Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-24 00:00:00

позивач звернулася до суду із зазначеним позовом і просить позбавити [PERSON] батьківськіх прав відносно сина [PERSON], [INFO], а також стягнути з нього аліменти на утримання сина у розмірі 1/3 частини від усіх видів доходу, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Обгрунтовує вимоги таким. Вона є матір'ю малолітнього [PERSON] Батьком дитини є відповідач, з яким вона перебувала у шлюбі. Їхнє спільне проживання тривало до листопада 2004 року. Коли сину ще не виповнилося одного року відповідач, зібравши свої речі, пішов із родини. Він дуже зловживав спиртними напоями. Під час перебування у нетверезому стані був дуже агресивним, часто влаштовував бійки. Відповідач бив її на очах у сина, який був дуже наляканий.В черговий раз, коли відповідач сильно її побив, вона злякалася, що він може завдати шкоди й сину, тому вирішила припинити сімейні стосунки. Шлюб було розірвано 14.03.2006 року. Після того, як вони з відповідачем стали проживати окремо, останній лише один раз приходив провідати сина. Взявши сина на прогулянку, він довго не повертався. Хвилюючись за дитину, яка ще не вміла ходити, вона вирушила його шукати. Коли знайшла відповідача, він був сильно п'яним поряд з візочком з дитиною. Після того, відповідач ще один раз навідував сина в дитячому садочку. Зі слів вихователя, відповідач так і не зміг знайти спільну мову з сином. Більше жодного разу відповідач не поцікавився справами сина та його здоров'ям. Протягом дев'яти років вона однособово виховувавала сина. У березні 2013 року вона вдруге вийшла заміж. На теперішній час все те, що батько має дати синові в сенсі виховання, [PERSON] отримує від її чоловіка. Відповідач ніяким чином не спілкувався з сином навіть телефоном, жодного разу не приїздив провідати сина, матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Фактично із самого народження сина відповідач не проявляв бажання виховувати сина, не цікавився його життям. Відповідач від виконання своїх батьківських обов'язків самоусунувся: не турбується про життя сина, здоров'я, про його духовний та моральний розвиток, не приймає участі у його вихованні, не піклується про майбутнє сина, не цікавиться його успіхами, не піклується про фізичний розвиток, його навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечує необхідним харчуванням, медичним доглядом, не сприяє засвоєнню ним загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги і просять їх задовольнити з підстав, викладених в позові. Відповідач в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить телефонограма від 10.10.2017 року (а.с.37). Суд прийняв рішення про розгляд справи у відсутність відповідача. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задовленню. Відповідно до ст. 11 Закону України від 26.04.2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України від 26.04.2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» виховання в сім'ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Статтею 14 Закону України від 26.04.2001 року № 2402-III «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Судом встановлено, що позивач є матір'ю дитини [PERSON], [INFO] (а.с.6-10). Судом встановлено, що відповідач є батьком [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (а.с.6). Згідно довідки № 2857 від 29.08.2017 року, виданої комунальним підприємством «Комбінат комунальних підприємств міста Ясинувата» позивач зареєстрована за адресою: [ADDRESS], та до складу її родини входить також [PERSON] (а.с.12). Актом обстеження житлово-побутових умов та матеріального стану від 22.08.2017 року, затвердженого директором Макіївської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів № 4, [PERSON] мешкає разом з позивачкою за адресою: [ADDRESS]. Дитина має окрему кімнату (стіл, стул, шафу, ліжко), все необхідне шкільне приладдя, взуття, одяг (за сезоном). Висновок комісії: дитина має все необхідне для життя та навчання (а.с.11). Суд встановив, що [PERSON] навчається у Макіївській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 4 у 8-А классі, що підтверджується довідкою від 30.08.2017 року № 05-3/224. Згідно характеристики за місцем навчання [PERSON] навчаєтсья у Макіївській загальноосвітній школі І-ІІІ ступенів № 4 з 5 класу. Мати контролює поведінку та успішність сина, відвідує батьківські збори, бесідує із вчителями по телефону. За час навчання батько жодного разу не цікавився справами сина (а.с.14). Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6)засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Звертаючись з даним позовом про позбавлення відповідача батьківських прав, позивач, як на підставу позову, посилається на ухилення відповідача від виконання своїх обов'язків по вихованню малолітнього сина [PERSON]. Відповідно до п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Згідно п. 15 цієї постанови позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Статтею 150 СК України визначено, що батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ч. 2ст.171 СК України дитина, яка може висловити свою думку , має бути висловлена при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. У виконання вказаної норми закону судом надана можливість малолітньому [PERSON] висловити свою думку при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав його батька. Дитина пояснила, що в нього є батько [PERSON], іншого батька він не знає і ніколи не бачив. Виходячи з пояснень дитини, вбачається, що сімейного зв'язку між дитиною та її батьком [PERSON] не існувало взагалі, оскільки він не знає іншого батька, крім його вітчима. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON] пояснили, що позивач [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбних відносинах шість років. [PERSON] називає вітчима [PERSON] батьком з 2012 року. Він ставиться до нього як до свого сина. [PERSON] з матір'ю [PERSON] [PERSON] як між онуком та бабцею добрі. Підтвердили в судовому засіданні, що батько дитини [PERSON] весь цей час не приймає ніякої участі в житті дитини. Що також свідчить про умисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов'язків. Відповідно висновку органу опіки та піклування від 24.10.2017р № 16-2776-01 орган опіки та піклування Дружківської міської ради вважає доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] по відношенню до сина [PERSON]. Представник органу опіки та піклування [PERSON] в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки і вважає , що наявні підстави для позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Як зазначив Європейський суд з прав людини в рішеннях від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України» та від 01.07.2017 року у справі «М.С. проти України», при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Виходячи з інтересів дитини, і того факту, що батько свідомо та умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, суд вважає, що є підстави для обрання крайнього заходу у вигляді позбавлення відповідача батьківських прав. Відповідно до частини 3 ст. 166 СК України при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу, Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Враховуючи, стан здоров'я дитини, те що відповідач є працездатним, інших дітей, непрацездатних батьків, не має, суд вважає, що на утримання малолітньої дитини з нього підлягають стягненню аліменти в розмірі 1/4 частки його доходу. Відповідно до частини 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову, тобто по цій справі з 06 вересня 2017 року. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 640грн.

Outcome: partial