Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовною заявою в якій вказує, що йому на праві власності належить будинок № 14 по провулку Городному м. Словянськ Донецької області. У вказаному будинку зареєстровані разом з ним [PERSON] та відповідач по справі [PERSON], яка з травня 2014 року у вказаному будинку не проживає. Оскільки з травня 2014 року по сьогоднішній день відповідач не проживає в зазначеному будинку, позивач вважає, що [PERSON] втратила право користування даним будинком, а тому просить суд заявлені ним позовні вимоги задовольнити та визнати [PERSON] такою, що втратив право користування будинком № 14 по провулку Городному у м. Словянськ Донецької області. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій наполягав на заявлених позовних вимогах, просив їх задовольнити в повному обсязі.(а.с.24) Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомленою належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Згідно ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів, а на підставі ст. ст. 224, 225, 226 ЦПК України, суд в праві постановити заочне рішення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до переконання, що дана позовна заява підлягає задоволенню. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так, з договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 29 вересня 2010 року, посвідченого державним нотаріусом Першої словянської державної нотаріальної контори Донецької області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2-3785, Свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 вересня 2010 року, виданого державним нотаріусом Першої словянської державної нотаріальної контори Донецької області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2-3298, Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 01 вересня 1995 року, виданого державним нотаріусом Першої словянської державної нотаріальної контори Донецької області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 3-5045, Свідоцтва про право на спадщину від 31 березня 1982 року, виданого старшим державним нотаріусом Першої словянської державної нотаріальної контори Донецької області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 1-790, слідує, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку № 14 по провулку Городному у м. Словянськ Донецької області. Згідно довідки про склад сімї Словянської міської ради Донецької області від 29 червня 2017 року за адресою: Донецька область, м. Словянськ, провул. Городний, будинок 14, зареєстровані позивач [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON] Натомість з акту про фактичне проживання від 27 червня 2017 року, підписаного керівником мікрорайону «Славтяжмаш» [PERSON], а також [PERSON] та [PERSON], що є сусідами позивача, слідує, що [PERSON] за адресою: Донецька область, м. Словянськ, провулок Городний, буд. 14 не проживає з травня 214 року по теперішній час. В той же час відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (п. 3 ч. 1 ст. 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, ст. 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 передбачено, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім'ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Згідно з ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON], яка не проживає у [INFO] понад один рік, не є ані власником зазначеного будинку, ані членом сімї позивача [PERSON] власника даного житла, а тому не має права користуватися вказаним будинком, в звязку з чим, позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved