Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, який разом із представником підтримала у судовому засіданні, та вимоги мотивує тим, що вона, [PERSON] , на підставі свідоцтва про право власності на земельну ділянку серія [NUMBER] від 08.04.2014 року, є власником земельної ділянки, загальною площею 0,0589 га, кадастровий номер 5910136600:07:004:0026, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вказана земельна ділянка має спільну межу із ділянкою, належною [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Під час встановлення в натурі меж земельної ділянки, належної позивачу, з`ясувалося, що відповідач у 2016 році під час проведення будівельних робіт самостійно зайняла частину території, належної [PERSON] , площею 0,0029 га, на якій звела цегляну огорожу на фундаменті та інші капітальні споруди. Перевіркою дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил від 01.06.2017 року встановлено, що на частині земельної ділянки, належній [PERSON] , [PERSON] було розпочато будівельні роботи із реконструкції навісу під господарську будівлю та будівництво будівлі душу без будівельного паспорту і за відсутності повідомлення про початок виконання будівельних робіт. Тобто, факт самовільного зайняття земельної ділянки підтверджено під час позапланової перевірки, проведеної Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю СМР у період часу з 26.05.2017 року по 01.06.2017 року. За результатом перевірки складено акт, протокол про адміністративне правопорушення та припис про усунення порушень законодавства і припинення будівельних робіт. Дії відповідача щодо самовільного зайняття земельної ділянки, порушують права позивача, як власника нерухомого майна, а тому вона просить суд зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] самовільно зайняту частину земельної ділянки, площею 0,0029 га, кадастровий номер 5910136600:07:004:0026, розташовану по [ADDRESS] , незаконно приєднану до земельної ділянки під домоволодінням [ADDRESS] ; зобов`язати [PERSON] привести самовільно зайняту частину земельної ділянки до стану, придатного для її використання за цільовим призначенням, включаючи знесення самочинно збудованих будівель та споруд. Ухвалою суду від 12.11.2018 року відкрито загальне позовне провадження в даній цивільній справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 16.06.2020 року закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін. Відповідач [PERSON] , разом із представником [PERSON] , у судовому засіданні заперечували проти задоволення заявлених вимог та в обґрунтування своєї позиції зазначили, що дійсно [PERSON] є власником земельної ділянки, кадастровий номер 5910136600:07:004:0071, за адресою: [ADDRESS] , яку вона отримала за договором дарування від 22.11.2016 року. Паркан вздовж земельної ділянки [ADDRESS] було зведено ще у 1981 році, проте, станом на 2016 рік, частину паркана замінено на новий цегляний; заміна відбувалася чітко по лінії старого паркану; під час проведення будівельних робіт була присутня і позивач [PERSON] , яка жодних претензій не висловлювала. У 1998 році між сторонами було складено Акт погодження (встановлення) меж та закріплення в натурі меж земельної ділянки з підписами [PERSON] та сусіда по [ADDRESS] . Також зазначає, що помилковим є посилання позивача на документ Управління ДАБК за фактом перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності будівельних норм, державних стандартів і правил від 01.06.2017 року, оскільки встановлення факту самовільного зайняття земельних ділянок не віднесено до завдань і повноважень Управління. Крім того, з відповіді ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 27.09.2018 року вбачається, що фактична площа земельної ділянки [PERSON] , кадастровий номер 5910136600:07:004:0026, при визначенні меж не змінилася, але фактичні межі зі сторони ділянки [ADDRESS] зменшилися, зі сторони ділянки № [NUMBER] збільшилися. Межа земельної ділянки позивача, згідно документації, проходить через частину належного їй будинку, що свідчить про похибку під час виносу меж спірної ділянки в натурі. У випадку задоволення позовних вимог, будуть порушені права відповідача щодо володіння належною їй земельною ділянкою, площа якої зменшиться на 0,0029 га. Відповідач [PERSON] , повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не сповістив, будь-яких пояснень з приводу заявлених вимог не надав, що не перешкоджає розгляду справи по суті у його відсутність на підставі наявних у справі доказів. Допитаний у якості свідка судовий експерт [PERSON] підтримав свій висновок земельно-технічної експертизи № 4, який був складений 02.03.2020 року, та суду повідомив, що дійсно на трьох земельних ділянках під № [ADDRESS] є невідовідність контурів існуючих земельних ділянок з межами земельних ділянок, вказаних у державних актах. Свідок [PERSON] пояснив, що у 1980 році він придбав ділянку по [ADDRESS] зі спорудами, де побудував новий житловий будинок. За період володіння належним йому майном нічого у площі території не змінювалося, будь-яких претензій з боку сусідки [PERSON] не надходило і жодних спорів між сторонами не було. У 2016 році він подарував будинок і земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , його доньці [PERSON] . Зі згоди [PERSON] було проведено часткову заміну дерев`яного паркану на цегляний, заміна відбувалася чітко по лінії старого паркану, відповідач постійно була присутня під час проведення будівельних робіт, заперечень не висловлювала, останню все влаштовувало. Свідок [PERSON] зазначив, що сарай на території домоволодіння [ADDRESS] знаходився постійно; паркан зі сторони будинку був дійсно частково перебудований довжиною на 11-12 м (загальна довжина близько 60 м), але із дозволу [PERSON] . Свідок [PERSON] особисто приймав участь у будівництві паркану, жодних претензій зі сторони [PERSON] не надходило. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що, на прохання сина [PERSON] , він приймав участь (допомагав) у зведенні паркану по [ADDRESS] , заливали фундамент, клали цеглу. Зазначив, що [PERSON] була присутня під час проведення будівельних робіт майже кожен день, ніяких заперечень і претензій з її боку не висловлювалося, сварок між сусідами не виникало. Суд, заслухавши пояснення учасників провадження та вивчивши матеріали справи у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) є власником земельної ділянки, площею 0,0589 га, кадастровий номер 5910136600:07:004:0026, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , із цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.26-30, том №1). Власником суміжної земельної ділянки, кадастровий номер 5910136600:07:004:0071, за адресою: [ADDRESS] , на підставі Договору дарування житлового будинку та земельних ділянок від 22.11.2016 року, є [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП [NUMBER] ) (а.с.82-87, том №1). Під час встановлення ДП «Сумигеодезкартографія» в натурі меж земельної ділянки, належної [PERSON] , з`ясувалося, що [PERSON] у 2016 році під час проведення будівельних робіт самостійно зайняла частину земельної ділянки, кадастровий номер 5910136600:07:004:0026, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0029 га, на якій звела цегляну огорожу на фундаменті та інші капітальні споруди (а.с.20-24, том №1). Як вбачається з Акту № 47 перевірки дотримання вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандарті і правил від 01.06.2017 року, перевіркою встановлено на межі земельних ділянок [ADDRESS] і № [NUMBER] на території домоволодіння [ADDRESS] проведено будівельні роботи з реконструкції навісу під господарську будівлю (сараю) та будівництво будівлі душу без будівельного паспорту та повідомлення про початок виконання будівельних робіт, що дає підстави вважати дані об`єкти самочинним будівництвом (а.с.8-9,38, том №1). На підставі виявлених порушень винесено припис № 47 від 01.06.2017 року, у якому зазначено про усунення порушень містобудівного законодавства, зазначених в Акті перевірки (а.с.10, том №1). [PERSON] вважає, що факт самовільного зайняття належної їй земельної ділянки гр. [PERSON] підтверджено під час позапланової перевірки, проведеної Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю СМР у період часу з 26.05.2017 року по 01.06.2017 року. Такі дії порушують права [PERSON] як власника нерухомого майна. З відповіді ГУ Держгеокадастру у Сумській області від 27.09.2018 року вбачається, що межі земельної ділянки [ADDRESS] згідно раніше розробленої документації із землеустрою не співпадають з межами фактичної ділянки. Фактична площа ділянки практично не змінилася, але змістилася фактичні межі як зі сторони ділянки № [NUMBER] (зменшилися) так і зі сторони ділянки № [NUMBER] (збільшилися) (а.с.39, том №1). Власником земельної ділянки, площею 0,1 га, кадастровий номер 5910136600:07:004:0023, по [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.69, том №1). Згідно листа Департаменту забезпечення ресурсних платежів СМР від 08.10.2018 року, при встановлені меж земельної ділянки, належної [PERSON] , в натурі (на місцевості) спеціалістами ДП «Сумигеодезкартографія» було встановлено, що частина земельної ділянки, кадастровий номер 5910136600:07:004:0026, площею 0,0029 га, самовільна зайнята власником домоволодіння [ADDRESS] гр. [PERSON] (а.с.40, том № 1). Між сторонами виникли цивільно-правові відносини, які регулюються Цивільним законодавством про право власності та Земельним кодексом України. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Положеннями ст. 90 ЗК України визначено, що власники земельних ділянок, крім іншого, мають право самостійно господарювати на землі. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Частинами 1 та 2 статті 103 Земельного кодексу України встановлено, що власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов`язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю (ч. 2 ст. 152 ЗК України). За правилом ч. 1 і ч. 3 ст. 212 ЗК України, самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду. Самовільним зайняттям землі є заволодіння земельною ділянкою, що не спирається на закон і відбувається з порушенням визначеного порядку надання земельних ділянок, здійснюване без відведення землі в натурі й одержання документа, що засвідчує право на землю. Статтею 1\~ЗУ «Про\~державний контроль\~за використанням\~та охороною\~земель» визначено, що самовільне зайняття земельної ділянки будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, крім іншого, висновками експертів. Згідно Висновку експерта № 45 за результатом проведення земельної-технічної експертизи від 02.03.2020 року, фактичне розташування паркану (огорожі) та стіни споруди, що знаходяться на межі між ділянками [ADDRESS] та [ADDRESS] , на підставі даних плану фактичного використання земельних ділянок [ADDRESS] , [ADDRESS] , [ADDRESS] , станом на 27.01.2020 року, не відповідає межам, визначеним у технічних документаціях із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки по [ADDRESS] , кадастровий номер 5910136600:07:004:0071, що належить на праві приватної власності [PERSON] , та по [ADDRESS] , кадастровий номер 5910136600:07:004:0026, що належить на праві приватної власності [PERSON] . Невідповідність меж земельних ділянок відображені у Додатку №1 жовтим кольором, де контури земельної ділянки [ADDRESS] (фактичне розташування паркану (огорожі) та стіни споруди (навіс)) виходить за межі своєї території на суміжну земельну ділянку [ADDRESS] , межі якої визначено у технічній документації із землеустрою площею 48,66 кв.м. Лінійні розміри та конфігурація ділянки по [ADDRESS] , розроблені у технічній документації із землеустрою ФОП [PERSON] в 2016 році, не співпадають із розмірами, зазначеними у державному акті, що посвідчує право власності на земельну ділянку серія І-СМ № 030749 від 03.12.1999 року (а.с.6-31, том №1). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих позивачем на обґрунтування заявлених вимог доводів у їх сукупності, зважаючи на встановлені судовим розглядом обставини справи, оскільки факт самовільного зайняття частини земельної ділянки, площею 0,0029 га, кадастровий номер 5910136600:07:004:0026, по [ADDRESS] , належної [PERSON] , шляхом зведення паркану (огорожі) та стіни споруди (навісу), що виходить за межі належної гр. [PERSON] території по [ADDRESS] , на суміжну частину ділянки, підтверджено наявними у справі матеріалами, зокрема, Висновком експерта №45 за результатом проведення земельної-технічної експертизи від 02.03.2020 року, суд приходить до висновку, що порушені права [PERSON] , як власника нерухомості, підлягають захисту у спосіб, визначений ч. 1 ст. 212 ЗК України, шляхом повернення частини самовільно зайнятої частини земельної ділянки власнику. Разом з тим, позовні вимоги в частині зобов`язання [PERSON] привести самовільно зайняту частину земельної ділянки, площею 0,0029 за, кадастровий номер 5910136600:07:004:0026, по [ADDRESS] , самовільно приєднану до земельної ділянки під домоволодінням [ADDRESS] до стану, придатного для використання за цільовим призначенням, включаючи знесення самочинно збудованих будівель і споруд, є передчасними, з огляду на наступне. Як вбачається із матеріалів справи, [PERSON] , на підставі Договору дарування від 22.11.2016 року, набула права власності на житловий будинок і земельні ділянки, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , які належали її батьку [PERSON] на праві приватної власності в межах, визначених у порядку приватизації починаючи із 1980 року (а.с.85-87, 91-92, том №1). Тобто, [PERSON] отримала у власність лише те майно, відносно якого діяв давно сформований порядок користування, воно мало чітко встановлені межі, було виділено парканом та огорожею. На момент набуття [PERSON] права власності відносно нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] , до його складу входили: житловий будинок літ. «А-1», вбиральня літ. «З», літня кухня літ. «И», сіни літ. «К», сарай літ. «Л», погріб літ. «пг», огорожа №1-3. Вказане майно знаходиться на земельній ділянці, кадастровий номер 5910136600:07:004:0071, із цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. Відповідно до частин 1, 4, 7 статті 376 Цивільного кодексу України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою, яка передбачена законом, і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку, що вимога про приведення самовільно зайнятої частини земельної ділянки по [ADDRESS] , належної [PERSON] , до стану, придатного для використання за цільовим призначенням, шляхом знесення самочинно збудованих будівель, задоволенню не підлягає, оскільки таке зобов`язання відповідача є передчасним та неспівмірним заходом, позивачем не використано всі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Сама по собі наявність акту перевірки і припису ДАБК СМР №47 від 01.06.2017 року про необхідність усунення [PERSON] порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил не може свідчити про неможливість перебудови або небажання особи, яка здійснила самочинне будівництво, усунути його наслідки.

Outcome: partial