Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача /третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору - Ренійська міська рада Одеської області/ про виділ частки в натурі, припинення права спільної часткової власності, визнання права власності, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідно до рішення Ренійського районного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року позивачу належить 6/10 частин житлового будинку [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку літ. А загальною площею 75 кв. м., житловою площею 38,70 кв. м., вбиральні літ. Б, гаражу літ. В, огорожі 1,2, споруди 3. Співвласником інших 4/10 частин вказаного будинку є відповідач. Фактично належні позивачу 6/10 частин спірного будинку разом з іншими спорудами є окремим житловим будинком, який має окремий вихід і вхід, крім того, має окреме водопостачання, енергопостачання, але знаходиться у спільній частковій власності, що в свою чергу перешкоджає вільному здійсненню права власності позивача, оскільки при розпорядженні власністю необхідно враховувати думку іншого власника. Таким чином, вказаний будинок поділений на дві квартири, в однієї з котрих проживає позивач, а саме в квартирі № 1 , загальною площею 75,00 кв.м, житловою площею 38,70 кв . м , допоміжною площею 36,30 кв.м . Крім того, у домоволодінні є господарськи будівлі та споруди, які також фактично поділені між співвласниками. Так, у користуванні позивача знаходиться вбиральня літ. Б, гараж літ. В, огорожа літ. 1,2, споруда 3. У користуванні відповідача знаходиться квартира № 2, загальною площею 30,90 кв. м , житловою площею 22,00 кв.м, допоміжною площею8,90 кв.м, сарай літ. К, И,Г, огорожа - 3,4, споруда - 5. Таким чином, співвласники фактично провели поділ спільної часткової власності та встановили порядок користування земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями. Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце його проведення сповіщалася належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява від представника позивача - адвокат Златі Н.С., відповідно до якої вона просить розглядати справу за їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі та просять його задовольнити, не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач на судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце його проведення сповіщалася належними чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними та є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, причини неявки суду не відомі, про дату, час та місце проведення судового засідання сповіщався належним чином, надав суду заяву, відповідно до якої він просить розглядати справу за його відсутності, проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, відповідно до рішення Ренійського районного суду Одеської області від 24 жовтня 2018 року позивачу належить 6/10 частин житлового будинку [ADDRESS] , який складається з: житлового будинку літ. А загальною площею 75 кв. м., житловою площею 38,70 кв. м., вбиральні літ. Б, гаражу літ. В, огорожі 1,2, споруди 3. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст .317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Співвласником інших 4/10 частин вказаного будинку є відповідач. Відповідно до ч. ч. 1, 2ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст. 356 ЦК України, як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Фактично належні позивачу 6/10 частин спірного будинку разом з іншими спорудами є окремим житловим будинком, який має окремий вихід і вхід, крім того, має окреме водопостачання, енергопостачання, але знаходиться у спільній частковій власності, що в свою чергу перешкоджає вільному здійсненню права власності позивача, оскільки при розпорядженні власністю необхідно враховувати думку іншого власника. Таким чином, вказаний будинок поділений на дві квартири, в однієї з котрих проживає позивач, а саме в квартирі № 1 , загальною площею 75,00 кв.м, житловою площею 38,70 кв . м , допоміжною площею 36,30 кв.м . Крім того, у домоволодінні є господарськи будівлі та споруди, які також фактично поділені між співвласниками. Так, у користуванні позивача знаходиться вбиральня літ. Б, гараж літ. В, огорожа літ. 1,2, споруда 3. У користуванні відповідача знаходиться квартира № 2, загальною площею 30,90 кв. м , житловою площею 22,00 кв.м, допоміжною площею8,90 кв.м, сарай літ. К, И,Г, огорожа - 3,4, споруда - 5. Таким чином, співвласники фактично провели поділ спільної часткової власності та встановили порядок користування земельної ділянки, на якій розташований житловий будинок з надвірними спорудами та будівлями. Відповідно до ч.1, 3 ст.364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Як роз`яснено в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 4 жовтня 1991 року «Про практику застосування законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. Виходячи з положень ст. ст. 183, 364, 370 ЦК України, виділ частки в натурі (поділ будинку) може мати місце за наявністю технічної можливості виділення кожній із сторін відокремленої частини будинку із самостійним виходом (квартири), яка відповідає розміру їх часток у приватної власності або наявності технічної можливості переобладнання будинку в ізольовані квартири Судом було встановлено, що співвласники фактично провели поділ спільної часткової власності та фактично поділили будинок на дві окремих, ізольовані квартири. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права. У свою чергу, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зав`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Відповідно до ч. 4 ст. 13 Конституції України, усі суб`єкти права власності рівні перед законом (частина четверта статті 13); кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (частини перша, друга статті 41); правовий режим власності визначається виключно законами України (пункт 7 частини першої статті 92). Згідно із ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться зокрема на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Отже, всі вказані обставини знайшли своє підтвердження у судовому засіданні та не викликають у суду жодних сумнівів.Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача є обґрунтованими, відповідають чинному законодавству, а тому мають бути задоволені. На підставі викладеного та

Outcome: approved