Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідачів, в якому просить визнати протиправними дії АТ «Львівгаз» в частині визначення об`єму та обсягу спожитого газу, виходячи із показників загальнобудинкового вузла обліку газу та дії Товариства з обмеженою відповідальністю «Львівгаз Збут» в частині нарахування плати за спожитий газ, виходячи із показників загально будинкового вузла обліку газу. Зобов`язати АТ «Львівгаз» та ТОВ «Львівгаз Збут» припинити такі дії. Зобов`язати АТ «Львівгаз» та здійснити ТОВ «Львівгаз Збут» здійснити перерахунок оплати за газ [PERSON] за період з 01 грудня 2018 року по день винесення судом рішення, виходячи із діючих протягом вказаного періоду норм споживання газу для громадян для приготування їжі, в квартирах, в яких не встановленні індивідуальні газові лічильники. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що проживає в [ADDRESS] . Між нею та ПАТ «Львівгаз» (правонаступником якого є Відповідач 1) було укладено Договір про надання населенню послуг з газопостачання, згідно якого було відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , який між ними не розривався, щороку пролонговувався, а тому є чинним на сьогоднішній день. З моменту укладення Договору в її квартирі з приладів, які споживають газ, встановлена лише газова плита, яка використовується виключно для приготування їжі. Станом і на сьогоднішній день в неї не встановлений індивідуальний газовий лічильник, а тому вона сплачувала за спожитий газ відповідно до кількості зареєстрованих в квартирі осіб та встановлених державою норм споживання природного газу. Щомісяця поштою їй приходили квитанції з рахунками за оплату газу. Починаючи з грудня 2018 року позивач помітила, що в квитанції вказана значно більша сума до оплати за спожитий газ, ніж це зазвичай було. Розібравшись з сумою до оплати, позивачем було встановлено, що за грудень 2018 року їй було нараховано 49,73 куб.м. газу, за січень 2019 року було нараховано 89,77 куб. м., і в подальшому кожного місяця цей показник відрізнявся, хоча, згідно закону, відповідачі повинні були нараховувати їй обсяг спожитого газу у відповідності до норм, встановлених державою та кількості зареєстрованих осіб. У зв`язку із цим позивач неодноразово зверталася до відповідачів з приводу їхнього свавільного нарахування об`єму спожитого газу по особовому рахунку № [NUMBER] . В березні 2020 року позивач отримала відповідь, згідно якої вбачається, що в квітні 2017 року Відповідачем 1 було встановлено загальнобудинковий лічильник газу, і з цього моменту відповідач здійснює розрахунки згідно показів цього загальнобудинкового лічильника на підставі Тимчасового положення про порядок проведення розрахунків за надання населенню послуг з газопостачання в умовах використання лічильників природного газу (будинкових), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16 травня 2002 року №620 (в редакції Постанови КМУ від 27.01.2016 року №46). Вважаючи такі дії відповідачів незаконними, вимушена звернутись до суду із даним позовом. Відповідач Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» із зазначеним позовом не погодився, подавши до суду відзив на позовну заяву, в якому зокрема вказав, що згідно Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» побутовий споживач не позбавлений права за свій кошт придбати індивідуальний прилад обліку природного газу. Облік природного газу за адресою [ADDRESS] здійснюється на підставі загальнобудинкового ВОГ. Між співвласниками даного будинку та АТ «Львівгаз» відсутній спір як в частині встановлення загальнобудинкового ВОГ так і в частині здійснення обліковування природного газу за допомогою загальнобудинкового ВОГ. Редакція Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» на момент встановлення загальнобудинкового ВОГ (квітень 2017 р.) не містила вимог для облгазів оснащувати споживачів саме індивідуальними лічильниками газу. Завданням закону було запровадження повного комерційного обліку природного газу. Визначення обсягів спожитого газу за показаннями загальнобудинкового ВОГ прямо передбачено абз. 5 п. 5.5 типового договору розподілу природного газу. Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Львівгаз збут» відзиву на позовну заяву не подав. Позивачем було подано відповідь на відзив, згідно якого додатково зазначає, що згідно правових висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 214/2435/17 та Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 року у справі № 524/7637/16-ц, а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 20.02.2019 року у справі № 212/5712/17, від 24.10.2019 року у справі № 214/5776/17, від 17.04.2020 року у справі № 215/2712/18-ц, від 25.11.2020 року у справі № 947/26219/19 встановлено, що ст. 6 Закону №3533-VI визначає обов`язок газорозподільної організації встановити саме квартирні прилади обліку газу в багатоквартирному будинку. До моменту встановлення квартирного лічильника газу облік газу повинен здійснюватися за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України (абз. 2 ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу»). В даному спорі самовільне встановлення газопостачальником загальнобудинкового лічильника газу не має жодного правового значення у правовідносинах сторін і не повинно впливати на розмір плати за спожитий газ. Встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу без погодження із позивачем та нарахування вартості спожитого газу на підставі показників загальнобудинкового вузла обліку газу порушують права позивача, оскільки в процесі обліку спожитого газу не відображається фактичне споживання газу кожним окремо споживачем багатоквартирного будинку, у квартирі якого відсутній лічильник, що призводить до нарахування вартості споживання газу, який насправді не використовувався споживачем. Унаслідок бездіяльності АТ «Львівгаз» споживачі газу у одному будинку поставлені у нерівне становище. Інших заяв по суті до суду не надходило. В судовому засідання представник позивача адвокат Гирич О.В. подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності , позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задоволити з підстав, викладених у позовній заяві та відповіді на відзив. Представники відповідачів АТ «Львівгаз» та ТОВ «Львівгаз Збут» в судове засідання не з`явились, не повідомивши причин своєї неявки, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи.Представник ТОВ «ЛьвівгазЗбут» подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши пояснення сторони, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, суд приходить до таких висновків. Позивач, [PERSON] , зареєстрована та проживає в [ADDRESS] . Між нею та ПАТ «Львівгаз» (правонаступником якого є Відповідач 1) було укладено Договір про надання населенню послуг з газопостачання, згідно якого було відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , а тому [PERSON] є споживачем послуг. Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» (АТ «Львівгаз») є Оператором ГРМ. З відповіді АТ «Львівгаз» №79008-Лв-2118-0320 від 03.03.2020 року вбачається, що з квітня 2017 року облік спожитого природного газу за адресою [ADDRESS] проводиться згідно показів будинкового газового лічильника, а в квартирі [ADDRESS] , в якій проживає позивач відсутній індивідуальний газовий лічильник. Відносини між сторонами у справі регулюються нормами Конституції України, ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів», Закону України «Про житлово-комунальні послуги», Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Згідно з частиною першою статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі Закон №1023-XII) держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. За змістом статті 21 цього Закону права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої статті 21 Закону №1023-XII крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. Як зазначено в преамбулі Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки. Відповідно до ст.1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил; виконавець - суб`єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; засіб обліку - прилад, технічний пристрій для обліку кількісних та/або якісних показників житлово-комунальної послуги, який має нормовані метрологічні характеристики; комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; норми споживання - кількісні показники споживання житлово-комунальних послуг, затверджені згідно із законодавством відповідними органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Відповідно до ч.1 ст.6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, зокрема, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року. У разі не встановлення населенню у зазначені строки лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. Таким чином, забезпечити комерційний облік природного газу зобов`язане газорозподільне підприємство. Згідно глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, 30.09.2015 № 2494 (далі - Кодекс), оператор газорозподільної системи (далі - Оператор ГРМ) - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Як встановлено у судовому засіданні, позивач [PERSON] є споживачем природного газу, а відповідач АТ «Львівгаз» є Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Відповідно до ч.1 ст.14 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від порядку затвердження цін/тарифів на житлово-комунальні послуги вони поділяються на три групи: перша група - житлово-комунальні послуги, ціни/тарифи на які затверджують уповноважені центральні органи виконавчої влади, а у випадках, передбачених законом, - національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг. У судовому засіданні встановлено, що тарифи на газопостачання відносяться до першої групи. Згідно ч.1 ст.19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Як передбачено ч.1 ст.20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» споживач має право одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Відповідно до п.1 ч.2 ст.20 цього Закону споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору цей договір є публічним, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України. Цей договір є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642ЦК України на невизначений строк. Фактом приєднання споживача до умов договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти договір, зокрема сплата рахунка Оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу. У пункті 1.4 Типового договору вказано, що термін, що використовується в цьому договорі, має таке значення: «споживач» фізична або юридична особа чи фізична особа підприємець, об`єкт якої підключений до газорозподільної системи Оператора ГРМ. Інші терміни вживаються у значеннях, наведених у Законі України «Про ринок природного газу» та Кодексі ГРС. Судом встановлено, що позивач [PERSON] приєдналася до цього типового договору розподілу природного газу, так як щомісячно споживає природний газ та щомісячно сплачує рахунки за спожитий природний газ. Права та обов`язки споживачів чітко визначені Типовим договором постачання природного газу споживачам, а саме - Розділом IV «Ціна, порядок обліку та оплати природного газу», Розділом V «Права та обов`язки споживача» та Розділом VІ «Права і обов`язки постачальника». Зміст типового договору, викладений в постанові Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, від 30.09.2015 № 2500, констатує, що права та обов`язки для всіх споживачів є ідентичними. Згідно п.2.1. даного договору АТ «Львівгаз» взяло на себе зобов`язання постачати природний газ споживачам, в необхідних об`ємах (обсягах), а споживачі взяли на себе зобов`язання своєчасно сплачувати вартість природного газу у розмірі, строки та порядку, що визначені цим договором. Відповідно до вимог ст.526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Нормою ч.1 ст.626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч.1 ст.5 Закону України «Про захист прав споживачів» держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. Відповідно до вимог ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно п.1 ч.2 ст.21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» виконавець зобов`язаний забезпечувати своєчасність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору. Згідно з ч.1 ст.30 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» державне регулювання цін/тарифів базується на принципах доступності житлово-комунальних послуг для всіх споживачів та рівності правових гарантій. За положеннями постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг від 28 грудня 2011 року № 150 «Про встановлення тарифу на транспортування природного газу та про встановлення тарифу на послуги з розподілу природного газу» (з 2011 року по 31 травня 2017 року) до структури тарифу було включено вартість витрат на встановлення лічильників газу населенню за кожні поставлені (розподілені) 1000 куб. м природного газу. Згідно з додатком № 1 до вказаної постанови Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг, в структурі тарифу затверджено витрати на встановлення лічильників газу населенню за поставлені 1000 куб. м природного газу, які становили 6,96 грн., а згідно з додатком № 1 до постанови від 27 вересня 2016 року № 1625 у структурі тарифу витрати на встановлення індивідуальних лічильників газу населенню за розподілені 1000 куб. м становлять 25,20 грн. У судовому засіданні встановлено, що позивач проводила оплату газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі - безпосередньо індивідуальних. Отже, за змістом статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» вбачається обов`язок встановлення відповідними суб`єктами господарювання - газорозподільними організаціями лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування вказаних приладів та робіт, оскільки відповідне фінансування уже закладено у тариф на оплату спожитого газу. Відмова відповідача встановити індивідуальні лічильники позивачам суперечить вимогам законодавства, порушує права позивача. З урахуванням вимог статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» волевиявлення позивачів на встановлення індивідуальних лічильників газу не може бути порушеним. Таким чином, суд приходить до висновку, що задоволення вимог позивача, буде відповідати зазначеній державній політиці у сфері житлово-комунальних послуг, забезпечить раціональне використання ресурсів та рівні можливості для позивачів з отримання послуги по газопостачанню; встановлення позивачам індивідуальних лічильників забезпечить оплату кожним з них саме того об`єму газу, який ним спожитий, що буде відповідати такому завданню цивільного законодавства, як справедливість. Аналогічна позиція зазначена в постановах Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2018 року у справі № 214/2435/17 (пров. № 14-347цс18) та Великої Палати Верховного Суду від 09.10.2019 року у справі № 524/7637/16-ц (пров. № 14-470цс19), а також у постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду: від 20.02.2019 року у справі № 212/5712/17 (пров. № 61-116св19), від 24.10.2019 року у справі № 214/5776/17 (пров. № 61-13554св19), від 17.04.2020 року у справі № 215/2712/18-ц (провадження № 61-2509св20). Таким чином, відповідач АТ «Львівгаз» зобов`язаний надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» зобов`язаний забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року. Стосовно доводів АТ «Львівгаз» про те, що встановлення загальнобудинкового приладу обліку природного газу на будинку за адресою [ADDRESS] , не суперечить Законодавству України, чинного на час встановлення цього приладу обліку, суд до уваги не приймає з огляду на наступне. Так, згідно пунктів 2, 3 глави 1 Розділу ІХ Кодексу ГРМ, в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин, визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу по об`єкту побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника природного газу з урахуванням вимог цього Кодексу та договору. Якщо побутовий споживач за договором розподілу природного газу не забезпечений лічильником газу, фактичний об`єм спожитого (розподіленого) природного газу по об`єкту побутового споживача за відповідний календарний місяць визначається за нормами споживання. За ініціативи балансоутримувача (управителя) або Оператора ГРМ та за їх рахунок в багатоквартирному будинку (гуртожитку) або на групу будинків (гуртожитків), мешканці яких в повному обсязі чи частково розраховуються за нормами споживання, або для цілей складання загального балансу споживання природного газу може бути організований та встановлений загальнобудинковий вузол обліку природного газу. Балансоутримувач (управитель) не може відмовити Оператору ГРМ в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу, якщо ці заходи здійснюються за рахунок Оператора ГРМ. Відповідно до п. 4 гл. 1 розділу ІХ Кодексу ГРС комерційний вузол обліку встановлюється (організовується) в точці вимірювання, яка має збігатися з межею балансової належності (точкою комерційного обліку) між суміжними власниками газових мереж. Відповідно до п. 1 гл. 5 розділу ІІІ Кодексу ГРС межа балансової належності та експлуатаційної відповідальності між Оператором ГРМ та споживачем (суміжним суб`єктом ринку природного газу) визначається в акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, що є невід`ємною частиною договору розподілу природного газу (або у передбачених цим Кодексом випадках технічній угоді про умови приймання-передачі газу ГРМ). Акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін в обов`язковому порядку має містити схему газопроводів з визначенням на них межі балансової належності, точки вимірювання (місця встановлення вузла обліку) та напрямів потоків природного газу. Судом встановлено, що відповідачем встановлено загальнобудинковий прилад обліку природного газу для мешканців будинку за адресою [ADDRESS] , та не було надано жодного доказу про складання Акту розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, який у встановленому законом порядку було б погоджено із споживачами або ж з їх представником. Відповідно до пункту 3 Правил постачання природного газу 30.09.2015 № 2496, постачання природного газу споживачу здійснюється на підставі договору постачання природного газу між постачальником та споживачем, який укладається відповідно до вимог цих Правил. Постачання природного газу побутовим споживачам здійснюється за договором, який має відповідати типовому договору постачання природного газу побутовим споживачам, що затверджується Регулятором та оприлюднюється в установленому порядку. Споживачам, у яких відсутній газовий лічильник, нарахування за використаний газ здійснюється відповідно до встановлених державою норм споживання природного газу. У зв`язку із чим суд доходить висновку, що слід провести перерахунок об`ємів споживання природного газу по об`єкту побутового споживача відповідно до чинних Норм споживання природного газу для населення у разі відсутності газових лічильників за період з 01.12.2018 року по 30.03.2021 року. На підставі наведеного вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню. Суд вважає, що задоволення позову буде відповідати такому завданню цивільного судочинства, як справедливе вирішення цивільних справ з метою захисту оспорюваних прав позивача. Таким чином, дослідивши письмові докази, суд на підставі ст.12 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та ст.13 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Визначаючи розмір судового збору, який підлягає стягненню з відповідачів, суд виходить з наступного. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом (ст.133 ЦПК України). Згідно ст.6 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 р. № 3674-VI за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Уразі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. За подання зустрічних позовних заяв, а також заяв про вступ у справу третіх осіб із самостійними вимогами судовий збір сплачується на загальних підставах. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» подані до суду позовні заяви чи заяви, а також зустрічні позовні заяви можуть містити кілька самостійних позовних вимог, кожна з яких є об`єктом справляння судового збору. За подання додаткових заяв, у яких збільшується розмір позовних вимог, недоплачена сума судового збору також підлягає сплаті. У разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених згідно із статтею 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» за подання позову немайнового характеру. Відповідно до ч.1, п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» (в редакції на час подання позову) за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою, ставка судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб на місяць, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Стаття 5 Закону України «Про судовий збір», відповідно до якої особи, які зазначені у цій статті звільняються від сплати судового збору у всіх судових інстанціях відповідно до зазначеного у ній переліку, не містить у переліку осіб, звільнених від сплати судового збору, таких осіб, як споживачі. Зазначений перелік є вичерпним щодо сплати судового збору у всіх судових інстанціях. Разом з тим, відповідно до частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав, що призвело до збігу темпоральної (часової) та змістовної (сутнісної) колізій правових норм одного й того ж рівня. Згідно з преамбулою Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів» підтверджує можливість судового захисту прав споживачів, передбачених законодавством і встановлює певні особливості судового захисту прав споживачів, однією з яких є звільнення споживачів від сплати судового збору за позовами, що пов`язані з порушенням їх прав. У регулюванні сплати судового збору положення зазначеної норми права є спеціальними до положень статті п`ятої Закону України «Про судовий збір», оскільки остання загалом урегульовує питання звільнення різних суб`єктів звернення до суду від сплати судового збору за різні процесуальні дії ( об`єкти сплати судового збору) в судах усіх інстанцій. У цьому Законі не йдеться про звільнення споживачів від оплати судового збору загалом за подання до суду будь-якої інстанції будь-якого з об`єктів справляння судового збору. Застосовувати частину третю статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» обов`язково слід у системному зв`язку з нормами статей 1 - 6 Закону України «Про судовий збір», тобто враховуючи характеристику об`єкта справляння судового збору та з урахуванням правил врегулювання темпоральної колізії, зокрема правила відповідно до якого пізніше прийнятий закон відміняє закон, якій був прийнятий раніше. Статті 3 і 4 Закону України «Про судовий збір» визначають, що об`єктом справляння судового збору є процесуальний документ - позовна заява, інша заява, апеляційна, касаційна скарги, заява про перегляд судового рішення Верховним Судом тощо. Розмір ставки судового збору так само залежить передусім від об`єкта справляння судового збору. Отже, системне тлумачення статті 5 Закону України «Про судовий збір» та статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» дозволяє зробити висновок про те, що сама по собі відсутність такої категорії осіб як споживачі серед переліку осіб, які мають пільги щодо сплати судового збору, не може безумовно означати те, що споживачі такої пільги не мають або позбавлені. Оскільки така пільга встановлена спеціальною нормою (стаття 22 Закону України «Про захист прав споживачів), що закріплена в законі, який гарантує реалізацію та захист прав споживачів. Звільнення споживачів від сплати судового збору має відбуватися не тільки у суді першої інстанції (при пред`явленні позову), але й на наступних стадіях цивільного процесу (при подачі апеляційної та касаційної скарги). Ці стадії судового захисту є єдиним цивільним процесом, завдання якого є справедливий розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушеного права. Аналогічний висновок зроблений і в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі № 761/24881/16-ц. Таким чином, відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України відповідно до розміру задоволених позовних вимог з відповідача ТОВ «Львівгаз збут» на користь держави підлягає стягненню 2724 грн., з відповідача Акціонерне товариство «Оператор газорозподільної системи «Львівгаз» підлягає стягненню 2724 грн. в рахунок відшкодування судових витрат по справі за розгляд справи судом.

Outcome: approved