Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищенаведеним позовом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 11.11.2014 року, близько 05.30 год. в с.Березна Володимирського району Київської області на вул.Леніна відбулась дорожньо-транспортна пригода. ДТП відбулось за участю автомобіля [NUMBER], під керуванням [PERSON] та пішохода [PERSON] Внаслідок ДТП [PERSON] отримав тілесні ушкодження, від яких загинув на місці пригоди. У зв'язку із вищезазначеним ДТП було відкрито кримінальне провадження за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Постановою про закриття кримінального провадження від 27.06.2015 року дане кримінальне провадження було закрито у зв'язку із відсутністю в діянні [PERSON] складу злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Внаслідок даної ДТП, у зв'язку із смертю чоловіка [PERSON], позивачу було завдано матеріальної та моральної шкоди. Станом на дату ДТП, цивільно-правова відповідальність водія автомобіля [NUMBER], [PERSON] була застрахована у відповідача. Коли позивач звернулася до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування, рішенням ПрАТ «Київський страховий дім» №812 від 06.04.2017 року позивачу було відмовлено у виплаті страхового відшкодування. Дане рішення позивач вважає незаконним, оскільки цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу, як джерела підвищеної небезпеки, настає незалежно від наявності вини. А тому і страхові компанії, в межах договору страхування, зобов'язані нести відповідальність за шкоду, спричинену застрахованим джерелом підвищеної небезпеки. Таким чином, з урахуванням уточнених позовних вимог, позивач просить визнати рішення ПрАТ «Київський страховий дім» №812 від 06.04.2017 року про відмову у виплаті страхового відшкодування - незаконним, а також стягнути з відповідача судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з вищенаведених підстав. Додатково наголосив, що шкоду потерпілому було завдано саме джерелом підвищеної небезпеки, а не внаслідок непереборної сили чи умислу потерпілого. Саме володільці джерела підвищеної небезпеки можуть бути відповідальними за шкоду, завдану ними в розумінні ст.ст.1166, 1187 ЦК України, а не пішоходи чи пасажири, які несуть відповідальність виключно у разі завдання ними умисної шкоди. Оскільки відповідальність водія автомобіля [NUMBER], [PERSON] була застрахована у відповідача, то відповідач зобов'язаний виплатити позивачу суму страхового відшкодування. Тому представник позивача просить позов задоволити у повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнала, просить в задоволенні позову відмовити з підстав, наведених у запереченні (а.с.56-61). Зокрема, просить врахувати відсутність підстав, за яких в силу закону виникає цивільно-правова відповідальність для страховика, а саме відсутня протиправна поведінка (дія чи бездіяльність) в діях [PERSON], відсутній причинний зв'язок між протиправною поведінкою (оскільки її немає) і заподіяною шкодою, відсутня вина особи водія транспортного засобу, що застрахований в страховика. В свою чергу, відповідно до постанови слідчого управління ГУ МВС України в Київській області від 27.06.2015 року встановлено, що саме пішоходи [PERSON], який перебував у стані алкогольного сп'яніння, та [PERSON] порушили ряд вимог Правил дорожнього руху та їх невідповідні чинним ПДР дії стали причиною вказаної ДТП. Представник відповідача наголосила, що саме навмисні неправомірні дії [PERSON], протиправна поведінка, злочинна недбалість привели до ДТП. А тому вимоги позивача є безпідставними та задоволенню не підлягають. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог, в судове засідання не з'явився з невідомих для суду причин, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся в установленому законом порядку. Суд, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.11.2014 року, близько 05.30 год. по вул.Леніна, на відстані 65, 9 м від повороту до вул.Нова в с.Березна Володарського району Київської області на відбулась стався наїзд автомобіля [NUMBER], під керуванням водія [PERSON], який рухався в напрямку смт.Володарка, на пішоходів [PERSON] та [PERSON], які вийшли із-за задньої частини автомобіля [NUMBER], який стояв на проїзній частині на смузі руху, по напрямку до центра с.Березна. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці пригоди (а.с.5). 11.11.2014 р. вказаний факт внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №12014110000000360 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Постановою про закриття кримінального провадження від 27.06.2015 року (а.с.5-9) кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12014110000000360 від 11.11.2014 року закрито у зв'язку із відсутністю в діянні [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Відповідно до Постанови Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов'язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Відсутність складу злочину, наприклад у разі відмови у порушенні кримінальної справи, закриття кримінальної справи за правилами Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року чи закриття кримінального провадження за правилами Кримінального процесуального кодексу України 2012 року, не означає відсутність вини для цивільно-правової відповідальності. При цьому постанова (ухвала) слідчого, прокурора, суду про відмову в порушенні кримінальної справи або її закриття, закриття кримінального провадження є доказом, який повинен досліджуватися та оцінюватися судом у цивільній справі у порядку, передбаченому ЦПК. Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов'язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням)…» Відповідно до ч.2 ст. 1187 ЦК України вбачається, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, при цьому, вина заподіювача шкоди не вимагається. Тобто особа, яка завдала шкоди джерелом підвищеної небезпеки, відповідає і за випадкове її завдання (без вини). За таких обставин, враховуючи, що саме [PERSON] перебував за кермом автомобіля [NUMBER], він несе цивільно-правову відповідальність за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Судом встановлено, що відповідальність [PERSON], як власника транспортного засобу «Mercedes-Benz 212D», р.н. [NUMBER], застрахована відповідно до полісу №АС/8599253 обов'язкового страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів у відповідача (а.с.12). 10.01.2017 року позивач, як дружина потерпілого [PERSON] (а.с.11) звернулася до відповідача із заявою про виплату страхового відшкодування (а.с.13). Рішенням №812 від 06.04.2017 року ПрАТ «Київський страховий дім» відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування (а.с.14). Страховим випадком згідно ст. 6 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю та/або майну потерпілого. Відсутність вини та закриття кримінального провадження відносно водія забезпеченого страховиком транспортного засобу не звільняє страховика від відповідальності відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки. Щодо покликань представника відповідача на положення ч.5 ст. 1187 ЦК України, як на підставу для відмови у позові. Відповідно до ч. 5 ст. 1187 ЦК України, особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов'язку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п'ята статті 1187 ЦК, пункт 1 частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов'язана відшкодувати шкоду. Під «умислом потерпілого» в даній нормі розуміється умисел потерпілого на завдання шкоди, якщо ж особа навмисно порушила ПДР і свідомо не допускала завдання їй шкоди джерелом підвищеної небезпеки, підстав для звільнення особи відповідальної за шкоду, від обов'язку відшкодувати шкоду немає, оскільки відсутній умисел на завдання шкоди. Відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 27.06.2015 року встановлено, що саме пішоходи [PERSON] та [PERSON] порушили ряд вимог Правил дорожнього руху, зокрема, п.1.5, 4.4., 4.10, 4.14 ПДР. Саме невідповідні чинним Правилам дорожнього руху дії пішоходів [PERSON] та [PERSON] стали причиною вказаної ДТП, в результаті якої пішохід [PERSON] від отриманих тілесних ушкоджень загинув на місці події (а.с.9 зворот). Проте зі змісту даної постанови про закриття кримінального провадження не вбачається наявність в діях [PERSON] умислу на спричинення дорожньо-транспортної пригоди та свідомого створення умов для завдання йому шкоди транспортним засобом. В порушення вимог ст.60 ЦПК України, жодних доказів, які б підтверджували завдання шкоди внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого, що могло би бути підставою для звільнення особи від відповідальності за шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, стороною відповідача не надано. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, якщо інше не встановлено законом, розмір відшкодування з особи, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, має бути зменшено (але не може бути повністю відмовлено у відшкодуванні шкоди). Питання про те, чи є допущена потерпілим необережність грубою (частина друга статті 1193 ЦК), у кожному конкретному випадку має вирішуватись з урахуванням фактичних обставин справи (характеру дії, обставин завдання шкоди, індивідуальних особливостей потерпілого, його стану тощо). Отже, оскільки шкода у вигляді смерті [PERSON] була завдана джерелом підвищеної небезпеки - автомобілем [NUMBER], яким правомірно володів [PERSON], цивільно-правова відповідальності якого була застрахована відповідачем, позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує положення ст. 88 ЦПК України, де зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Виходячи з аналізу змісту статей 84, 88 Цивільного процесуального кодексу України, судові витрати на правову допомогу - це фактично понесені стороною і документально підтверджені витрати, пов'язані з наданням цій стороні правової допомоги адвокатом або іншим спеціалістом в галузі права при вирішенні цивільної справи. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено Законом України від 20 грудня 2011 року «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Надана суду квитанція (а.с.15) та розрахунок суми винагороди за правову допомогу (а.с.16) підтверджують, що позивачем сплачено 4800,00 грн. за надану правову допомогу. Вказана сума витрат, з урахуванням загальної кількості витраченого часу за надання правової допомоги, не перевищує розміру, передбаченого Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». А тому з відповідача на користь позивача слід стягнути 4800,00 грн. витрат за надання правової допомоги. Крім того, оскільки позивач при пред`явленні позову була звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 2 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», на виконання вимог статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 640,00 грн. На підставі викладеного, ст.ст. 23,1166, 1167, 1187, 1193 ЦК України,

Outcome: approved