Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача, в якому просить визнати частково недійсним кредитний договір від 15.05.2008 року №HAH2GK01270028 , а саме п.8 особливих умов стосовно оплати 750 доларів США винагороди за надання фінансового інструменту, 3% річних від суми виданого кредиту за надання фінансового інструменту, 4,08% річних за резервування та проведення додаткового моніторингу, 3427, 30 доларів США оплати страхових платежів на майбутнє, 1,25% додаткових процентів та провести перерахунок заборгованості за кредитом без врахування цих сум, а також перерахувати валютний кредит у гривневий. В судове засідання позивачка не з*явилася, повідомлялася належним чином та своєчасно, про причини неявки до суду не повідомила, направила в суд свого представника. В судовому засіданні представник позивачки підтримав заявлені позовні вимоги, за виключенням вимог щодо 3427,30 доларів США оплати страхових платежів на майбутнє та 1,25 відсотків річних додаткових процентів та просить ці вимоги не розглядати. В обґрунтування заявлених позовних вимог посилається на порушення відповідачем при укладенні кредитного договору з позивачкою ст.ст.18,19 закону України «Про захист прав споживачів», не надавши можливість позивачці перед укладенням договору ознайомитися з його умовами, сукупною вартістю кредиту та умовах кредитування. Крім того, відповідач не надавав позивачці послуги, за які він нарахував та включив в умови кредитного договору суми, як то-750 доларів США винагороди за надання фінансового інструменту, 3% річних від суми виданого кредиту за надання фінансового інструменту, 4,08% річних за резервування та проведення додаткового моніторингу. Крім того, банк не попередив позивачку про те, що валютні ризики при видачі валютного кредиту несе споживач, а тому всі валютні ризики повинен нести відповідач , перерахувавши суму валютного кредиту в гривневий. Представник відповідача ПАТ КБ «Приват банку» проти позову заперечувала з тих підстав, що [PERSON]. за власним бажанням звернулася до них з проханням надати кредит в валюті- доларі США, про що свідчить її анкета-заявка на отримання кредиту, а також підписуючи договір кредиту позивачка засвідчила факт та згоду з умовами кредитного договору. Отримала, ознайомилася та погодилася з розрахунком загальної вартості кредиту та була попереджена про те, що вона несе валютні ризики за цим кредитним договором, на протязі тривалого часу виконувала умови договору. Крім того, подала заяву про застосування строку позовної давності, вважаючи його пропущеним. Суд, вислухавши представника позивачки, представника відповідача ПАТ КБ «Приватбанк», дослідивши письмові докази, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав: Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 203 ЦК України встановлюються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а також правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до ст..215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3,5,6 ст.203 ЦК України. Правочин вважається недійсним з моменту його укладення. Частиною 5 ст.11, п.10ч.3ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачені положення, за якими до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах. Продавець ( виконавець, виробник) не повинен включати в договори із споживачем умови, які є несправедливими. Несправедливими є умови, зокрема, про установлення обов*язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору. За змістом ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції;2) будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною; Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається в нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Судом розглядом встановлено, що 15.05.2008 року між відповідачем ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є відповідач ПАТ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №HAH2GK01270028, за умовами якого позивач отримала кредит у розмірі 29520 ,03 доларів США строком до 14.05.2018 року із сплатою процентів та інших платежів. Кредит надано на придбання нерухомості- квартири №63 по вул..Тухачевського, 9 в м.Харкові, яка передана в іпотеку згідно іпотечного договору від 15.05.2008 року (а.с.60-64). У додатку №1 до кредитного договору сторони визначили загальну вартість кредиту (а.с.69 зворот). В цьому додатку позивачка була попереджена про те, що валютні ризики за невиконання зобов*язань за кредитним зобов*язанням несе позичальник. Слід зазначити і те, що незмінюваність курсу гривні по відношенню до іноземних валют, зокрема, до долара США, законодавчо не закріплена. Нестабільність курсу гривні по відношенню до долара США є загальновідомим фактом, який не міг бути не відомим позивачці. Посилання представника позивачки на те, що позивачці не була надана Банком повна інформація про сукупну вартість кредиту також не є підставою для визнання частково недійсним кредитного договору в розумінні ст.ст.18,19 закону україни «Про захист прав споживачів», оскільки до кредитного договору додається додаток №2, який є невід*ємною частиною кредитного договору, і є графіком погашення кредиту із зазначенням розміру щомісячних платежів в доларах США на весь час дії договору і загалом складає 59989,99 доларів США (а.с.40). Цей додаток , як і кредитний договір в цілому, підписаний сторонами, є невід*ємною частиною спірної угоди, виконувався позивачкою з моменту укладення договору тривалий час. За встановлених судом фактичних обставин справи, наведені представником позивачки доводи не свідчать про те, що спірним договором були встановлені обов*язкові умови , з якими позивач не мала реальної можливості ознайомитися перед укладенням та не отримала інформацію необхідну для її свідомого вибору. Посилання в позовній заяві як на підставу позову на ст.230 ЦК України також не було доведено в суді. За приписами ч.1ст.230 ЦК України, якщо одна сторона правочину навмисно ввела в оману іншу сторону щодо обставин, які мають істотне значення (ч.1ст.229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману ( п.20 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року №9 « Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Однак, належних та допустимих доказів неправомірного впливу Банку на волевиявлення позивачки, щоб спонукати її укласти спірний кредитний договір на відповідних умовах, суду не було надано. Не є підставою для визнання частково недійсним спірного кредитного договору і посилання представника позивачки на те, що умовами договору передбачені винагорода за резервування ресурсів в розмірі 4,08 відсотків річних від суми зарезервованих ресурсів та 750 доларів США винагороди за надання фінансового інструменту, що становить 3% річних від суми виданого кредиту за надання фінансового інструменту. У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивач мала можливість при укладенні спірного кредитного договору ознайомитись з його умовами і не погодитися з ними, проте договір був підписаний обома сторонами і виконувався. Також суд звертає увагу на те, що згідно ч.4ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього закону є нікчемною. Однак зазначені зміни були внесені до Закону України «Про захист прав споживачів» 22 вересня 2011 року , а рішення Конституційного суду України №15-рп/2011, в якому він зазначив, що положення п.п.22,23ч.1. ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року, з наступними змінами слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником ( споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору, винесене 10.11.2011 року. Тобто ці положення були введені в дію значно пізніше і не діяли під час укладення спірного договору позивачки з відповідачем, а тому не можуть бути застосовані судом. Таким чином, суд відмовляє позивачці в задоволенні позовних вимог по суті. Також судом встановлено, що позивачка звернулася до суду з позовом щодо оспорюваного кредитного договору від 14.05.2008 року з пропуском строку позовної давності, про що заявив представник відповідача і це є самостійною підставою для відмови в позові. Однак суд відмовляє позивачці по суті. А тому не відмовляє за пропуском строку позовної давності.

Outcome: dismissed