Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання дійсним договору №2534-Л від 30.11.1999 року купівлі-продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS] , житловою площею 24,90 кв.м., загальною площею 39,90 кв.м. яка складається з двох житлових кімнат, зареєстрований Миколаївською універсальною товарно-сировинною біржею 30 листопада 1999 року, зареєстрований в ММБТІ 24.12.1999 р. за №18274, укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] , з іншого боку. На теперішній час у неї немає можливості реалізувати свої права щодо поділу нерухомого майна, оскільки даний договір не був посвідчений нотаріально, що є порушенням її права як співвласника. Окрім того, позивачка просить визначити розмір часток в праві спільної сумісної власності на спірну квартиру за нею та [PERSON] в розмірі по Ѕ частці за кожним. Посилаючись на те, що вона з відповідачем перебувала в зареєстрованому шлюбі з 06.02.1999. Від шлюбу мають двох дітей. 30 листопада 1999 року, нею та [PERSON] спільно було придбано вищевказану квартиру, але покупцем в Договорі купівлі продажу було зазначено [PERSON] . Шлюбні відносини наразі припинені, але між сторонами відсутня згода про добровільний поділ набутого майна подружжя. Ухвалою суду від 22.03.2021, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Від відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надійшло клопотання про розгляд справи за їх відсутності. Проти задоволення позову не заперечують. Від сторін клопотання про проведення розгляду справи з їх викликом в судове засідання не надійшло, тому суд провів розгляд справи за наявними у ній матеріалами. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, відповідно до ч. 2\~статті 247 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Раніше квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 08.06.1993, зареєстрованого в ММБТІ в реєстрі за № 18241 від 26.11.1999. 30 листопада 1999 року на Миколаївській універсальній товарно-сировинній біржі за номером 2534-Л зареєстрований Договір купівлі продажу нерухомого майна квартири [ADDRESS] , житловою площею 24,90 кв.м., загальною площею 39,90 кв.м. яка складається з двох житлових кімнат, укладений між [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з одного боку, та [PERSON] , з іншого боку, зареєстрований в ММБТІ 24.12.1999, за реєстровим № 18274. Договір купівлі-продажу вказаної квартири підписаний сторонами власноручно. До теперішнього часу ніхто із сторін ніяких вимог, щодо порушення їх прав, не заявили, ніякого спору, з цих питань, у сторін не виникло. На час укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна сторони цього договору ухилились від його нотаріального посвідчення, а на даний час визнання такого договору дійсним можливе лише в судовому порядку. Позивач вказує, що після укладання договору сторонами були виконані умови договору. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру право власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 17.05.2021, право власності на квартиру [ADDRESS] не зареєстровано. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відразу після укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами, покупцем було зареєстровано право власності в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, який на час виникнення спірних правовідносин мав повноваження реєстраційного органу. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у листопаді 1999 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. Приписами ст. 224 ЦК УРСР встановлено, що за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов`язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Позивач на теперішній час не має можливості реалізувати свої права щодо поділу нерухомого майна, оскільки даний договір не був посвідчений нотаріально, що є порушенням її права як співвласника. Приймаючи до уваги те, що позивач не має можливості усунути порушення своїх прав в позасудовому порядку, вимога про визнання договору купівлі-продажу дійсним підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про визначення розміру часток в праві спільної сумісної власності на спірну квартиру за [PERSON] та [PERSON] в розмірі по Ѕ частці за кожним, суд приходить до наступного. [PERSON] та [PERSON] перебувають в зареєстрованому шлюбі з 06 лютого 1999 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . Позивачка зазначає, що фактичні відносини з [PERSON] припинені, проте, шлюб не розірвано. Від шлюбу сторони мають дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] . Враховуючи те, що квартира [ADDRESS] оформлена у 1999 році, а шлюб зареєстрований у лютому 1999 році, тобто до набрання чинності Сімейним кодексом України, суд, при вирішенні питання щодо визначення часток кожного з подружжя, вважає за необхідне застосовувати норми КпШС УРСР. Відповідно до ст. 22 КпШС УРСР (в редакції від 20.06.1969 року) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно ст.ст.22 Кодексу про шлюб та сім`ю, (який діяв на час укладання шлюбу [PERSON] та [PERSON] ) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно із ч. 1 ст. 28 КпШС України, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Згідно зі ст. 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Аналогічні положення містяться в\~ЦК України\~2003 р. та СК України. Так, згідно з ч.3\~ст.368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньої спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи те, що між сторонами відсутня згода про добровільний поділ частки у спільному майні подружжя в позасудовому порядку, тому суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимога про визначення часток в праві спільної сумісної власності підлягає також задоволенню. На підставі частини 1 статті 142 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого судового збору при поданні позову в частині визнання договору купівлі продажу нерухомого майна дійсним. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved