Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-27 00:00:00

Позивач, з врахуванням уточнених позовних вимог, звернувся до суду з позовом до відповідачів про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи свої вимоги тим, що 12 червня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого з 04.02.2011 року є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра» та [PERSON] було укладено кредитний договір №401/11/06/2008/840-9004/КФ. Згідно п. 1.1,1.2,1.3,1.4,3.1,3.2 кредитного договору №401/11/06/2008/840-9004/КФ банк надав відповідачу на споживчі цілі кредитні кошти в сумі 12200,00 дол. США строком до 11 червня 2018 року включно зі сплатою відповідачем відсотків за користування кредитом за відсотковою ставкою 15,99% річних та плати за управління кредитом із розрахунку 3,8 % від суми кредиту, шляхом перерахування коштів з позичкового рахунку відповідача №22035403482504 за реквізитами, вказаними відповідачем. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором було укладено договори поруки від 12.06.2008 року між ВАТ «КБ «Надра» та [PERSON], а також між ВАТ «КБ «Надра» та [PERSON], згідно яких Поручителі та Позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене та абсолютне право банку вимагати виконання зобов'язань вказаних в кредитному договорі (чи в будь-якій його частині) як від Позичальника і Поручителя разом, так і від кожного окремо. Відповідно до п.1.3. Договору поруки, відповідальність Поручителя виникає як у випадку невиконання позичальником будь-якої частини зобов'язань, так і при невиконанні Позичальником зобов'язань в цілому. Відповідач належними чином не виконував умови кредитного договору, що призвело до простроченої заборгованості і позичальник вніс останній платіж на погашення основного боргу-22.07.2013 року, а відсотків та комісії-16.10.2014 року. У зв'язку з порушеннями зобов'язань за кредитним договором відповідач станом на 07.03.2017 року має заборгованість 31424,65 доларів США (що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 07.03.2017 року становить 849135,52 грн), з яких 7006,24 доларів США ( 189317,85 грн.) - основного боргу; 3325,56 доларів США ( 89861,02 грн.) - відсотки за користування; 21092,85 доларів США ( 569956,65 грн.) - 508907,72 грн. - пеня за неповернення кредиту. Тому, позивач звернувся до суду з вимогою про солідарне стягнення із відповідачів заборгованості за кредитним договором в сумі 31424,65 доларів США, що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 07.03.2017 року становить 849135,52 грн. та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачі та їх представники також в судове засідання не з'явились, подали заяви про розгляд справи за їх відсутності та подали письмові заперечення. Дослідивши докази в сукупності з іншими матеріалами справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково зі слідуючих підстав. Як встановлено в судовому засіданні, 12 червня 2008 року між ВАТ «КБ «Надра», правонаступником якого з 04.02.2011 року є Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк «Надра», та [PERSON] було укладено кредитний договір №401/11/06/2008/840-9004/КФ, відповідно до якого банк надав відповідачу на споживчі цілі кредитні кошти в сумі 12200,00 дол. США строком до 11 червня 2018 року включно зі сплатою відповідачем відсотків за користування кредитом за відсотковою ставкою 15,99% річних та плати за управління кредитом із розрахунку 3,8 % від суми кредиту. Відповідно до вимог п. 3.3.2 та 3.3.3 договору позичальник вносить щомісячно до 20 числа поточного місяця щомісячну суму мінімально необхідного платежу в сумі 212,55 доларів США. Згідно п.п.4.3.2-4.3.4 кредитного договору, Позичальник зобов'язаний виконувати належним чином зобов'язання за даним договором, сплачувати необхідні платежі у розмірі та порядку, визначених у п.п. 3.3.2. 3.3.3 цього договору, а у випадку порушення виконання зобов'язань, передбачених цим Договором, сплатити Банку штрафні санкції, визначені у п.п.5.1-5.2 даним договором. Відповідно до ст. 1054 ч. 1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтею 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частинами 1 і 3 ст. 533 цього ж Кодексу передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Статтею 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» встановлено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. Крім того, Національним банком України на виконання положень ст. 11 вказаного Декрету прийнято Положення, пунктом 1.5 якого передбачено використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких НБУ видав йому банківську ліцензію та генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). Відповідно до роз'яснень, викладених у пункті 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті з правовідносин, які виникли при здійсненні валютних операцій, у випадках і в порядку, встановлених законом (частина друга статті 192, частина третя статті 533 ЦК України, Декрет). Судом встановлено, що ВАТ КБ «Надра» Національни банком України було видано банківську ліцензію на здійснення операцій з валютними цінностями. Однак, з врахуванням вимог ст.11 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, та заявлених вимог позивача щодо стягнення боргу як у іноземній валюті, так і у гривневому еквіваленті, суд визначає борг як у іноземній валюті, так і у гривневому еквіваленті. Згідно ст. ст. 526, 612 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно стявляться. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання та боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити борг, а також відсотки. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання(неналежне) виконання. 12.06.2008 року між ВАТ КБ «Надра» та окремо із [PERSON] та [PERSON] були укладені договори поруки, відповідно до яких поручителі поручились перед кредитором за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань, що витікають із кредитного договору №401/11/06/2008/840-9004/КФ. Умовами укладених договорів поруки (п. 5.3) зазначено, що дія договору закінчується належним виконанням позичальником взятих на себе зобов'язань по кредитному договору чи виконанням поручителем своїх зобов'язань, згідно з умовами цього договору. У відповідності до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язань частково або в повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Згідно ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язань забезпечених порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно даних позову та розрахунку заборгованості [PERSON] вніс останній платіж на погашення основного боргу-22.07.2013 року, а відсотків та комісії-16.10.2014 року. Відповідно до розрахунку заборгованості, станом на 07.03.2017 року [PERSON] має заборгованість 31424,65 доларів США (що відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 07.03.2017 року становить 849135,52 грн), з яких 7006,24 доларів США ( 189317,85 грн.) - основного боргу; 3325,56 доларів США ( 89861,02 грн.) - відсотки за користування; 21092,85 доларів США ( 569956,65 грн.) - пеня за неповернення кредиту. Курс долара до гривні відповідно до офіційного курсу НБУ станом на 07.03.2017 року становить 1 долар США = 27.021320 грн. Згідно ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України по справі № 6-2662 цс 15 від 20.04.2016 року умови договору поруки про його дію до повного припинення всіх зобов'язань боржника не свідчать про те, що договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу про припинення поруки, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Строк, передбачений нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, є преклюзивним (припиняючим), тобто його закінчення є підставою для припинення поруки. У разі пропуску кредитором строку заявлення вимог до поручителя цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов'язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений цією нормою, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов'язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й зумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію забезпеченого порукою зобов'язання застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред'явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Це твердження не позбавляє кредитора можливості пред'явити до поручителя іншу письмову вимогу про погашення заборгованості боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов'язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов'язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі й застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Отже, вимогу до поручителя про виконання ним зобов'язання за договором поруки слід пред'явити в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або з дня, встановленого кредитором для дострокового повернення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту одноразовим платежем). Оскільки відповідач [PERSON] відповідно до умов договору повинен погашати кредит періодичними платежами, вніс останній платіж на погашення основного боргу-22.07.2013 року, а відсотків та комісії-16.10.2014 року, тому сплив строку, передбаченого нормою частини четвертої статті 559 ЦК України, зумовлює припинення зобов'язань поручителя, а отже, і відмову кредиторові в позові в разі звернення до суду. За таких обставин вимоги позивача до відповідачів-поручителів не підлягають до задоволення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у запереченні просили відмовити у стягненні пені, внаслідок спливу річного строку. Однак, за правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. За правилами п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Отже, стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року у справі № 6-116 ус 13 , яка , згідно зі ст. 360-7 ЦПК України , є обов'язковою для судів України . Позивач подав до суду розрахунок пені в межах річного терміну з 07.03.2016 року по 06.03.2017 року, що відповідає вимогам п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Відповідно до вимог ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК України є, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України № 6-100цс14 від 03 вересня 2014 року). Як свідчить розрахунок заборгованості, наданий позивачем, заборгованість по пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором становить станом на 07.03.2017 року 21092,85 доларів США , що еквівалентно по курсу валют 569956,65 грн., що у 3 рази перевищує суму основного боргу, що становить 7006,24 доларів США що еквівалентно по курсу валют 189317,85 грн. В п. 27 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів , що виникають із кредитних правовідносин» зазначено ,що істотними обставинами в розумінні частини 3 ст. 551 ЦК України можна вважати , зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником , майновий стан сторін , які беруть участь у зобов'язанні , не лише майнові , але й інші інтереси сторін , що заслуговують на увагу ( наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Конституційний Суд України в рішенні від 11.07.2013 року по справі № 1-12/2013 щодо офіційного тлумачення положень Другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» вказав, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Судом враховано, що позичальник з часу отримання кредиту сплачував його протягом 6 років, вніс останній платіж на погашення основного боргу-22.07.2013 року, а відсотків та комісії-16.10.2014 року, тобто був добросовісним платником протягом вказаного терміну. Також, зі зміною курсу долара, станом на 07.03.2017 року щомісячний платіж становить 5743,38 грн ( 212,55 доларів США х 27.021320), що у п'ять раз перевищує щомісячний платіж на час укладення договору. Крім того, судвважає, що стягнення пені в іноземній валюті, як зазначено у позовній заяві, суперечить положенням ст.192 ЦК України, згідно з якою законним платіжним засобом, обовязковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Верховний Суд України у правовій позиції у справі № 6-190цс15 від 16 вересня 2015 року зазначив, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Оскільки неустойка (пеня і штраф) є одним із видів забезпечення виконання зобов'язання (ст.ст. 546, 549,550 ЦК України), а не зобов'язанням, вона не може стягуватися в іноземній валюті. Таким чином, суд, виходячи з принципів справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності, враховуючи розумний баланс між публічним інтересом ефективного розподілу грошових накопичень , комерційними інтересами банку щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживача кредитних послуг, а також розмір заборгованості по пені за несвоєчасне повернення кредиту , який втричі перевищує суму основного боргу, ступінь виконання зобов'язань, вважає , що розмір заборгованості по пені необхідно зменшити до 50000 грн. , що майже відповідає сумі кредиту, яка отримана позичальником під час укладення кредитного договору ( 12200х 4.8532=59209,04). Докази про те, що сума заборгованості за кредитним договором сплачувалась відповідачем належним чином суду не надано Згідно ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві-пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому, за таких обставин, на користь позивача підлягає стягненню частково сплачений при подачі позовної заяви судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: partial