Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду у власних інтересах та інтересах своїх дітей: [PERSON], [PERSON]з позовом до [PERSON], [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Якуба Ю.А., Дніпровська районна державна адміністрація Дніпропетровської області в особі служби у справах дітей про визнання правочину недійсним, обґрунтовуючи вимоги тим, що 03 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], житловою площею 22,2кв.м, загальною площею 47,4 кв.м. Факт укладання вказаного вище договору підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єктів нерухомого майна №52581486 від 03.02.2016р. Вважає, що вказаний договір укладений в супереч вимогам закону, а тому він є недійсним з огляду на, те що відповідно до ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Частиною 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов'язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов'язання. За змістом статті 18 Закону діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов'язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. Таким чином, батьки управляють майном, майновими правами які належать дитині, з обов'язковим врахуванням потреб та інтересів дитини зокрема, з додержанням відповідних правил про опіку і піклування (з дозволу органу опіки і піклування), а тому, необхідність : тримання батьками дозволу органів опіки і піклування на укладення щодо майна, майнових трав які належать дитині, договорів, що підлягають нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, дозволить посилити захист майнових прав дітей. Відповідно до довідки ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Дніпропетровського районного відділу від 12.03.2016р. №1244/851 за адресою [ADDRESS] значаться зареєстрованими 3 особи: *[PERSON], [INFO]; *[PERSON], [INFO]; *[PERSON], [INFO] Відповідно до Домової книги для прописки громадян, що мешкають в будинку [ADDRESS], вказані вище особи є зареєстрованими як на постійному місці перебуванні. Факт спільного проживання та утримання нерухомого майна підтверджується сплатою комунальних послуг та здійсненого капітального поліпшення умов проживання та енергозбереження, а саме придбання та монтаж пластикових вікон. Відповідач по справі [PERSON], яка є матір'ю позивачки, достеменно знаючи, що разом з нею мешкають діти, у тому числі малолітні, про свої наміри щодо відчуження будинку позивача не повідомляла, сама не зверталась до органів опіки та піклування та не пропонувала позивачу звернутися до цього органу з метою отримання дозволу на відчуження нерухомого майна, право користування на яке належить [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO], що мешкають за адресою: [ADDRESS]. А тому вважає даний договір недійсним на підставі ст. 203 ЦК України, оскільки недодержано в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені законом. Просить суд визнати недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], житловою площею 22,2 кв.м, загальною площею 47,4 кв.м., укладеного 03 лютого 2016 року між [PERSON] та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Якуба Ю.А. Покласти витрати на відповідачів. В судовому засіданні позивач та її представник [PERSON] позов підтримали за викладених у ньому обставин та підстав, просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала, просила їх задовольнити, пояснила що дозволу на продаж будинку у органу опіки та піклування вона не брала та пояснила, що мабуть це неправильно, але у неї не було іншого виходу. Крім того додала, що її донька, позивачка у справі, робила все можливе і неможливе для того, щоб зробити її перебування у своєму будинку неймовірним випробуванням, всіляко принижувала її, застосовувала до неї фізичне насилля, у зв?язку з чим вона навіть зверталася до правоохоронних органів. А потім вона була змушена виїхати з даного будинку та від безвиході продати свій дім, вчинити так би мовити фіктивну угоду, за продаж будинку вона кошти не отримувала. Відповідач [PERSON] та його представник на виклики суду на 11.10.2017 року, 14.11.2017 року, 26.01.2018 року, 13.02.2018 року не з'являлись жодного разу, матеріали справи містять клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи. Що в свою чергу суд розцінює на підставі ст. 44 ЦПК України як зловживання процесуальним правом. Представник служби у справах дітей Дніпропетровської райдержадміністрації в судове засідання не з'явилася, але до його початку надала заяву в якій просила розглянути справу без її участі у зв'язку з великим навантаженням, позовні вимоги підтримала. Третя особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Якуба Ю.А. в судове засідання не з'явилася. Згідно ч.2 ст. 280 ЦПК України у разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки один із відповідачів в судове засідання з?явився, суд ухвалює рішення на загальних підставах. Заслухавши учасників процесу, дослідивши отримані у справі письмові докази, суд приходить до висновку, що позов ґрунтується на отриманих у справі доказах та законі, а тому підлягає задоволенню, виходячи із наступного. В судовому засіданні встановлено, що 03.02.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Якубою Ю.А. та зареєстрований реєстрі за №115. За умовами якого продавець - [PERSON] передала нерухоме майно у власність покупцю, а покупець - [PERSON] прийняв нерухоме майно та сплачує обговорену грошову суму. Житловий будинок належав продавцю на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 29.04.2015 року реєстраційною службою Дніпропетровського районного управління юстиції Дніпропетровської області, та зареєстроване 20.04.2015 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за номером 9528575, реєстраційний номер нерухомого майна 627921412214. Згідно із ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі (ст. 657 ЦК України). В матеріалах справи є довідка видана ГУ ДМС України в Дніпропетровській області Дніпропетровського районного відділу від 12.03.2016 р. за №1244/851, з якої вбачається, що за адресою [ADDRESS] значаться зареєстрованими 3 особи: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] В матеріалах справи є копія домової книги для прописки громадян, що мешкають в будинку [ADDRESS], в якій також зазначено, що в будинку зареєстровані вищевказані особи. Отже, судом встановлено, що разом із позивачем в спірному житловому будинку, на момент продажу житлового будинку, 03.02.2016 року, проживали її неповнолітні діти: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] Згідно зі ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 7 ст. 7, ст. 177 Сімейного кодексу України, дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ст. 3 Конвенції про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» передбачено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. За змістом ч.4 ст. 177 Сімейного кодексу України, дозвіл органу опіки та піклування на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається в разі гарантування збереження її права на житло. Аналогічні положення містяться і в ч. 3 ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства». З аналізу вказаних норм вбачається, що для продажу житлового будинку, право користування яким мають малолітній [PERSON] та неповнолітній [PERSON], необхідний був дозвіл державного органу опіки та піклування на продаж даного майна. Однак, всупереч вимогам закону, відповідач власник житлового будинку [PERSON] не звернулася до органу опіки та піклування щодо надання попереднього дозволу на продаж житлового будинку. Та як наслідок, продаж житлового будинку, відповідачем здійснювалась без попереднього отримання від органу опіки та піклування дозволу на вчинення правочину, право на користування яким мають неповнолітні діти, що підтверджується інформаційною довідкою від 27.12.2017 року №1329/10-24/11.5-223 виданою службою у справах дітей Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, з якої вбачається, що з початку 2016 року та станом на 27 грудня 2017 року до служби у справах дітей Дніпровської райдержадміністрації не зверталися за наданням дозволу стосовно продажу будинку за адресою: [ADDRESS], де є зареєстровані двоє дітей [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] Відповідно до ст. 177 СК України, ст.. 22,23 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства», ст.. 66,67 Постанови Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866 «Питання діяльності органів опіки та піклування, пов'язаної із захистом прав дитини» надається дозвіл у вигляді Розпорядження голови Дніпровської райдержадміністрації про вчинення правочину стосовно майна де право користування мають діти. Відповідно до ст. 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів осіб. Згідно з до ч.6 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина друга, третя статті 2015 ЦК України. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. За змістом ч. 6 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. Відповідно до частин 2-4 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. У такому випадку, якщо власник майна укладає правочини, який впливаює на права дитини, він повинен діяти добросовісно та в інтересах дитини, а інша сторона договору має право очікувати від нього таких дій. Передбачені ст. 177 СК України, ст. 17 Закону України «Про охорону дитинства» та ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, є порушення прав дитини на житло внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. Виходячи з вищевикладеного, повно та всебічно оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку, що договір купівлі-продажу житлового будинку від 03.02.2016 року, всупереч вимог законодавства, був вчинений без дозволу органу опіки та піклування в особі служби у правах дітей Дніпровської райдержадміністрації Дніпропетровської області, чим було порушено права неповнолітніх дітей: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO], які на момент вчинення спірного правочину були зареєстровані та мали право користування вказаним житловим будинком, а саме право на житло, а тому такий договір має бути визнаний судом недійсним на підставі частини шостої статті 203, частини першої статті 215 ЦК України. З огляду на викладене вище, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими та доведеними, в зв'язку з чим підлягають задоволенню в повному обсязі. Крім того, відповідно до ч.1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивачем судовий збір було сплачено у розмірі 640 грн., отже суд вважає за необхідне стягнути витрати по сплаті судового збору з відповідачів на користь позивача по 320,00 грн. з кожного.

Outcome: approved