Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-03 00:00:00

Позивачі 12.01.2015 року звернулися до суду з позовом, на обґрунтування позову зазначили, що вони та відповідач є власниками квартири за адресою: [ADDRESS], зареєстровані за зазначеною адресою. З січня 2013 року відповідач не проживає у квартирі, факт реєстрації відповідача створює позивачам перешкоди, які виразилися у тому, що вони вимушені нести витрати на утримання квартири. Посилаючись на ці обставини, позивачка просить визнати відповідача таким, що втратив право проживання у квартирі. Позивачі у судовому засіданні просили позов задовольнити та пояснили, що їх син [PERSON] не проживає у квартирі з січня 2013 року, зв'язку із ним немає, вони вимушені нести витрати на утримання квартири, які нараховуються на усіх зареєстрованих у ній осіб, крім того побоюються, що реєстрація їх сина завадить їм продати квартиру. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином причини неявки суду не повідомив, заперечення проти позову не надав. За згодою позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних в матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України. Дослідивши письмові докази, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню. Встановлено, що сторони є співвласниками квартири [ADDRESS], квартира належить сторонам на праві спільної часткової власності, кожному належить по 1/3 частині, що вбачається з свідоцтва про право власності на житло №18194 (а.с.6). Відмовляючи у задоволенні позову суд виходить з правового змісту ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України», згідно якого, зняття з реєстрації місця проживання здійснюється лише на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності на житлове приміщення його власника, або позбавлення права користування житловим приміщенням особи, яка не є власником з підстав, встановлених ст. 405 ЦК України, або визнання особи такою, що втратила право проживання в порядку норм Житлового Кодексу України. Питання про позбавлення відповідача права власності не ставиться, право користування є похідним від права власності, оскільки [PERSON], є власником 1/3 ідеальної долі квартири, суд виходить з загальних засад глави 23 ЦК України, які закріплюють непорушність права власності, термін відсутності при цьому не враховується. Відтак підстав для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням через його тимчасову відсутність у власній квартирі, з огляду на вищезазначене не вбачається. Аналізуючи викладене, слід зробити висновок про те, що позивачі обрали неналежний спосіб захисту, зазначаючи, що їх право порушено тим, що вони вимушені нести матеріальні витрати на утримання усієї квартири, у тому числі і частини, яка належить відповідачеві, крім того, реєстрація [PERSON] може завадити їм розпорядитися квартирою. Проте, вищевикладене не є підставою для задоволення позову, позивачі можуть захистити своє порушене право шляхом стягнення з відповідача понесених ними витрат на утримання квартири, або вирішити питання про встановлення порядку користування квартирою, та укласти окремі договори із постачальниками комунальних послуг та оплачувати лише власні витрати, наявність реєстрації не заважає відчуженню квартири. Слід зауважити, що [PERSON] 15.10.2014 року нотаріальною довіреністю наділив [PERSON] усіма правами на вчинення дій щодо відчуження його частки у спільній частковій власності (а.с.5).

Outcome: dismissed