Outcome: dismissed