Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, зазначаючи, що вона є власником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], яку отримала в дарунок від своєї матері. Відповідачі зареєстровані у квартирі, оскільки були колишніми співвласниками цієї квартири, однак на теперішній час власник квартири змінився. Вони не є родичами чи членами сімї позивача, в добровільному порядку з реєстрації не знялися. З березня 2016 року відповідачі не проживають у зазначеній квартирі, і, відповідно, не використовують житлову площу за призначенням. На теперішній час місце перебування чи проживання відповідачів позивачу не відоме. Реєстрація відповідачів у квартирі позивача порушує право власності останньої і перешкоджає здійсненню нею права відчуження квартири, якщо це виявиться необхідним. Тому вона просить усунути перешкоди у користуванні правом власності та визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою №34 у буд.№10 по вул.Східній у м.Пологи Запорізької області. Позивач у судове засідання не зявилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином, але подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримує повністю, не заперечує проти винесення судом заочного рішення. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON], місце реєстрації яких за адресою, зазначеною позивачем у позові, підтверджене відповіддю органу місцевого самоврядування на запит суду, до суду не зявилися, про причини неявки суд не повідомили, будучи повідомленими в порядку ч.9 ст.74 ЦПК України про місце, дату і час розгляду справи, про що свідчить оголошення, оприлюднене в газеті «Запорізька правда» від 09 листопада 2017 року про їх виклик до суду в дане судове засідання в якості відповідачів. Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи неявку у судове засідання без поважних причин належним чином повідомлених відповідачів, від яких не надійшло заяв про розгляд справи за їх відсутності, а також заяву позивача про можливість заочного розгляду справи, суд вбачає підстави для ухвалення у даній справі заочного рішення. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ст.197 ч.2 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за їх відсутності без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. За вимогами ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. На підставі ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Із копії договору дарування квартири від 10.02.2017 року, копії Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 10.02.2017 року, копії Технічного паспорта на квартиру [ADDRESS], вбачається, що позивач є власником квартири [ADDRESS]. Відповідно до довідки Виконавчого комітету Пологівської міської ради Пологівського району Запорізької області від 06.09.2017 року №9024, а також відповідей органу місцевого самоврядування на запит суду від 18.09.2017 року відповідачі - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [INFO]. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17 липня 1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316,317,319,321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Обєктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.163 ЖК України у разі тимчасової відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Згідно зі ст.169 ЖК України у разі припинення договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, наймач і особи, які проживають разом з ним, зобовязані звільнити жиле приміщення, а в разі відмовлення підлягають виселенню в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст.71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача за ним зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Судом встановлено, що відповідачі не є власниками зазначеної квартири, не є членами сімї власника квартири, не є наймачами квартири (її частини), не проживають у ній з березня 2016 року, витрати по її утриманню не несуть. Тобто, на даний час відсутні правові підстави для збереження за ними житлового приміщення. Факт реєстрації відповідачів у квартирі позивача у майбутньому може створити перешкоди для здійснення власником квартири свого права на її відчуження, а можливість заявити відповідачами про своє право на проживання у вказаній квартирі може створити перешкоди позивачу у користуванні своїм майном. Таким чином, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, приймаючи до уваги положення ст.11 ЦПК України щодо розгляду справ в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, підтверджуються зібраними у справі доказами і не порушують прав та інтересів третіх осіб, тому позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved