Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-09 00:00:00

позивач звернулася з позовом до Публічного акціонерного товариства «Банк «Київська Русь» про визнання договору недійсним. Мотивувала свої вимоги тим, що між нею та відповідачем 26 листопада 2013 року було укладено договір кредиту № 105591-44.22-13-2, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 30000 гривень зі сплатою за користування кредитними коштами 29% річних та 9% від суми кредиту за надання кредиту, з кінцевим терміном повернення 26.11.2015 року. Позивач вказує, що вона була позбавлена фактичної можливості вносити зміни до змісту договору щодо істотних умов такого. Позивачка зазначає, що їй не було у повному обсязі роз'яснено умови кредитного договору та не надано у повному обсязі інформацію. Виходячи з таких міркувань позивач вважає, що зазначені нею порушення є підставою відповідно до ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України для визнання кредитного договору недійсним у зв'язку з недотриманням відповідачем вимог закону, щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. З посиланням на текст позовної заяви, вважає, що за таких обставин є підстави для визнання недійсним кредитного договору № 105591-44.22-13-2 від 26.11.2013 року укладеного між нею - [PERSON] та ПАТ «Банк «Київська Русь». Позивач надіслав суду клопотання слухати справу у її відсутність. Проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. На задоволенні позовних вимог наполягала. Представник відповідача в судове засідання повторно не з'явився. Про час та місце слухання справи, судом повідомлявся. Про причини неявки суд не повідомив. Клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надсилав. Про причину неявки суд не повідомив. Позивач у своїй заяві не заперечує проти ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів у зв'язку з чим суд на підставі ст. 224 ЦПК України, вважає за можливе вирішити справу у його відсутність за наявними у справі доказами, ухваливши заочне рішення. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. 26 листопада 2013 року було укладено договір кредиту № 105591-44.22-13-2, відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 30000 гривень зі сплатою за користування кредитними коштами 29% річних та 9% від суми кредиту за надання кредиту, з кінцевим терміном повернення 26.11.2015 року. З матеріалів договору вбачається, що останній підписаний сторонами, про що позивачем не заперечується. Відповідно до ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. З матеріалів договору кредиту (п. 10.3, п. 10.4 Договору) вбачається, що позивач була ознайомлена в письмовій з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту відповідно до Законів України. Також позивач зазначила, що вона ознайомлена з Правилами і Тарифами Банку та погодилась їх вважати обов'язковими до застосування до відносин які виникли на підставі кредитного договору. Таким чином, суд вважає, що підписанням зазначеного кредитного договору, [PERSON], як клієнт банку підтвердила, що вона отримала від банку інформацію визначену в ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринку цінних паперів». Позивачем суду не надано доказів на підтвердження того, що вона не отримала від представників відповідача інформацію, щодо діяльності фінансової установи, перелік послуг, цін/тарифи фінансових послуг, тощо. Також судом не береться до уваги твердження позивача про неможливість внесення змін, доповнень таке інше, до Договору, оскільки відсутність вільного волевиявлення сторін під час підписання зазначеного пропозиції судом встановлено не було і доказів на підтвердження таких обставин позивачем суду не надавалося. Суд не бере до уваги посилання позивача що їй, як споживачу послуги не було надано усієї необхідної інформації, оскільки це спростовується наявністю її особистого підпису в матеріалах оспорюваного договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Саме по собі оспорювання позивачем дій позивача по нарахуванню відсотків(ч. 4 ст. 11 Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання фінансових послуг») за користування кредитними коштами та вказівка на невірність нарахування розміру заборгованості, без надання будь-яких доказів на підтвердження таких обставин, судом не береться до уваги і відповідно не може бути правовою підставою для задоволення вимог позову в частині визнання договору недійсним. Беручи до уваги вищенаведені мотиви та проаналізувавши доводи сторін, суд у сукупності з дослідженими доказами дійшов висновку про безпідставність вимог позивача з посиланням на норми статті 203, 215 Цивільного кодексу України. В той же час суд вважає необхідним зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України, зміст договору становлять умови(пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 Цивільного кодексу України, визначено, що відповідно до статті 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. З врахуванням зазначених норм Цивільного кодексу України та обставин справи, суд дійшов висновку, що позивач самостійно, на власний розсуд, вільно і на умовах, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства уклала з відповідачем на обумовлених і погоджених ними умовах договір кредиту, а тому позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки є такими, які не ґрунтуються на вимогах Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Цивільного-процесуального кодексу України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Беручи до уваги вищенаведені мотиви та проаналізувавши доводи сторін, суд у сукупності з дослідженими доказами дійшов висновку про безпідставність вимог позивача, оскільки такі суперечать доказам дослідженим в судовому засіданні та не ґрунтуються на матеріалах справи, ретельно досліджених судом в ході слухання справи по суті. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов категоричного висновку про необхідність відмовити [PERSON] в задоволенні позову повністю, вважаючи такі необґрунтованими та не доведеними перед судом. Розподіл судових витрат між сторонами вирішити в за правилами ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed