Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, уточнивши вимоги якого, просить визнати неправомірною відмову відповідача на тимчасовий виїзд їх малолітньої дитини за кордон; надати їй дозвіл на виїзд доньки за межі України до Росії з 03 вересня по 08 жовтня 2014 року без згоди батька; дозволити їй оформити документи для виїзду неповнолітньої за межі України до Росії на вказаний період часу без згоди відповідача. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що їх шлюб з відповідачем розірвано, дитина перебуває на її утримані. Враховуючи стан здоров'я дитини, вона бажає поїхати з останньою до Росії на відпочинок, однак відповідач безпідставно, не пояснюючи причин і не наводячи аргументів, не надає своєї згоди на виїзд дитини за межі України. Позицію свого колишнього чоловіка позивачка вважає такою, що шкодить інтересам їх дитини і не сприяє її розвитку. В судовому засіданні позивачка підтримала свої вимоги з викладених у заяві підстав, зазначила, що бажає поїхати з дитиною до міста Сочі, оскільки остання постійно хворіє та потребує лікування на морському узбережжі. Докази таких намірів позивач суду не надала, пояснивши, що їх не має; однак, після відповідного рішення суду, нею буде придбано путівки до лікувально-оздоровчого закладу, проїзні документи та інше. Конкретне місце відпочинку, куди планує поїхати з дитиною, позивачка не знає. Наголосила, що морський відпочинок на території України, їй не подобається. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав. Зазначив, що позивачка впродовж двох років намагається вивести дитину з України до Росії; на його думку з метою постійного проживання у Росії. Дитина має слабке здоров'я, а тому дуже вразлива до зміни клімату. Зауважив, що на його прохання, позивач не надала жодних підтверджень того, що дитина поїде із нею на оздоровлення (путівок, бронювань, квитків). Представник третьої особи в судове засідання не прибув. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Сторони мають спільну дитину - дочку [PERSON], [INFO], яка проживає разом із матір'ю (а.с. 8, 9). Факт проживання дитини із позивачем, відповідач не заперечив. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Норми частин 1 і 2 статті 155 СК України передбачають, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно із ч. 3 ст. 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Положеннями ч. 3 ст. 10 і ч. 1 ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Під час розгляду справи, позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували, що вона дійсно має намір вивезти дитину саме для відпочинку та організувала і забезпечила його проведення. Так, позивачем не придбано путівок на відпочинок (лікування чи оздоровлення) у певному закладі; не забезпечено проїзд до місця відпочинку. Також, окрім населеного пункту, позивач навіть сама не знає куди вона поїде з дитиною. На підставі медичних документів, судом встановлено, що малолітня [PERSON], [INFO] дійсно має захворювання: гострий інфекційний гастроенерероколіт середньої важкості, панкреатит (а.с. 45). Разом з цим, будь-яких довідок чи висновків лікувальної установи про те, що дитина потребує щорічного оздоровлення, у тому числі - відновного за кордоном, суду не надано. Також, позивачем, яка офіційно не працевлаштована, як нею зазначено в судовому засіданні, не підтверджено її можливість на належному рівні забезпечити дитині відпочинок (оздоровлення) за кордоном. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яку ратифіковано Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Доводи позивача про те, що морське узбережжя в межах території України не буде сприяти оздоровленню дитини, на переконання суду є безпідставними. Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, за яких позивач бажає виїхати з дитиною за межі України без дозволу батька, не є такими, що будуть забезпечувати інтереси дитини. Із змісту правовідносин, існуючих між сторонами, вбачається, що посилання відповідача на відсутність документів, які б підтверджували дійсні наміри позивача, як на підставу його відмови у наданні згоди на виїзд дитини за межі України, є об'єктивними і такими, що ґрунтуються на реальному сприйнятті батьком можливих причин виїзду дитини за кордон. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed