Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

Позивач звернулася з даним позовом до суду і просить визнати недійсним державний акт серії [NUMBER] від 04.04.2008, виданий [PERSON], в частині ділянки № 2, площею 0,8883 га, кадастровий номер [NUMBER] та визнати за позивачем право власності на земельну ділянку (пай), розміром 0,8883 га кадастровий номер [NUMBER]. Посилається на те, що їй після смерті матері [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 2,339 га, що розташована на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області. Коли позивач звернулася до Управління Держгеокадастру у Переяслав-Хмельницькому районі для присвоєння земельній ділянці кадастрового номеру, то отримали відмову в зв'язку з тим, що в межах її земельної ділянки знаходяться інша земельна ділянка, власником якої відповідно до державного акта серія [NUMBER] є [PERSON]. В зв'язку з цим вона не має можливості оформити кадастровий номер та в повній мірі здійснювати повноваження щодо користування та розпорядження земельною ділянкою, що їй належить. Ухвалою суду від 15.08.2018 до участі у справі залучено в якості відповідача [PERSON] як правонаступника [PERSON] та і якості третьої особи Дівичківську сільську раду як правонаступника Стовп»язької сільської ради. 19.03.2018 представником третьої особи до суду подано пояснення в порядку ст. 181 ЦПК України, з якого вбачається, що позов не підлягає до задоволення. На думку представника сільської ради, така ситуація виникла внаслідок допущених в процесі оформлення права власності на земельні ділянки помилок щодо їх нумерації та фактичного розміщення. Відповідач відзиву чи заперечення на позов не подав. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просять їх задовольнити. Відповідач [PERSON] позов не визнав, заперечує проти його задоволення. При цьому будь-яких конкретних підстав не зазначив, а вказав, що його мати, яка була власником земельної ділянки, у законний спосіб їх отримала, отримувала орендну плату за неї. При цьому не заперечував, що фактично обробляли земельну ділянку родичі позивача. Представник третьої особи Стовп»язької сільської ради [PERSON] вважає, що позов не підлягає до задоволення з підстав, зазначених у письмових поясненнях Суд, на підставі повно і всебічно з»ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, дійшов висновку про задоволення позовних вимог частково, виходячи з наступних підстав. Відповідно до розпорядження Переяслав-Хмельницької РДА №752 від 20.11.2002 «Про передачу в приватну власність земельних ділянок» було затверджено проект виділення земельних ділянок (паїв) на місцевості в межах території Стовп`язької сільської ради. Передано уприватну власність земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва за рахунок земель, переданих у колективну власність колишньому КСП АФ «Маяк», громадянам відповідно до списку ( а.с 9). Розпорядження є чинним, ніким не оспорювалося. Згідно з витягом зі списку громадян, яким передаються у приватну власність земельні ділянки в розмірі земельної частки (паю) на території Стовп`язької сільської ради [PERSON] передані дві земельні ділянки №15 та №43 загальною площею 2,339 га ( а.с 10. 15 липня 2003 року на ім`я [PERSON] видано державний акт на право приватної власності на землю для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,339 га (складається з двох ділянок площею 1,451 га та 0,888 га) серії [NUMBER] ( а.с 13). Державний акт недійсним не визнавався. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом серії ВКТ №202094 від 05 листопада 2008 року після смерті [INFO] року [PERSON], зазначені земельні ділянки успадкувала її дочка [PERSON] ( а.с 14). 20 травня 2015 року Державним кадастровим реєстратором Управління Держгеокадастру у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області винесено рішення № РВ-3200135782015 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру у зв`язку з тим, що в межах земельної ділянки знаходиться інша земельна ділянка, тобто виникла накладка ( а.с. 12). Як вбачається з копії державного акта на право приватної власності на землю для ведення товарного сільськогосподарського виробництва серії [NUMBER] від 04 квітня 2008 року [PERSON] передано у власність земельну ділянку, кадастровий номер 3223387200:05:014:0037, площею 1,4667 га та земельну ділянку, кадастровий номер [NUMBER] площею 0,8883 га, що розташовані на території Стовп`язької сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області ( а.с 26). [PERSON] звернулась з позовом до Київського окружного адміністративного суду, який своєю постановою від 07 квітня 2016 року визнав протиправним та скасував розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації Київської області «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо складання Державних актів на право приватної власності на земельні ділянки громадянам - власникам сертифікатів на право на земельні частки (паї) в межах Стовп`язької сільської ради» №391 від 14.07.2005 в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки (паю) площею 0,888 га, поле №43, що розташована на території Стовп`язької сільської ради. Крім того, постановою встановлено, що координати однієї із земельних ділянок, яка вказана в державному акті на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 04.04.2008, зокрема земельної ділянки площею 0,8883 га (кадастровий номер [NUMBER]) співпадають з координатами земельної ділянки площею 0,8882 га, яка вказана в розбивочному кресленні виділення земельних часток (паїв) на місцевості на території Стовп`язької сільської ради та з координатами земельної ділянки, щодо якої на замовлення [PERSON] було розроблено відповідну технічну документацію. Таким чином, встановлено, що вказані документи містять інформацію щодо однієї і тієї ж земельної ділянки ( а с. 15-25). Суд приймає до уваги подані позивачем докази, на підставі яких встановлені обставини справи, та вважає їх належними, допустимими, достовірними, а їх сукупність достатньою для встановлення обставин, що мають значення для справи. Зокрема встановлено, що спадкодавцю позивача на підставі розпорядження Переяслав-Хмельницької РДА від 2002 року було виділено у приватну власність спірну земельну ділянку, площею 0,888 га, на яку у 2003 році був отриманий державний акт. І розпорядження, і Державний акт є чинними. Після смерті спадкодавця у 2007 році позивач належним чином прийняла спадщину, отримавши у 2008 році Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на спірну земельну ділянку. [PERSON], спадкоємцем якої є [PERSON], спірну земельну ділянку було виділено значно пізніше у 2005 році на підставі розпорядження Переяслав-Хмельницької РДА № 391 від 14.07.2005, яке було визнано протиправним та скасовано згідно постанови Київського окружного адміністративного суду від 07.04.2016, яка набрала законної сили; відповідачу [PERSON] було відомо про дане судове рішення, однак він його не оскаржував. Правовідносини, що виникли між сторонами по справі, регулюються нормами глав 23-25, 27, 84 Цивільного кодексу України та глави 19 Земельного Кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд . Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав . Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.328 ЦК України Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1225 ЦК України визначено, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Згідно з ч.1 ст. 378 ЦК України право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до приписів статті 116 ЗК України (у редакції, чинній на момент винесення розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації №391 від 14.07.2005), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Відповідно до ч. 5 цієї статті надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом. Частиною 1 ст. 126 ЗК України (у редакції, чинній на момент винесення розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації №391 від 14.07.2005 та видачі оспорюваного державного акта) передбачено, що право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. У контексті зазначених норм, а також зважаючи на положення ст.125 ЗК України (у редакції, чинній на момент винесення розпорядження Переяслав-Хмельницької районної державної адміністрації №391 від 14.07.2005 та видачі оспорюваного державного акта) право власності відповідача на спірну земельну ділянку виникло з моменту отримання нею державного актата його державної реєстрації. Державний акт на право власності на земельну ділянку видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий, і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України (правова позиція Верховного Суду України, викладена у постанові від 28.01.2015 у справі №6-221цс14). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, оскільки зазначені норми встановлювали нерозривний зв'язок між виникненням права власності на земельну ділянку з обов'язковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував його право власності, зважаючи на те, що судовим рішенням, яке набрало законної сили, визнано протиправними та скасовано розпорядчий акт в частині земельної ділянки №43 площею 0,888 га, на підставі якого вирішено передати у власність відповідачу спірну земельну ділянку та виготовлено відповідний державний акт, він має бути визнаний недійсним в частині передачі у власність [PERSON] зазначеної земельної ділянки. Щодо позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, суд дійшов наступних висновків, врахувавши час отримання Державного акту [PERSON] та оформлення спадковим прав позивачем [PERSON] Відповідно до ст. 125 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 цього Кодексу передбачено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до ч.3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачаю їх обов'язкової реєстрації. Статтею 29 вищезазначеного Закону України передбачено, що державна реєстрація похідного речового права на земельну ділянку, право власності на яку виникло та оформлено в установленому порядку до 1 січня 2013 року, здійснюється одночасно з державною реєстрацією права власності на таку земельну ділянку (крім випадків, коли право власності на таку земельну ділянку вже зареєстровано в Державному реєстрі прав) на підставі заяви про державну реєстрацію прав. Державна реєстрація права власності на земельну ділянку у разі подання заяви про державну реєстрацію прав набувачем похідного речового права на таку земельну ділянку може здійснюватися без подання заявником документа, на підставі якого виникло право власності, за умови наявності інформації про зареєстровану земельну ділянку в Державному земельному кадастрі та до моменту автоматизованого перенесення до Державного реєстру прав записів (відомостей) про речові права та обтяження на земельні ділянки з Державного реєстру земель. Згідно п.п.9, 10 Розділу VII Прикінцевих і перехідних положень Закону України «Про Державний земельний кадастр» до 1 січня 2013 року державна реєстрація земельних ділянок, які передаються у власність із земель державної чи комунальної власності, здійснюється з видачею державних актів на право власності на земельні ділянки. Реєстрація державних актів на право власності здійснюється у книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі. Документи, якими було посвідчено право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, видані до набрання чинності цим Законом, є дійсними. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр», державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера. Частина 2 статті 24 цього Закону передбачає, що державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Таким чином, здійснення державної реєстрації земельної ділянки належить до виключної компетенції органів Держгеокадастру за наявності для цього відповідних документів. На момент звернення позивача до Державного реєстратора існували перешкоди у проведення відповідної реєстрації земельної ділянки у виді знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини ( ч. 6 ст. 24 вищезазначеного Закону). Разом з тим, розпорядження Переяслав-Хмельницької РДА № 391 від 14.07.2005 визнано протиправним та скасовано, судове рішення щодо чого набрало законної сили. В даній цивільній справі суд дійшов висновку про необхідність визнати недійсним Державний акт на право власності на спірну земельну ділянку. Таким чином, після набрання рішення суду законної сили, позивач має право і можливість здійснити державну реєстрацію земельної ділянки у встановлений законом порядок та спосіб. Тому в задоволенні позовної вимоги про визнання права власності на земельну ділянку за позивачем слід відмовити. Відповідно до п.9 Перехідих положень ЦПК України ( в редакції Закону України № 2147-VII від 03 жовтня 2017 року) справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст.ст. 319, 321, 328, 378, 1225 ЦК України, ст.ст. 116, 125, 126 ЗК України,

Outcome: partial