Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-14 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача завданих збитків, включаючи вартість нерухомого майна, що становить 90 659,02 доларів США, що згідно з офіційним курсом валют, встановленим Національним банком України, еквівалентно 2 374 178,41 гривень, зокрема 42 000 доларів США та 840 доларів США, що були сплачені при укладенні договору купівлі-продажу квартири, 47 819,02 доларів США - за користування чужими коштами, а також судових витрат. Позов мотивує тим, що 12 лютого 2009 року придбала у відповідача квартиру [ADDRESS] , площею 49,5 м.кв., на підставі договору купівлі-продажу, що був посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Холявкою В.Я. за реєстровим номером 1117. 24 жовтня 2015 року отримала лист Сихівського відділу державної виконавчої служби Львівського міського управління юстиції з постановою про відкриття провадження від 20 жовтня 2015 року. При зверненні у виконавчу службу довідалась про заочне рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 лютого 2015 року в справі № 464/9623/14-ц за позовом Львівської міської ради до [PERSON] , [PERSON] , яким витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Львова. Не погодившись з вказаним рішенням суду подала заяву про його перегляд і згодом апеляційну скаргу. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 4 травня 2018 року рішення суду першої інстанції було скасоване та прийнято нове про відмову в задоволенні позовних вимог. Проте, постановою Верховного суду від 18 січня 2016 року скасовано рішення апеляційного суду та залишено в силі рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 лютого 2015 року. Під час розгляду вказаної справи встановлено, що 20 жовтня 2008 року Дрогобицьким міськрайонним судом Львівської області було прийнято рішення в справі № 1306/3190/08 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину дійсним, визнання права власності на нерухоме майно. Зокрема, було визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між сторонами дійсним, визнано за [PERSON] право власності на житлове приміщення - вищевказану однокімнатну квартиру загальною площею 49,5 м.кв., а також зобов`язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» здійснити реєстрацію цього права та видати витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно. 22 грудня 2008 року [PERSON] відчужив названу вище квартиру [PERSON] , який 12 лютого 2009 року відчужив її [PERSON] 28 листопада 2013 року рішенням Апеляційного суду Львівської області скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 20 жовтня 2008 року. Квартиру [ADDRESS] позивач придбала у відповідача за 42 000 доларів США, які останнім були отримані. Вважає, що відповідач без законних підстав продав їй вказану квартиру, а тому він повинен їй відшкодувати вартість квартири, понесені витрати на її переоформлення в розмірі 1% державного мита та 1% збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, а також відсотки за користування чужими коштами. В обґрунтування позову посилається на додані до позову письмові докази права вимоги до відповідача. Як на підставу позову вказує на положення ч. 1 ст. 661, ст. 536, 1048, ч. 2 ст. 1214 ЦК України, п. 9 ст. 1, п. 10 ст. 4 Закону України «Про збір на обов`язкове державне пенсійне страхування» (в редакції діючій на час виникнення спірних правовідносин. Матеріали позову надійшли до суду 22 травня 2018 року. Разом з позовом позивачем була подана заява про забезпечення позову, відповідно до якої просила накласти арешт на нерухоме майно, що належить [PERSON] , а саме: житловий будинок, загальною площею 22,3 кв.м. та земельну ділянку, площею 0,0459 га, за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок, загальною площею 72 кв.м. та земельні ділянки, площею 0,0205 га, 0,0215 га та 0,0236 га, за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку, площею 0,0161 га, за адресою: [ADDRESS] ; Ѕ житлового будинку літ. «А-2», загальною площею 309,7 кв.м. та земельну ділянку, площею 0,0276 га, за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок, загальною площею 216,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; житловий будинок, загальною площею 212,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; земельну ділянку, площею 0,0395 га за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 23 травня 2018 року заява про забезпечення позову повернута позивачу. 13 червня 2018 року ухвалою суду прийнято позов до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу в підготовче засідання. 27 вересня 2018 представником позивача [PERSON] - [PERSON] , який діяв на підставі ордера серії ЛВ № 100185 від 18 травня 2018 року подано заяву про забезпечення позову, яку було задоволено частково ухвалою суду від 28 вересня 2018 року та накладено арешт на нерухоме майно, що належить [PERSON] , а саме: земельну ділянку, площею 0,0205 га за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 1442722446101, кадастровий номер: [NUMBER] ; земельну ділянку, площею 0,0215 га, за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер 1442673946101, кадастровий номер [NUMBER] ; житловий будинок, загальною площею 216,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , які належать на праві власності [PERSON] 24 жовтня 2018 року в підготовчому засіданні за клопотанням представника відповідача [PERSON] . [PERSON] який діяв на підставі довіреності від 19 вересня 2018 року, ухвалою суду було залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] 6 листопада 2018 року на адресу суду надійшов від представника відповідача [PERSON] . [PERSON] відзив на позов від 2 листопада 2018 року, відповідно до якого просить в задоволенні позову відмовити з наступних підстав. Вказує, що договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] здійснено за 344 400 гривень, а не за 42 000 доларів. Крім того, позивачем не підтверджено факт проведення розрахунків по вказаному договору між сторонами. В порушення вимог ч. 1 ст. 660 ЦК України [PERSON] не повідомила [PERSON] про наявність спору в Сихівському районному суді м. Львова в справі 464/9623/14-ц, що позбавило останнього можливості вступити у вказану справу. Вважає, що при вступі у справу міг відвернути витребування в [PERSON] зазначеної вище квартири, так як Львівською міською радою було пропущено строк на звернення до суду, що могло бути самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Крім того, вказує, що проценти за користування чужими коштами можуть нараховуватись з часу, коли особа довідалась або могла довідатись про безпідставне одержання чи збереження таких без достатньої правової підстави. Про те, що відповідач нібито незаконно володіє коштами позивача він довідався лише у вересні 2018 року, з дати коли стало відомо про пред`явлений позов. Окрім цього, позивач не надала належних доказів понесених витрат в розмірі 840 доларів США на оплату збору на обов`язкове державне пенсійне страхування та державне мито. 13 листопада 2018 року на адресу суду надійшли заперечення на відзив від 12 листопада 2019 року представника позивача [PERSON] відповідно до яких не погоджується з запереченнями сторони відповідача викладеними у відзиві з наступних підстав. В договорі купівлі-продажу квартири вартість об`єкта нерухомого майна була установлена сторонами з визначеним грошовим еквівалентом до долара США, а тому позивач правомірно просить стягнути кошти в гривнях до еквівалента іноземної валюти. Факт оплати по зазначеному договору ніким не оспорювався впродовж дев`яти років, а крім того відповідач надав позивачу нотаріальну посвідчену заву в підтвердження отримання коштів по договору купівлі-продажу, що свідчить про нажене виконання зі сторони позивача взятих на себе зобов`язань по договору. Вказує, що позивач про розгляд справи № 464/9623/14-ц в Сихівському районному суді м. Львова не знала. Довідавшись про рішення в суді апеляційної інстанції подала клопотання про залучення [PERSON] до участі в справі, однак їй було відмовлено в задоволенні такого. Правова підстава для задоволення позову в справі № 464/9623/14-ц виникла лише 29 липня 2013 року коли Апеляційним судом Львівської області було скасовано рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області в справі № 1306/3190/08, а тому посилання відповідача на пропуск строку позовної давності не вплинули б на прийняте рішення про витребування квартири. Щодо процентів за користування чужими коштами, то вважає, що такі слід стягувати з часу укладення нікчемного договору, оскільки такий був укладений особою, що не мала права на його укладення. Понесені витрати у розмірі 2% від вартості квартири визначеної в іноземній валюті при укладенні договору купівлі-продажу квартири є фактично завданими збитками, а тому підлягають відшкодуванню. 4 грудня 2018 року представником відповідача [PERSON] [PERSON] подано заяву про застосування заходів зустрічного забезпечення, відповідно до якої просив зобов`язати [PERSON] внести на депозитний рахунок суду грошові кошти в розмірі 3 000 000 гривень. Ухвалою суду від 13 грудня 2018 року у задоволенні даної заяви відмовлено. 26 грудня 2018 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Крім того, 26 грудня 2018 року на адресу суду надійшли заперечення від 25 грудня 2018 року представника відповідача [PERSON] . [PERSON] відповідно до яких вважає, що не можна брати до уваги подану стороною позивача нотаріально посвідчену заяву відповідача про отримання коштів по договору купівлі-продажу оскільки таку слід було подавати разом з позовом. Крім того, така посвідчена нотаріусом 12 січня 2009 року, тобто за місяць до укладення договору-купівлі-продажу квартири від 12 лютого 2009 року. Вважає безпідставними вимоги про стягнення 42 000 доларів США, оскільки ціна в договорі купівлі-продажу визначена у гривні. Наголошує, що позивач не вживала заходів щодо повідомлення відповідача про спір в Сихівському районному суді м. Львова, при вступі в який за клопотанням [PERSON] можливо суд застосував би строки позовної давності у віндикаційному позові. Крім того, вважає, що до спірних правовідносин не може застосовуватись положення ст. 1048 ЦК України, а лише ст. 625 ЦК України. Судові засіданні неодноразово відкладались за клопотаннями сторін у зв`язку з неможливістю прибути в такі. Крім того, один раз оголошувалась перерва у зв`язку з витребуванням у Сихівському районному суді м. Львова для огляду матеріалів справи № 464/9623/14-ц. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, пояснення надав аналогічні викладеним в ньому та у запереченні на відзив, просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] відносно задоволення позову заперечив з підстав викладених у відзиві та запереченні, просив в задоволенні позову відмовити. Третя особа [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про час і місце підготовчих і судових засідань, в жодне з таких не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи чи письмових пояснень з приводу позову не подав. За таких обставин суд вважає за можливе провести судовий розгляд у його відсутності, відносно чого інші учасники процесу не заперечили. Заслухавши вступні слова учасників процесу, перевіривши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, оглянувши матеріали цивільної справи Сихівського районного суду м. Львова № 464/9623/14-ц, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Судовим розглядом встановлено, що 12 лютого 2009 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Холявкою В.Я., зареєстрований в реєстрі за номером 1117 (том 1 а.с. 14). Відповідно до умов вказаного договору позивач у справі набула у власність квартиру [ADDRESS] , площею 49,5 м.кв. (п. 1 договору). У відповідності до п. 5 договору продаж квартири здійснено за 344 400 гривень, що на день укладення відповідно до курсу купівлі-продажу іноземної валюти встановленого комерційними банками м. Львова становило 42 000 доларів США, які покупець зобов`язується сплатити продавцю до 13 лютого 2009 року. Факт повного розрахунку підтверджується заявою продавця, яка є невід`ємною частиною цього договору, справжність підпису на якій засвідчується нотаріально. Продавець гарантував, що зазначена вище квартира на момент укладення договору нікому іншому не продана, іншим способом не відчужена, не передана в управління майном, оренду (найм), лізинг, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб (право наймача, орендаря, право застави, право довічного користування, сервітутів, тощо), як в межах так і за межами України немає, як внесок до статутного капіталу (фонду) юридичних осіб не внесена, як юридична адреса не використовується, не є предметом шлюбного договору, не знаходиться у будинку який є пам`яткою архітектури, у податковій заставі, під забороною (арештом) не перебуває. Відповідач нотаріально посвідченою заявою підтвердив факт отримання коштів від позивача по вказаному вище договору. Вказана заява зареєстрована в реєстрі за номером 1122. Посвідчив вказану заяву приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Холявка В.Я. (том 1 а.с. 172). Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18 лютого 2015 року в справі № 464/9623/14-ц витребувано з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Львова. Вказаним рішенням встановлено, що рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 2 жовтня 2008 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] та визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між ними дійсним, визнано за [PERSON] право власності на вказану квартиру та зобов`язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» здійснити реєстрацію такого права. На підставі вказаного рішення суду право власності на таку квартиру було зареєстровано за [PERSON] 22 грудня 2008 року останній відчужив зазначену квартиру, уклавши договір купівлі-продажу із [PERSON] , який в подальшому, 12 лютого 2009 року продав зазначену квартиру [PERSON] , за якою було зареєстровано право власності. Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2013 року рішення Дрогобицького районного суду Львівської області від 2 жовтня 2008 року скованого та ухвалено нове, яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину дійсним та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено. Вказане рішення набрало законної сили. Обставини, встановлені рішенням суду, зокрема, у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 4 травня 2016 року в справі № 464/9623/14-ц рішення Сихівського районного суду м. Львова було скасовано та прийнято нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог було відмовлено. Постановою Верховного суду від 18 січня 2018 року в справі № 464/9623/14-ц рішення Апеляційного суду Львівської області від 4 травня 2016 року скасовано та залишено в силі рішення Сихівського районного суду м. Львова від 18 лютого 2015 року. Згідно з ч. 1, 2 ст. 660 ЦК України, якщо третя особа на підставах, що виникли до продажу товару, пред`явить до покупця позов про витребування товару, покупець повинен повідомити про це продавця та подати клопотання про залучення його до участі у справі. Продавець повинен вступити у справу на стороні покупця. Якщо покупець не повідомив продавця про пред`явлення третьою особою позову про витребування товару та не подав клопотання про залучення продавця до участі у справі, продавець не відповідає перед покупцем, якщо продавець доведе, що, взявши участь у справі, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця. За правилами ст. 661 ЦК України обов`язок повідомлення продавця про пред`явлення позову третьою особою та подача клопотання про залучення його до участі покладається на покупця. Продавець, не повідомлений про пред`явлення третьою особою позову про витребування товару, у разі відсудження товару у покупця, відповідає лише у випадку, якщо не доведе, що, взявши участь у справі, він міг би відвернути відібрання проданого товару у покупця. З матеріалів справи № 464/9623/14-ц вбачається, що [PERSON] участі у справі в першій інстанції не приймала. Її заява про перегляд заочного рішення від 29 жовтня 2015 року ухвалою Сихівського районного суду м. Львова від 13 листопада 2015 року залишена без задоволення. [PERSON] 24 грудня 2015 року подала в Апеляційний суд Львівської області клопотання про залучення до участі в справі [PERSON] в якого вона придбала спірну квартиру. Ухвалою судового засідання 1 лютого 2016 року судом апеляційної інстанції було відмовлено в задоволенні вказаного клопотання. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] частково покладений на неї обов`язок ст. 660 ЦК України виконала, в частині подачі клопотання про залучення продавця до участі у справі. За приписами ч. 2 ст. 660 ЦК України [PERSON] не відповідав би перед [PERSON] за наявності двох обов`язкових підстав, а саме його не повідомлення про позов і не подачі покупцем клопотання про залучення до участі у справі. Враховуючи наведене суд приходить до переконання про наявність права вимоги в [PERSON] до [PERSON] . Щодо доводів сторони відповідача з приводу строку позовної давності, то слід відзначити наступне. Правова підстава для витребування майна у [PERSON] виникла тільки після ухвалення рішення Апеляційного суду Львівської області від 28 листопада 2013 року яким у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання правочину дійсним та визнання права власності на нерухоме майно відмовлено. На спірні правовідносини про витребування майна з чужого незаконного володіння поширюються положення ЦК України щодо строку позовної давності. Однак заявлення клопотання про застосування такого не означає автоматичну відмову у позові з підстав пропуску строку, оскільки строк позовної давності може бути судом поновлено. Враховуючи строк пред`явлення позову про витребування майна, правові підстави для цього, виключати поновлення строку на звернення з позовом до суду не можна, а тому суд не погоджується з доводами сторони відповідача, що залучення [PERSON] до участі у справі № 464/9623/14-ц та заявлення ним клопотання про застосування позовної давності могло б убезпечити витребування в [PERSON] спірної квартири. Згідно зі ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 1, 2 ст. 192 ЦК України). Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим частина друга ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Оскільки сторони в договорі купівлі продажу визначили еквівалент ціни квартири в іноземній валюті, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача слід стягнути в користь позивача 42 000 доларів США по курсу НБУ на день ухвалення рішення, що становить 1 081 944,53 гривні. Щодо стягнення 840 доларів США збитків, то суд вважає, що слід відмовити, оскільки обов`язкові платежі, які сплачуються стороною при укладенні договору купівлі-продажу нерухомого майна визначаються від ціни договору вираженої в національній валюті України гривні. А тому [PERSON] повинна була сплатити такі в розмірі 2% від ціни договору 344 400 гривень. Доказів сплати зазначених коштів в порушення вимог ч. 1 ст. 82 ЦПК України позивач не представила, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача понесених позивачем витрат при укладанні договору купівлі продажу квартири від 12 лютого 2009 року. Щодо стягнення з відповідача 47 819,02 доларів США відсотків за користування коштами, то суд вважає, що вказана вимога не підлягає до задоволення виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України. Таким чином, обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна. Крім того, така ж правова позиція відображена в постанові Верховного суду від 16 січня 2019 року в справі № 753/15556/15-ц. При цьому, суд не бере до уваги доводи сторони відповідача щодо неврахування заяви [PERSON] (том 1 а.с. 172) про оплату за договором купівлі-продажу квартири від 12 лютого 2009 року. Вказана заява є невід`ємною частиною договору. З такої вбачається, що [PERSON] підписав її 12 лютого 2009 року, зареєстрована така в реєстрі за номером 1122, сам договір зареєстровано за номером 1117, а тому на думку суду зазначення в заяві часу її посвідчення нотаріусом 12 січня 2009 року є опискою. Щодо строку подання такого доказу, то судом заява була прийнята разом із запереченнями на відзив, оскільки тільки в такому сторона відповідача поставила під сумнів здійснення оплати по договору за 2009 рік. Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у процесуальних документах доводи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. Оскільки суд прийшов до переконання про часткове задоволення позову, а тому у відповідності до положень ч. 7 ст. 158 ЦПК України вжитті заходи забезпечення позову ухвалою суду від 28 вересня 2018 року продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання рішенням законної сили. При цьому у відповідності до ст. 141 ЦПК України суд повинен вирішити питання судових витрат. З матеріалів справи вбачається, що судові витрати сторін складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Оскільки суд прийшов до переконання, що позов підлягає до задоволення часткова, а саме з 90 659,02 доларів США слід стягнути з відповідача лише 42 000 доларів США, а тому судові витрати підлягають до стягнення пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Зокрема з відповідача слід стягнути в користь позивача 4 081,45 гривень судового збору (при подачі позову позивачем сплачено 8 810 гривень), а також 7 412,19 гривень витрат на професійну правничу допомогу (позивачем документально підтверджено 16 000 гривень понесених витрат).

Outcome: partial