Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-16 00:00:00

Позивачі 20.07.2017 р. звернулись у суд з позовом до відповідача про визнання права власності. Після збільшення позовних вимог 06.02.2018 р. просили: 1) визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.12.2004 р., видане державним нотаріусом Тисменицької районної державної нотаріальної контори під реєстровим номером 3-3272 на ім'я [PERSON], на будинковолодіння [ADDRESS] Івано-Франківської області; 2) визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 05.10.2017 р., видане приватним нотаріусом Тисменицького районного нотаріального округу Угорчак Н.М. під реєстровим номером 1756 на ім'я [PERSON], на будинковолодіння [ADDRESS] Івано-Франківської області; 3) визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частину будинковолодіння [ADDRESS] Івано-Франківської області; 4) визнати за [PERSON] право власності на 1/5 частину будинковолодіння [ADDRESS] Івано-Франківської області. Заявлені вимоги позивачі обґрунтовували тим, що згідно свідоцтва про право власності на жилий будинок від 05.06.1989 р. спірне будинковолодіння [ADDRESS] Івано-Франківської області належало членам колгоспного двору, головою якого був [PERSON]Станом на 15.04.1991 р. у дворі проживали [PERSON] - голова двору, його дружина [PERSON], невістка [PERSON] та неповнолітні внуки [PERSON], [PERSON] Ці п'ятеро членів двору мали право власності на майно колишнього колгоспного двору, оскільки на день введення в дію Закону України «Про власність» (15 квітня 1991 р.) проживали однією сім'єю в даному колгоспному дворі, свого права на частку в зазначеному майні не втратили. Після набрання чинності Законом України «Про власність» вони стали співвласниками будинковолодіння по 1/5 частині. Після смерті [PERSON], що настала [INFO] р., відкрилась спадщина на належну йому 1/5 частину спірного будинковолодіння, яку шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном прийняла його дружина [PERSON] як спадкоємець за законом першої черги. Однак, остання отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 08.12.2004 р. на все будинковолодіння, порушивши права позивачів і позбавивши їх права власності на належні їм частки у майні колишнього колгоспного двору. Після смерті [INFO]. [PERSON] відповідач згідно заповіту останньої, посвідченого 12.01.2005 р. головою Ганнусівської сільської ради Тисменицького району, успадкував не належні спадкодавцю 2/5 частини спірного будинковолодіння, а все будинковолодіння, отримавши свідоцтво про право на спадщину від 05.10.2017 р. Відповідач заявив, що він є єдиним власником будинковолодіння та вправі виселити їх з будинку. Тому позивачі змушені звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] у судовому засіданні, яке проводилось 24.10.2017 р. за старими правилами ЦПК України, позов підтримала і пояснила, що їй було відомо від свекрухи [PERSON], що та після смерті чоловіка успадкувала лише належну йому частку у майні колгоспного двору та що вона зробила заповіт на ім'я відповідача лише на належні їй частки у майні двору. Після призначення справи до розгляду за правилами загального позовного провадження у порядку ЦПК України (у редакції від 03.10.2017 р.) позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] у судове засідання не з'явились, останній подав заяву, у якій позовні вимоги підтримав у повному обсязі і просив їх задовольнити, просив провести судовий розгляд справи у відсутності сторони позивача. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні, яке проводилось за старими правилами ЦПК України, позов не визнали і пояснили, що відповідач у передбаченому законом порядку успадкував спірне будинковолодіння за заповітом після смерті баби [PERSON]; позивачам було відомо про те, що баба після смерті діда [PERSON] оформила спадщину за законом на все спірне будинковолодіння. Сторона відповідача заявила про застосування строків позовної давності щодо вимоги про оспорювання свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.12.2004 р., у зв'язку з пропуском позивачами трьохрічного строку позовної давності на підставі ст.267 ЦК України просили у позові відмовити. Після призначення справи до розгляду за правилами загального позовного провадження у порядку ЦПК України (у редакції від 03.10.2017 р.) відповідач та його представник у судове засідання не з'явились повторно, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, не повідомили суду про причини неявки. Суд ухвалою від 24.10.2017 р. витребував з Тисменицької районної державної нотаріальної контори засвідчену копію спадкової справи № 794/2004 після смерті [PERSON], від приватного нотаріуса Угорчак Н.М. засвідчену копію спадкової справи № 26/2017 після померлої [PERSON], які долучені до матеріалів справи. Суд ухвалою від 24.10.2017 р. витребував з Ганнусівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області засвідчені копії погосподарських книг по спірному будинковолодінню, починаючи з 1983 р., які долучені до матеріалів справи. Ухвалою суду від 03.05.2018 р. у справі призначено підготовче засідання, ухвалою суду від 14.06.2018 р. підготовче провадження у справі закрито, справу призначено до судового розгляду по суті. Вислухавши сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. Встановлено, що спірне будинковолодіння [ADDRESS] Івано-Франківської області мало статус колгоспного двору. Згідно свідоцтва про право власності на жилий будинок, виданого виконкомом Ганнусівської сільської ради народних депутатів 05.06.1989 р. на підставі рішення виконкому Тисменицької районної ради народних депутатів № 63 від 12.04.1989 р., житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами по [ADDRESS] належав колгоспному двору, головою якого був [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про право власності (а.с. 10, 53). Станом на 1991 р. у дворі проживали [PERSON] - голова двору, який був членом колгоспу, його дружина [PERSON], невістка [PERSON] - член колгоспу та неповнолітні внуки [PERSON], [PERSON] Ці п'ятеро членів двору мали право власності на майно колишнього колгоспного двору, оскільки на день введення в дію Закону України «Про власність» (15 квітня 1991 р.) проживали однією сім'єю в даному колгоспному дворі, свого права на частку в зазначеному майні не втратили. Після набрання чинності Законом України «Про власність» вони стали співвласниками будинковолодіння по 1/5 частині. Вказані обставини, які стороною відповідача не заперечувались, підтверджуються довідками виконкому Ганнусівської сільської ради (а.с. 9, 51), засвідченими копіями погосподарських книг по спірному будинковолодінню за період з 1986 р. до 1995 р. (а.с.99-104), копією трудової книжки колгоспника на ім'я позивача [PERSON] (а.с.6-7). Після смерті [INFO] р. (а.с.48) [PERSON] відкрилась спадщина на належну йому 1/5 частину спірного будинковолодіння, яку в порядку п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном прийняла дружина померлого [PERSON], як спадкоємець за законом першої черги. Судом встановлено, що [PERSON], будучи власником 1/5 частини спірного будинковолодіння на праві спільної сумісної власності та успадкувавши після смерті чоловіка 1/5 частину, 08.12.2004 р. отримала оспорюване позивачами свідоцтво про право на спадщину за законом на спірне будинковолодіння у цілому (а.с.70). Після смерті [INFO]. (а.с.59) [PERSON] відповідач [PERSON], який є власником 1/5 частини спірного будинковолодіння на праві спільної сумісної власності, як єдиний спадкоємець за заповітом спадкодавця [PERSON], посвідченим 12.01.2005 р. головою Ганнусівської сільської ради Тисменицького району Івано-Франківської області (а.с.61), прийняв спадщину у порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини. При цьому відповідач, успадкувавши після смерті баби належні їй 2/5 частини спірного будинковолодіння, 05.10.2017 р. отримав оспорюване позивачами свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірне будинковолодіння у цілому (а.с.80). Вказаних обставин, які встановлені судом, сторона відповідача, яка не надала жодних доказів на їх спростування, фактично не заперечувала. Оспорюваними свідоцтвами про право на спадщину порушено право спільної сумісної власності кожного з позивачів на 1/5 частину спірного будинковолодіння. Оформивши своє право на все спірне будинковолодіння у нотаріальному порядку та провівши державну реєстрацію права власності на успадковане будинковолодіння, відповідач порушив права власності позивачів. При вирішенні спору суд застосовує наступні норми права. Майно колгоспного двору відповідно до вимог ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) належало його членам у рівних частках на засадах спільної сумісної власності Відповідно до роз'яснень, викладених у п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 р. № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається, виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття та яке збереглося. Відповідно до вимог ст.548 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.) для прийняття спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв; прийнята спадщина визнавалася належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Згідно вимог п.1 ч.1 ст.549 ЦК УРСР визнавалося, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, який прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 ЦК України, він не заявив про відмову від спадщини. Як передбачено ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до вимог ч.1 ст.1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Пленум Верховного Суду України у п.27 постанови від 30.05.2008 р. № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, що відповідно до ст.1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнане недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Суд вважає необґрунтованим посилання сторони відповідача на пропуск позивачами трьохрічного строку позовної давності щодо вимоги про оспорювання свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.12.2004 р., що є згідно вимог ч.4 ст.267 ЦК України підставою для відмови у позові. При цьому суд враховує, що позивачам, які не спадкували після смерті голови колишнього колгоспного двору [PERSON], не було і не могло бути достовірно відомо про зміст отриманого [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом від 08.12.2004 р. Сторона відповідача не спростувала обставини, на яку посилалась позивач [PERSON], а саме, що їй було відомо від свекрухи [PERSON], що остання після смерті чоловіка успадкувала лише належну йому частку у майні колгоспного двору та зробила заповіт на ім'я відповідача лише на належні їй частки у майні двору. Встановлено, що позивачі довідались про порушення своїх прав власності лише у 2017 р., коли відповідач почав оформляти спадщину за заповітом після смерті баби [PERSON] З огляду на викладене суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачами вимог щодо визнання недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом на ім'я [PERSON] і свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім'я відповідача [PERSON] на спірне будинковолодіння у частині його 2/5 та визнання за позивачами права власності на 1/5 частину спірного будинковолодіння за кожним на праві спільної сумісної власності. З огляду на те, що суд відстрочив позивачам сплату судового збору у повному розмірі до ухвалення судового рішення, з урахуванням сплати позивачами судового збору за заявлення двох вимог немайнового характеру (640 грн. - а.с.1 + 704,80 грн. - а.с.123), з відповідача слід стягнути у користь держави судовий збір за задоволення двох позовних вимог майнового характеру про визнання права власності, а саме 1409,60 грн. (по 704,80 грн. за кожну вимогу). На підставі наведеного, відповідно до ст. 120, 123, 529, 548, 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 р.), ст. 1223, 1268, 1301 ЦК України,

Outcome: partial