Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, в якому просить визнати її право на щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці, передбачену п. 2. ч.1 ст. 76 КЗпП України, п.п. 3 п. 1 ч. 1 ст. 4 та п.1.ч.1 ст. 8 Закону України «Про відпустки». В обґрунтування своєї вимоги вказала, що працює на посаді лікаря-судово-психіатричного експерта у відповідача, має кваліфікацію судового експерта і відповідні кваліфікаційні класи, при цьому є лікарем, що безпосередньо здійснює обслуговування хворих в установі з надання психіатричної допомоги. До літа 2018 року їй надавалася щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці, яка складала 25 днів. 26 липня 2018 року внесені зміни до Колективного договору, укладеного між адміністрацією відповідача та трудовим колективом, якими позивач позбавлена права на передбачену п. 2. ч.1 ст. 76 КЗпП України, п.п. 3 п. 1 ч. 1 ст. 4 та п.1.ч.1 ст. 8 Закону України «Про відпустки» щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці. У своєму відзиві відповідач просив в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивач не має права на щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці, оскільки згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 17.11.1997 № 1290 (далі Постанова) додаткова відпустка за особливий характер праці надається, зокрема, лікарям психіатричних установ, які безпосередньо зайняті обслуговуванням хворих, а позивач відповідно до її посадової інструкції (а.с. 85-93) проводить висококваліфіковане обстеження підекспертних в умовах амбулаторної судово-психіатричної експертизи, метою якої є мотивована відповідь на питання, які поставлені перед експертизою судово-слідчими органами. В якості прикладу відповідач надав суду копію посадової інструкції лікаря-психіатра (а.с. 94-102), відповідно до якої лікар-психіатр має обов`язки безпосередньо надавати пацієнтам стаціонарну медичну психіатричну допомогу встановленого рівня, організовувати належний нагляд, догляд та реабілітацію пацієнтів, оглядає пацієнтів, організує або самостійно проводить необхідні процедури та заходи. У своїй відповіді на відзив позивач заперечує проти тверджень відповідача та зазначає, що вона за своїми посадовими обов`язками хоча і не проводить лікувальних заходів, але безпосередньо обслуговує хворих, як цього вимагає Постанова. Окрім цього позивач зазначає, що за весь час праці у відповідача їй надавалася додаткова відпустка за особливий характер праці, а тільки із внесенням змін до Колективного договору вона була позбавлена цього права, при цьому характер її обов`язків за весь час праці не змінився. Суд, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Суд встановив, що позивач обіймає посаду лікаря-судово-психіатричного експерта у відповідача, що підтверджується копією листа (а.с. 69-72) та копією посадової інструкції (а.с. 85-93), відповідно до якої ділянкою роботи позивача є дослідження підекспертних, які направлені на амбулаторну судово-психіатричну експертизу судово-слідчими органами, визначення психічного стану підекспертних та вирішення експертних питань. Із копії листа (а.с. 69-72) вбачається, що позивач отримувала щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці тривалістю до 25 календарних днів станом на 14.12.2017 р. та була позбавлена цього права згідно з копією протоколу №16 Конференції трудового колективу КЗОЗ Харківської обласної клінічної психіатричної лікарні №3 від 14.06.2018 р. (а.с. 47-48) та копією Колективного трудового договору між адміністрацією та трудовим колективом КЗОЗ Харківської обласної клінічної психіатричної лікарні №3 на 2017-2020 р. (а.с. 15-17). Статтею 74 КЗпП України передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Згідно з п. 2 ч. 1, ч. 2 ст. 76 КЗпП України щорічні додаткові відпустки надаються працівникам за особливий характер праці. Тривалість щорічних додаткових відпусток, умови та порядок їх надання встановлюються нормативно-правовими актами України. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4, п. 1 ч. 1 та ч. 2 ст. 8 Закону України «Про відпустки» установлюються такі види щорічних відпусток: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці надається: окремим категоріям працівників, робота яких пов`язана з підвищеним нервово-емоційним та інтелектуальним навантаженням або виконується в особливих природних географічних і геологічних умовах та умовах підвищеного ризику для здоров`я, - тривалістю до 35 календарних днів за Списком виробництв, робіт, професій і посад, затверджуваним Кабінетом Міністрів України. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах. Згідно з п.п. 25 Розділу XVII Додатку 2 до Списку виробництв, робіт, цехів, професій і посад, зайнятість працівників в яких дає право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці та за особливий характер праці, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 1997 р. № 1290 право на щорічну додаткову відпустку мають працівники, зокрема, психіатричних (психоневрологічних) установ, які безпосередньо зайняті обслуговуванням хворих в установах та підрозділах (у тому числі у лікувально-трудових майстернях та сільських господарствах), в тому числі, лікар із зазначенням тривалості відпустки 25 календарних днів. Згідно з матеріалами справи відповідач визнавав за позивачем право на щорічну додаткову відпустку за особливий характер праці, передбачену п.1 ч.1 ст. 8 ЗУ «Про відпустки» до 15.12.2017 р., при цьому не посилався в своєму відзиві на зміну посадових обов`язків або характеру праці позивача як на підставу перегляду її права на додаткову відпустку та не надавав суду відповідних доказів. Як вбачається з копії посадової інструкції позивача (а.с. 85-93), остання обіймає посаду лікаря-судово-психіатричного експерта та призначена на посаду наказом від 22.11.2011 р. Таким чином, позивач обіймає посаду лікаря-судово-психіатричного експерта в психіатричній (психоневрологічній) установі та відповідно до своїх посадових обов`язків безпосередньо працює з хворими, а тому відповідно до п.п. 25 Розділу XVII Додатку 2 до Списку виробництв, робіт, цехів, професій і посад, зайнятість працівників в яких дає право на щорічні додаткові відпустки за роботу із шкідливими і важкими умовами праці та за особливий характер праці, затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 17 листопада 1997 р. № 1290 має право на щорічну додаткову оплачувану відпустку. З огляду на наведене суд приходить до висновку про наявність у позивача права на щорічну основну додаткову відпустку за особливий характер праці, передбачену п. 2. ч.1 ст. 76 КЗпП України, п.п. 3 п. 1 ч. 1 ст. 4 та п.1 ч.1 ст. 8 Закону України «Про відпустки». Суд розподіляє судові витрати відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved