Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-11 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом [PERSON] обласної ради, [PERSON] обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова, за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору виконавчого комітету [PERSON] міської ради про визнання права користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач по справі [PERSON] з 22.04.2002 року працює головним бухгалтером у ВАТ «Віноблдрукарня». Позивач [PERSON] працює бухгалтером матеріального обліку у ВАТ «Віноблдрукарня». Позивач [PERSON] являється сином позивача [PERSON] та внуком позивача [PERSON] Позивачі [PERSON] та [PERSON] перебували у ВАТ «Віноблдрукарня» на квартирному обліку. 23.06.2004 року позивачу [PERSON] був наданий ордер №30 на заселення кімнати №234 в гуртожитку №31 [PERSON] обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова по вул. Р. Скалецького у м. Вінниці. Після отримання ордеру позивач [PERSON] заселилась у кімнату разом із своїм на той час неповнолітнім сином позивачем [PERSON], який є позивачем по справі. Згода на отримання даної кімнати була надана протоколом №4 засідання профкому ВАТ «[PERSON] обласна друкарня» від 14.01.2005 року, яке погоджене з правлінням ВАТ «Вінницяоблдрукарня». Протоколом №1 засідання профкому ВАТ «[PERSON] обласна друкарня» від 14.01.2005 року, яке погоджене з правлінням ВАТ «Вінницяоблдрукарня», позивачу [PERSON] було надано згоду на отримання кімнату №233 в цьому ж гуртожитку, і 03.02.2005 року позивач [PERSON] отримала ордер №32 на вселення в кімнату №233. Після цього позивач [PERSON] вселилась у вказану кімнату та була зареєстрована в ній. Згодом, в силу особистих обставин у 2007 році позивач [PERSON] тимчасово виїхала з кімнати, знявшись з паспортної реєстрації. Через 3 місяці, у 2007 році позивач [PERSON] повернулась і отримала дозвіл на зайняття цієї ж кімнати на підставі ордеру №146 від 20.09.2007 року, виданого ВАТ «[PERSON] обласна друкарня». Позивач [PERSON] знову зареєструвалась у кімнаті і досі проживає у ній. Обидві вказані кімнати, які є предметом спору, в числі інших кімнат гуртожитку були виділені ВАТ «Вінницяоблдрукарня» згідно рішення облвиконкому №11 від 25.02.1983 року на правах дольової участі у будівництві. Оскільки, позивачі увесь час жили однією сімєю, особовий рахунок №237 відкритий на обидві кімнати на імя позивача [PERSON] Тобто, позивачі є наймачами кімнати №233, площею 29,48 кв.м., та кімнати №234, площею 23,84 кв.м., в гуртожитку [PERSON] обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова, розташованому по вул. Р. Скалецького в м. Вінниці. Також, в особовий рахунок на дані кімнати, відкритий на імя позивача [PERSON], включені частина кухні та санвузла загального користування. Будівля гуртожитку, розташованого за адресою: м. Вінниця, вул. Р. Скалецького, 31, знаходиться у власності [PERSON] обласної ради та перебуває на балансі [PERSON] обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова. Рішенням [PERSON] обласної ради від 20.06.2013 року №569, а саме п.3 ВОКЛ ім. М.І. Пирогова зобовязано передати у комунальну власність територіальної громади міста Вінниці дану будівлю гуртожитку із інженерними комунікаціями та технічними пристроями. А тому, з 2010 року ведеться робота по підготовці гуртожитку до передачі його в комунальну власність міста з подальшою приватизацією займаних кімнат. Проте, однією з умов передачі гуртожитку в комунальну власність міста є і реєстрація місця проживання мешканців відповідно до займаних кімнат. Але мешканці гуртожитку зареєстровані не до займаних кімнат, а тільки до будинку, тобто в адресі реєстрації місця проживання позивачів вказано лише «м. Вінниця, вул. Р.Скалецького, 31, гуртожиток». Позивачі зазначають, що вони зверталися до головного лікаря ВОКЛ ім. М.І. Пирогова з проханням провести перереєстрацію мешканців відповідно до займаних кімнат, але отримали відмову, оскільки перереєстрація громадян не входить до компетенції ВОКЛ ім. М.І. Пирогова. В подальшому, на звернення інших мешканців гуртожитку до Департаменту житлово-комунального господарства, енергетики та інфраструктури [PERSON] державної адміністрації отримано відповідь про те, що дане питання розглядається виключно в судовому порядку. На відповідний лист позивачів до 1-го міського відділу у м. Вінниці Управління Державної міграційної служби України у Вінницькій області було отримано відмову та розяснено, що розгляд даного питання має відбуватися в судовому порядку. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивачів до суду з даним позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON], яка одночасно являється представником позивача [PERSON] за довіреністю, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, Позивач [PERSON] до судового засідання не зявився, однак від останнього надійшла письмова заява про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові, не заперечує проти винесення заочного рішення суду. Представник відповідача [PERSON] обласної ради за довіреністю [PERSON] до судового засідання не зявився, однак від останнього надійшло письмове клопотання про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає та не заперечує проти задоволення останніх. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у розгляді справи, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача [PERSON] обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова до судового засідання не зявився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. В судовому засіданні представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору виконавчого комітету [PERSON] міської ради за довіреністю [PERSON] не заперечив проти задоволення позовних вимог позивача. Оскільки у справі достатньо доказів для встановлення прав та взаємовідносин сторін та враховуючи те, що позивачі не заперечують, відповідно до ст.224 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази по справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач по справі [PERSON] з 22.04.2002 року працює головним бухгалтером у ВАТ «Віноблдрукарня», згідно наказу №45 від 22.04.2002 року. Позивач [PERSON] працює бухгалтером матеріального обліку у ВАТ «Віноблдрукарня». Позивач [PERSON] являється сином позивача [PERSON] та внуком позивача [PERSON] 23.06.2004 року позивачу [PERSON] був наданий ордер №30 на заселення кімнати №234 в гуртожитку №31 [PERSON] обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова по вул. Р. Скалецького у м. Вінниці (а.с.30). Згода на отримання даної кімнати була надана протоколом №4 засідання профкому ВАТ «[PERSON] обласна друкарня» від 14.01.2005 року, яке погоджене з правлінням ВАТ «Вінницяоблдрукарня» (а.с.28). Протоколом №1 засідання профкому ВАТ «[PERSON] обласна друкарня» від 14.01.2005 року, яке погоджене з правлінням ВАТ «Вінницяоблдрукарня», позивачу [PERSON] було надано згоду на отримання для проживання кімнати №233 в цьому ж гуртожитку (а.с.27), і, як наслідок, 03.02.2005 року позивач [PERSON] отримала ордер №32 на вселення в кімнату №233 (а.с.31). Згодом, в силу особистих обставин у 2007 році позивач [PERSON] тимчасово виїхала з кімнати, знявшись з реєстрації місця проживання. Через 3 місяці, у 2007 році позивач [PERSON] повернулась і отримала дозвіл на зайняття цієї ж кімнати на підставі ордеру №146 від 20.09.2007 року, виданого ВАТ «[PERSON] обласна друкарня» (а.с.32). Обидві вказані кімнати, які є предметом спору, в числі інших кімнат гуртожитку були виділені ВАТ «Вінницяоблдрукарня» згідно рішення облвиконкому №11 від 25.02.1983 року на правах дольової участі у будівництві. Відповідно до змісту довідок [PERSON] обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова від 21.04.2016 року №01-1-23/1027, від 21.04.2016 року №01-1-23/1027 [PERSON] проживає у кімнатах №233, 234 гуртожитку по вул. Р. Скалецького, 31 в м. Вінниці, особовий рахунок відкрито на її імя, станом на 21.04.2016 року заборгованості по оплаті за гуртожиток та комунальні послуги не має (а.с.34-35). Факт постійного проживання позивачів за адресою: м. Вінниця, вул. Р. Скалецького, 31, кім. №233-234, а саме позивачів [PERSON] та [PERSON] з 2004 року, а позивача [PERSON] з 2007 року і по даний час підтверджується актом мешканців гуртожитку по вул. Р. Скалецького, 31 в м. Вінниці (а.с.36) та довідкою про склад сімї [PERSON] обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова від 21.04.2016 року (а.с.33). Також, підтвердженням факту постійного проживання позивачів у згаданій кімнаті гуртожитку є договір про користування електричною енергією №040130627, укладений між ПАТ «Вінницяобленерго» та позивачем [PERSON], саме на постачання електроенергією кімнат №233-234 (а.с.43), розрахункові листи за проживання в гуртожитку (а.с.37-42), тощо. Окрім того, судом встановлено, що будівля гуртожитку, розташованого за адресою: м. Вінниця, вул. Р. Скалецького, 31, знаходиться у власності [PERSON] обласної ради та перебуває на балансі [PERSON] обласної клінічної лікарні ім. М.І. Пирогова. Рішенням [PERSON] обласної ради від 20.06.2013 року №569 [PERSON] обласну клінічну лікарню ім. М.І. Пирогова зобовязано передати у комунальну власність територіальної громади міста Вінниці дану будівлю гуртожитку із інженерними комунікаціями та технічними пристроями (а.с.18-19). Згідно зі ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на громадян, які не мають власного житла, більше п'яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них. Статтею 2 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що громадяни, на яких поширюються дія Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло шляхом приватизації житла у гуртожитку. Відповідно до п.п.6, 14 ст.18 вказаного Закону органи місцевого самоврядування у житловій сфері щодо приватизації громадянами житла у гуртожитках: здійснюють володіння, використання, управління, експлуатацію переданих територіальним громадам згідно з цим Законом гуртожитків (безпосередньо чи через визначеного виконавчим органом ради управителя); укладають та розривають договори найму житла у гуртожитках, що є власністю відповідних територіальних громад. Режим проживання в гуртожитку регулюється нормами ЖК УРСР, а права та обов'язки сторін регламентуються також Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 року №572, та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою [PERSON] Міністрів УРСР від 03.06.1986 року №208. Відповідно до ст.130 ЖК УРСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається законодавством Союзу РСР і Української РСР. Згідно ч.1 ст.9 ЖК УРСР громадами мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення в будинках державного чи громадського житлового фонду. У відповідності до ч.3 ст.9 ЖК УРСР громадяни мають право, зокрема, на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, на підставах, передбачених законом. Відповідно до ст.16 ЖК УРСР до компетенції виконавчих комітетів селищних, сільських [PERSON] народних депутатів у галузі використання і забезпечення схоронності житлового фонду належить, зокрема, право здійснювати облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, а також контроль за станом цього обліку на підприємствах, в установах, організаціях, затверджують рішення про взяття громадян за місцем роботи на облік потребуючих поліпшення житлових умов; прийняття рішення про надання жилих приміщень у будинках житлового фонду [PERSON], затверджують спільні рішення адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації про надання жилих приміщень у будинках відомчого жилого фонду; видають ордери на жилі приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду. Відповідно до ст.47 ЖК УРСР норма жилої площі встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метра на одну особу. Згідно зі ст.58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської [PERSON] народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення. Відповідно до ст.61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім'я якого видано ордер. Частиною 1 ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» місцем проживання фізичної особи вважається адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Відповідно до ч.1 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки користування позивачами відповідними кімнатами в гуртожитку за адресою м. Вінниця, вул. Р.Скалецького, буд. 31, повністю підтвержено матеріалами справи, таким чином суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved