Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила (згідно уточнених та доповнених позовних вимог) зобов'язати відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Кривому Розі (відповідач-1) провести на її користь виплату одноразової допомоги у зв'язку зі стратою професійної працездатності в сумі 64380грн та щомісячних страхових виплат у сумі 1222 грн 77 коп, починаючи з 18 грудня 2009 року; зобов'язати відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Кривому Розі фінансувати її додаткові витрати на лікування та інші потреби, визначені висновками МСЕК від 31.07.2012 року; стягнути на її користь з КП «Міський тролейбус» (відповідач-2) відшкодування завданої їй моральної шкоди у сумі 50000 грн; судові витрати покласти на відповідачів. В судовому засіданні позивач та її представники позов підтримали та показали, що позивач працювала у відповідача-2 з 1996 року по 2008 рік у шкідливих умовах, в результаті чого отримала професійне захворювання та стійку втрату працездатності. При цьому, відповідач-1 невірно нарахувала їй одноразову компенсацію та щомісячні виплати, тривалий час взагалі відмовлялася виплачувати їй кошти, зупинила їх виплату своїм рішенням, тривалий час оскаржувала до суду факт отримання нею професійного захворювання, тощо. Відповідач-2 за час роботи у нього не дотримувався вимог щодо охорони праці, ігнорував її звернення, внаслідок чого не вживав заходи щодо забезпечення їй безпечних умов праці та допустив отримання нею професійного захворювання та втрати професійної працездатності, чим спричинив їй моральну шкоду, яку вона оцінює у 50000 грн. Просили позов задовольнити. Відповідачі в судовому засіданні позов не визнали у повному обсязі. Відповідач-1 показав, що вони дійсно оскаржували факт отримання позивачем професійного захворювання і у зв'язку з цим призупинили нарахування та виплату їй компенсації. Однак звернення до суду-це їх право, і у них були підстави вважати факт отримання захворювання позивачем таким, який не пов'язаний з виробництвом. Вважає, що нарахування одноразової допомоги та щомісячних виплат проведено з додержанням вимог законодавства. Спричинення моральної шкоди вважає недоведеним. Просить у позові відмовити. Відповідач-2 у судовому засіданні показав, що позивач лише 1 раз за весь період роботи звертався до адміністрації підприємства. Підприємство проводило регулярні медичні огляди, дотримувалося вимог законодавства щодо охорони праці. Вважає, що вимоги щодо спричинення позивачу моральної шкоди не доведені, просить у позові відмовити. Суд, вислухавши думки сторін та дослідивши документи та матеріали, що маються у справі, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Як видно з тексту позовних вимог, у т.ч. - уточнених позивачем, позивач, посилаючись на ч.1 ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальнестрахування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», вважає, що щомісячна виплата повинна дорівнювати його середньому заробітку та становити 1222 грн. При цьому, суд не може погодитися з даною позицією сторони, оскільки вона не відповідає вимогам закону. Так, згідно ч.1 ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальнестрахування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», сума щомісячної страхової виплати встановлюється відповідно до ступеня втрати професійної працездатності та середньомісячного заробітку, що потерпілий мав до ушкодження здоров'я. Очевидно, що у вказаній нормі відсутнє посилання на те, що сума щомісячної страхової виплати повинна дорівнювати середній заробітній платі, а лише зазначається, що розмір заробітної плати та відсоток втрати працездатності приймається до уваги при визначенні вказаної суми. Крім того, при нарахуванні страхових виплат відповідачем-1 застосовано розмір заробітної плати позивача у сумі 1382 грн 10 коп (а.с.139), тобто - суттєво більший, аніж той, що застосовував у своїх розрахунках сам позивач. Крім того, оцінюючи позицію позивача щодо нарахування йому страхових виплат на підставі ст.47 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальнестрахування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», суд критично оцінює дану позицію сторони, оскільки доходить до висновку, що позивачем застосовано норму права, яка не регулює спірні правовідносини, і, отже, не підлягає застосуванню. Так, стаття 47 вказаного Закону України структурно розташована у розділі IX «Фінансування страхування від нещасного випадку» та називається «Порядок визначення класу професійного ризику». Таким чином, вказаною статтею не регламентується встановлення розміру щомісячних страхових виплат або одноразового відшкодування, оскільки вони не є класом професійного ризику за своїм визначенням, і, отже, наведена норма права застосуванню до даних правовідносин не підлягає. Суд вважає також необґрунтованими позовні вимоги щодо початку призначення платежів з 18 грудня 2009 року, оскільки доходить до висновку, що факт втрати професійної працездатності, як підстава для здійснення страхового відшкодування, встановлюється відповідними рішеннями МСЕК, з дати яких і повинні призначатися страхові виплати чи разова допомога. Розглядаючи позовні вимоги щодо збільшення одноразової виплати, суд доходить до висновку, що вказані вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав: Як видно з матеріалів справи, постановою відповідача-1 від 12.08.2011 року нараховано суму одноразової допомоги у 20731 грн 50 коп, виходячи з 15% втрати професійної працездатності та суми середньої заробітної плати у 1382 грн 10 коп (а.с.136). Вказаний розрахунок відповідає вимогам абз.1 ч.2 ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальнестрахування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», і, отже, є правомірним. Разом з тим, після нарахування вказаної одноразової виплати - 10.07.2012 року, при проходженні чергового огляду МСЕК, було встановлено зростання ступеню втрати працездатності позивача з 15% до 20%, тобто на 5%. Згідно абз.2 ч.2 ст.34 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальнестрахування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», у разі коли при подальших обстеженнях МСЕК потерпілому встановлено інший, вищий ступінь втрати стійкої професійної працездатності, з урахуванням іншої професійної хвороби або іншого каліцтва, пов'язаного з виконанням трудових обов'язків, йому провадиться одноразова виплата, сума якої визначається із розрахунку середньомісячного заробітку потерпілого за кожний відсоток збільшення ступеня втрати професійної працездатності відносно попереднього обстеження МСЕК. Таким чином, суд доходить до висновку про необхідність додатково стягнути з відповідача-1 недоплачену частину одноразової виплати з розрахунку 1382 грн 10 коп (середній заробіток) * 5 (% додаткової втрати працездатності ) = 6910 грн 50 коп. Суд також вважає такими, що не підлягають задоволенню, вимоги щодо зобов'язання відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м.Кривому Розі фінансувати її додаткові витрати на лікування та інші потреби, визначені висновками МСЕК від 31.07.2012 року. При цьому, суд виходить з наступного: Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Таким чином,у випадку, коли порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів не існує, особа не має права звертатися за їх захистом до суду. При цьому, право застрахованих осіб на отримання фінансування додаткових витрат на лікування та інших потреб, визначених висновками МСЕК, передбачено законом, а позивачем не надано жодних доказів того, що вказане право у відношенні неї відповідачем-1 порушено, не визнано чи оспорено. Таким чином, на даний час відсутній цивільно-правовий спір з даного питання, і, отже, позовні вимоги у даній частині задоволенню не підлягають. Не підлягають також задоволенню позовні вимоги щодо відшкодування відповідачем-2 моральної шкоди, оскільки суд доходить до висновку про їх недоведеність. Відповідно до вимог ст.10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. З наведеного суд доходить до висновку, що предметом доказування у даній справі стосовно відповідача-2 є факт спричинення саме ним моральної шкоди, його винні дії у зв'язку з цим, наявність моральної шкоди та її розмір. Судом до початку розгляду справи по суті позивачу було докладно роз'яснено обов'язок доказування, строки та порядок подання доказів та строки та порядок подання до суду заяв про забезпечення доказів (зокрема - щодо витребування доказів та виклику свідків). Вказане зафіксовано звукозаписом судового засідання. При цьому, позивач вказаними правами не скористався та належних доказів на підтвердження заявлених ним позовних вимог не надав. Так, позивачем не доведено, якими саме винними діями відповідача-2 їй було спричинено моральну шкоду, у який період, які саме моральні страждання заподіяно, тощо. Не надано жодних розрахунків щодо визначення та обґрунтування заявленого у позові розміру моральної шкоди. На підставі викладеного суд доходить до висновку, що позовні вимоги у даній частині також задоволенню не підлягають. На підставі викладеного , та

Outcome: partial