Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до суду, у якому просила стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію, яка становить 1/2 вартості автомобіля марки «Фольксваген» моделі «Гольф Плюс 1,6», 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] , у розмірі відповідно до ринкової вартості, встановленої проведеною оцінкою, визнати за нею право власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,18 га, кадастровий № 4623682000:02:002:0101, яка розташована за адресою [ADDRESS] , а також на 1/2 частину об`єкту незавершеного будівництва, який знаходиться на згаданій земельній ділянці. Мотивує свої позовні вимоги там, що 02 серпня 2008 року між нею та відповідачем укладено шлюб, під час якого у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . 02 липня 2018 року відповідач подав до Шевченківського районного суду м. Львова позов про розірвання шлюбу між сторонами. 20 листопада 2018 року Шевченківським районним судом м. Львова ухвалено рішення у справі за її позовом до відповідача про стягнення аліментів. Зауважує, що за період шлюбу вони набули вищезгадане майно. На день подання позову до суду вона не домовилася з відповідачем про порядок поділу спільного майна, шлюбний договір не укладався. З огляду на вказане, вважає, що вищевказане майно належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності, а тому підлягає поділу. З огляду на вказане, просить позовну вимоги задовольнити. Ухвалою судді від 22 січня 2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 16 квітня 2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він з позовними вимогами не погодився, зазначив, що транспортний засіб марки «Фольксваген» куплявся за його особисті кошти, які він заробив до шлюбу. Зауважив, що вартість об`єкта незавершеного будівництва, названа позивачем, є істотно заниженою. Крім того, вказує, що земельна ділянка також куплялася за його особисті кошти, будівництво будинку здійснювалося за його кошти та за допомогою його особистих будівельних матеріалів. Відтак, вважає, що зазначене майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а тому поділу не підлягає. Разом з відзивом відповідачем подано до суду клопотання, у якому він просив викликати для допиту як свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , а також витребувати у позивача виписки по банківських рахунках у АТ «Кредобанк». Протокольною ухвалою від 25 квітня 2019 року клопотання відповідача в частині допиту свідків задоволено, в частині витребування у позивача та АТ «Кредобанк» виписки по банківських рахунках відмовлено у зв`язку з відсутністю доказів наявності таких. 03 травня 2019 року від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, у якій вона зазначила, що відповідачем не надано суду доказів придбання спірного автомобіля за його особисті кошти. Також зауважила, що згідно з договором купівлі-продажу спірної земельної ділянки, така набута у власність сторонами як подружжям та є спільною сумісною власністю. Зазначила, що відповідач не подав суду доказів придбання особисто ним будівельних матеріалів, з яких здійснювалося будівництво будинку. Повідомила, що брала безпосередню участь у будівництві, зокрема, працювала з архітектором щодо розроблення проекту будинку, з дизайнерами щодо інтер`єру та екстер`єру, обирала разом з відповідачем двері, ручки для дверей, вікна, дах, оздоблення тощо. Відтак, підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити. 17 травня 2019 року від відповідача до суду надійшла заперечення, у яких він зазначив, що не погоджується з доводами позивача. Підкреслив, що транспортний засіб куплявся за кошти, якими він володів до реєстрації шлюбу. Крім того, вказав, що позивачем не надано суду доказів придбання будівельних матеріалів для будівництва будинку за її кошти. Повідомив, що позивач дійсно брала участь у виборі деяких матеріалів для будинку. Окрім цього, просив викликати та допитати як свідків [PERSON] та [PERSON] . У судовому засідання 30 травня 2019 року позивачем заявлено клопотання про витребування інформації, а саме щодо наявності у відповідача депозитних рахунків у ПАТ «Державний ощадний банк України». Протокольною ухвалою від 30 травня 2019 року відмовлено позивачу у задоволенні клопотання про витребування інформації у зв`язку з відсутністю доказів наявності таких, задоволено клопотання відповідача про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] . У судовому засіданні 07 серпня 2019 року представником відповідача заявлено клопотання про допит свідка [PERSON] у режимі відеоконференції. Протокольною ухвалою від 07 серпня 2019 року представнику відповідача відмовлено у задоволенні клопотання про допит свідка [PERSON] у режимі відеоконференції, закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті. 24 жовтня 2019 року від представника відповідача [PERSON] до суду надійшло клопотання, у якому він просив поновити відповідачу строк для подання доказів та приєднати до матеріалів справи довідки про доходи [PERSON] . Протокольною ухвалою від 26 листопада 2019 року клопотання представника відповідача [PERSON] про поновлення строку для подання доказів та приєднання таких до матеріалів задоволено. Позивач та її представник у судовому засіданні надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві та відповіді на відзив, додаткових поясненнях, позовні вимоги підтримали, та просили такі задовольнити. Відповідач та його представник у судовому засіданні надали пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву та запереченні, проти задоволення позовних вимог заперечили, просили у задоволенні таких відмовити. Заслухавши думку учасників судового розгляду, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи пі інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч.ч. 2,3 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому\~статтею 364\~цього Кодексу. Як вбачається з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 02 серпня 2008 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Львівського міського управління юстиції, сторони зареєстрували шлюб 02 серпня 2008 року, про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис № 1747. Як зазначає позивач, автомобіль марки «Фольксваген» моделі «Гольф Плюс 1,6», 2008 року випуску, номер кузова [NUMBER] , номерний знак [NUMBER] зареєстрований на позивача, що останнім не оспорюється і підтверджується. Допитаний у якості свідка відповідач повідомив, що він придбав спірний автомобіль за власні кошти у жовтні 2008 року, тобто після укладення шлюбу з позивачем. Однак замовляв цей транспортний засіб задовго до одруження. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона є сусідом відповідача. Він до укладення шлюбу уклав угоду про купівлю транспортного засобу. Вони разом їздили в дві банківські установи, де він знімав кошти з рахунків. Після цього вони їздили на вул. Городоцьку у м. Львові, де відповідач придбав автомобіль. Вказала, що позивач жодних коштів не вкладала у майно відповідача, а його мати платила гроші за землю і будинок. Згідно з договором купівлі-продажу автомобіля № 28103 від 21 лютого 2008 року, продавець ТзОВ «Алекс Со» зобов`язався замовити, доставити і передати у власність, а покупець, яким є відповідач, прийняти і оплатити на умовах цього договору товар у вигляді автомобіля, визначеного у додатку № 1 до договору. Згідно з додатком № 1 до договору № 28103 предметом такого є автомобіль марки «Фольксваген» моделі «Гольф Плюс», об`єм двигуна 1600 куб. см., ціна якого становила 25830 доларів США. За п. 3.3 зазначеного договору, покупець зобов`язався сплатити 10 % від вартості транспортного засобу протягом 3-х банківських днів з моменту отримання виставленого продавцем рахунку. Рахунком № 0000000492 від 14 жовтня 2008 року стверджується, що вартість спірного автомобіля становить 127223 грн. відповідно до угоди № 28103 від 14 жовтня 2008 року. Платником визначений [PERSON] . Як вбачається з наданих відповідачем виписок по банківському вкладу, ним на його рахунок у ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» 24 червня 2008 року внесено 36000 грн., 09 липня 2008 року 20000 грн., 07 серпня 2008 року 20000 грн. Випискою № 24 від 04 червня 2008 року стверджується, що у відповідача на його рахунку у АКБ «Укрексімбанк» станом на вказану дату перебувало 83500 грн. При цьому суд не бере до уваги квитанції № 13 від 03 квітня 2008 року, № 12 від 06 лютого 2008 року, № 7 від 12 березня 2008 року, № 10 від 07 травня 2008 року, виписки № 17 від 03 квітня 2008 року, № 26 від 11 липня 2008 року, оскільки оригінали таких не були надані суду для дослідження. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що відповідачем до укладення шлюбу з позивачем накопичена сума власних коштів у розмірі 149500 грн. Натомість, позивачем не подано суду жодних належним та допустимих доказів на підтвердження наявності у неї власних грошових коштів, які могли б бути використані для купівлі спірного транспортного засобу. За ч. 2 ст. 70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом . З огляду на вказане, суд вважає, що зазначений автомобіль куплений за особисті грошові кошти відповідача, накопичені до укладення шлюбу з позивачем. Крім того, згідно з ч. 2 ст. 364 ЦК України якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183\~цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. За п. 25 вищезгаданої постанови Пленуму Верховного Суду України вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Отже, у задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача грошової компенсації, яка становить 1/2 вартості автомобіля, слід відмовити. Щодо позовної вимоги про визнання за позивачем 1/2 частки земельної ділянки площею 0,18 га, кадастровий № 4623682000:02:002:0101, яка розташована за адресою [ADDRESS] , суд зазначає наступне. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 131137966 від 17 липня 2018 року відповідачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,18 га, кадастровий № 4623682000:02:002:0101, яка розташована за адресою Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Годовиця, державна реєстрація якої проведена 02 квітня 2013 року. Земельна ділянка набута відповідачем на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки. Згідно з договором купівлі-продажу земельної ділянки від 02 квітня 2013 року, відповідач придбав у [PERSON] вищезазначену земельну ділянку за 263769 грн. Згідно з абз. 2 п. 9 зазначеного договору покупець [PERSON] стверджував, що на момент укладення цього договору він перебував у шлюбі з [PERSON] і ця земельна ділянка набувається ними за взаємною згодою як спільна сумісна власність відповідно до ст.ст. 63, 65 СК України. За ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними Згідно з ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відтак, суд приходить до висновку, що договором купівлі-продажу земельної ділянки встановлено, що така належить сторонами на праві спільної сумісної власності, а тому частки сторін у такому майні є рівними. Сторонами не надано суду інформації щодо оспорювання зазначеного договору або окремих його частин, про внесення змін до такого тощо. Відтак, відмова у задоволенні заявленої позовної вимоги фактично знівелювало б право позивача на частку у вищезгаданий земельній ділянці, яке встановлено правочином. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, позовна вимога про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину земельної ділянки площею 0,18 га, кадастровий № 4623682000:02:002:0101, яка розташована за адресою [ADDRESS] , підлягає до часткового задоволення, а саме без зазначення в адреси вулиці та будинку розташування такої, оскільки така ідентифікується по кадастровому номеру. Що стосується позовної вимоги про визнання за позивачем 1/2 частини об`єкту незавершеного будівництва, який знаходиться на вищезгаданій земельній ділянці, суд приходить до таких висновків. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що вона є матір`ю відповідача, працює в гімназії. З 2003 року отримує пенсію. Вона зібрала відповідачу більше 33000 доларів США, за які він будував спірний будинок. На підтвердження вказаних обставин представником відповідача [PERSON] подано довідки про доходи [PERSON] № 87 від 24 червня 2019 року, № 88 від 26 червня 2019 року, № 89 від 27 червня 2019 року, № 3779 1777 8181 9715 від 17 вересня 2019 року. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що відповідач є його племінником. Зауважив, що, будучи неодруженим, відповідач збирав будівельні матеріали. Вони разом купляли блоки за 5000 доларів США, які відповідач потім зберігав на території його сина. В подальшому відповідач продав блоки його сину і придбав нові. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що він будував спірний будинок у 2012-2013 роках. За всі роботи і будівельні матеріали платив відповідач. Як зазначає позивач, даний будинок є об`єктом незавершеного будівництва. Відповідачем дана обставина не оспорюється. У постанові від 30 січня 2019 року по справі № 454/1678/16-ц Верховний Суд зазначив, що у ЦК України, крім понять «нерухомість», «нерухоме майно», «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті 181, пункт 6 частини першої статті 346, статті 350, 351), вживаються також інші поняття, наприклад: «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331), «об`єкт будівництва» (статті 876, 877, 879, 881, 883), однак прямого визначення цих понять не міститься. Відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, новостворене нерухоме майно набуває юридичного статусу житлового будинку після прийняття його до експлуатації і з моменту державної реєстрації права власності на нього. Однак до цього, не будучи житловим будинком з формально-правового погляду, об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю використаних у його будівництві будівельних матеріалів, результатів виконаних робіт, тобто речей як предметів матеріального світу, щодо яких можуть виникати цивільні права та обов`язки, тому такий об`єкт є майном, яке за передбачених законом умов може належати на праві спільної сумісної власності подружжю і підлягати поділу між ними. За позовом чоловіка, дружини суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Аналогічна позиція висвітлена у постанові Верховного Суду від 18 березня 2019 року у справі № 299/1757/16-ц, Проте, як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано суду доказів, з яких можна було б зробити висновок про ступінь готовності об`єкта незавершеного будівництва, про можливість визначення окремих частин такого і технічну можливість доведення до кінця будівництва зазначеними особами. При цьому суд зазначає, що сторони не скористалися своїм процесуальним правом на призначення відповідної судової експертизи для встановлення обставин справи. З огляду на вказане, суд не вбачає необхідності брати до уваги покази свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] щодо процесу будівництва спірного будинку. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відтак, позовна вимога про визнання за позивачем права власності на 1/2 частину об`єкта незавершеного будівництва, який знаходиться за адресою [ADDRESS] , на згаданій земельній ділянці, задоволенню не підлягає. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що аргументи позивача, якими вона мотивувала позовні вимоги, частково знайшли своє підтвердження під час розгляду справи, а тому позовні вимоги слід задовольнити частково і визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,18 га, кадастровий № 4623682000:02:002:0101, яка розташована за адресою Львівська обл., Пустомитівський р-н, с. Годовиця. У решті позовних вимог слід відмовити. Як вбачається зі звіту про оцінку майна, виконаного ПП «Оціночна компанія «Апекс» станом на 26 листопада 2018 року, вартість вищезгаданої земельної ділянки становить 670386 грн. При цьому вартість 1 кв.м. дорівнює 372 грн. 44 коп. Площа земельної ділянки становить 1800 кв.м. Виходячи з вказаного, вартість земельної ділянки становить 670392 грн. Враховуючи зазначене та

Outcome: partial