Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом та просить визнати незаконним рішення [PERSON] сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області від 30 квітня 2002 року №2-24-8 та визнати недійсним державний акт, серії ІІ-КВ №001425 від 28 серпня 2002 року, внесений до державного реєстру речових прав на нерухоме майно 31.07.2015 на імя [PERSON], скасувавши його державну реєстрацію. Посилається на те, що вона та відповідач [PERSON] в період шлюбу придбали житловий будинок №19-а по вул. Гайовій в с. Гайшин Переяслав-Хмельницького району, згідно договору купівлі-продажу від 29.08.1999. Рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 29.05.2013 вказаний будинок було розділено між сторонами, як подружжям. Позивач, є власником квартири №1, а відповідач власником квартири №2 житлового будинку №19-а по вул. Гайовій в с. Гайшин Переяслав-Хмельницького району. Рішенням сесії [PERSON] сільської ради Переяслав-Хмельницького району від 30.04.2002 №2-24-8 [PERSON] передано у власність для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд земельну ділянку площею 0,250 га та для ведення особистого сільського господарства площею 0,421 га, а всього 0,671 га, розташовану за адресою: с. Гайшин, вул. Гайова (колишня Комсомольська) №19 а. На підставі вказаного рішення відповідачу [PERSON] було виготовлено Державний акт на право власності на земельну ділянку, серії ІІ-КВ №001425, яка розташована за адресою: с. Гайшин, вул. Гайова (колишня Комсомольська), №21. Вважає, що вона має право на вказану земельну ділянку на підставі ч.1 ст.377 ЦК України, як особа, яка набула право власності на житловий будинок, і відповідно, до неї повинне перейти право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни їх цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали посилаючись на те, що рішенням Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12.05.2015 було відмовлено [PERSON] у задоволенні її вимог про визнання права власності на 52/100 частин земельної ділянки за адресою: вул. Комсомольська (нинішнє Гайова), 19-а в с. Гайшин Переяслав-Хмельницького району Київської області в звязку з відсутністю підстав набуття нею прав на вказану земельну ділянку. Також подали суду заяву про застосування позовної давності посилаючись на те, що оскаржуване позивачем рішення [PERSON] сільської ради Переяслав-Хмельницького району прийняте 30.04.2002, а тому строк на захист прав, в межах якого позивач могла звернутися до суду, сплив, а причин пропуску строку позовної давності позивач не обґрунтувала. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області [PERSON] позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що під час приватизації спірної земельної ділянки [PERSON] порушень не було допущено. Представник третьої особи Управління Держеокадастру у Переяслав-Хмельницькому районі Київської області в судове засідання не зявився, на адресу суду надійшла письмова заява про розгляд справи без участі представника Управління. Зясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено наступне. На підставі рішення [PERSON] сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області від 30.04.2002 №8 на ім'я [PERSON] 22.08.2002 [PERSON] сільською радою Переяслав-Хмельницького району видано Державний акт на право приватної власності на землю, серії ІІ-КВ №001425, площею 0,671 га, яка розташована на території с. Гайшин, вул. Комсомольська (нинішня Гайова), 21 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,250 га, ведення особистого підсобного господарства 0,421 га. Як вбачається з рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду Київської області від 12.05.2015 в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 52/100 частин земельної ділянки та виділ земельної ділянки із спільної часткової власності, рішенням цього ж суду від 29.05.2013 за [PERSON] визнано право власності на 48/100 частин будинку №19-а по вул. Комсомольській (нинішня Гайова) в с. Гайшин, за [PERSON] на 52/100 частин вказаного будинку. 30.07.2013 позивач зареєструвала своє право власності на квартиру №1 в будинку 19 а по вулиці Гайовій (колишня Комсомольська) в с. Гайшин Переяслав-Хмельницького району Київської області, що підтверджується копією [PERSON] з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Рішенням суду від 12.05.2015 у вказаній вище справі [PERSON] відмовлено у задоволенні її позову до [PERSON] про визнання права власності на 52/100 частин земельної ділянки та виділ земельної ділянки із спільної часткової власності в звязку з відсутністю підстав для визнання за позивачем права власності на частину земельної ділянки, яка належить відповідачу і на якій розташований їх спільний будинок. В судовому засіданні у вказаній справі встановлено, що земельна ділянка, яка належить відповідачу [PERSON], була набута ним у власність у порядку безоплатної приватизації і відповідно до ст.ст.118,121 ЗК України реалізація особою такого права позбавляє цю особу права на повторну приватизацію подібної ділянки. Це право є непорушним. Незважаючи на те, що положення ст.377 ЦК України передбачають перехід права власності на земельну ділянку у разі набуття права власності на житловий будинок, будівлю, споруду, дані положення не можуть бути застосовані у спірних правовідносинах, так як за цією нормою перехід права власності від відповідача позивачу має здійснюватися примусово без згоди власника, без відповідної компенсації вартості майна, яке він втрачає, а інтерес, який переслідується цим, не має суспільний характер. Як вбачається з показів представника відповідача [PERSON] сільської ради Переяслав-Хмельницького району - [PERSON], житловий будинок №19-а по вул. Гайовій (колишня Комсомольська) в с. Гайшин сторони придбали у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 29.08.1999. В подальшому, в порядку безоплатної приватизації земельної ділянки, на імя [PERSON] було видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку по вул. Гайовій, 21 (колишня Комсомольська) в с. Гайшин. Під час вказаної процедури [PERSON] порушень допущено не було. В судовому засіданні зясовано, що відповідачем [PERSON] отримано Державний акт на право приватної власності на землю, серії ІІ-КВ №001425, площею 0,671 га, яка розташована на території с. Гайшин, вул. Комсомольська (нинішня Гайова), 21 для обслуговування житлового будинку та господарських споруд 0,250 га, ведення особистого підсобного господарства 0,421 га, право на яку він набув 22.08.2002, тобто з дати видачі вказаного Державного акту, згідно з діючим на той час законодавством. З утворенням Державного земельного кадастру вказаній земельній ділянці 31.07.2015 присвоєно кадастровий номер. Проте, як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно своє право приватної власності на квартиру [ADDRESS] (колишня Комсомольська) в с. Гайшин Переяслав-Хмельницького району Київської області позивач [PERSON] зареєструвала лише 30.07.2013 та їй 14.08.2013 видане Свідоцтво про право власності на вказане нерухоме майно. Таким чином, в суді не добуто доказів порушення [PERSON] сільською радою процедури оформлення, реєстрації та видачі оскаржуваного державного акту на ім'я [PERSON] Позивач та її представник не надали суду належних та допустимих доказів на підтвердження своїх позовних вимог, лише вказують на ту обставину, що [PERSON] з 2013 року є власником частини спільного з відповідачем будинку. Також, в судовому засіданні встановлено, що рішення Переяслав-Хмельницького міськрайонного суду від 12.05.2015 про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на 52/100 частин земельної ділянки та виділ земельної ділянки із спільної часткової власності позивачем не оскаржувалося, набрало законної сили, а тому на підставі ст.61 ЦПК України встановлені в ньому обставини доведенню не підлягають. Крім того, представником відповідача [PERSON] 18.09.2017 до суду подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності у даному спорі та відмову у задоволенні позові, посилаючись на те, що оскаржуване позивачем рішення [PERSON] сільської ради Переяслав-Хмельницького району видане 30.04.2002, а тому строк на захист прав, в межах якого позивач могла звернутися до суду, сплив, причин пропуску строку позовної давності позивач не обґрунтувала. Відповідно до ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення судом рішення, застосовується позовна давність, сплив якої є підставою для відмови у позові. Згідно з ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До вимог, на які, згідно з ст.268 ЦК України позовна давність не поширюється, позовні вимоги у даній справі не відносяться. Предметом оскарження в даній справі є рішення [PERSON] сільської ради Переяслав-Хмельницького району Київської області від 30.04.2002. Позивачу стало відомо про даний факт з моменту видачі Державного акту, а саме: 28.02.2002, і ніяких заходів щодо його оскарження на той час вона не приймала. Позовна заява про визнання вказаного рішення [PERSON] сільської ради незаконним та визнання недійсним виданого на його підставі Державного акту на право власності на землю і скасування його реєстрації [PERSON] подана до суду 30.11.2016, через 14 років з моменту, коли вона дізналася про свій порушений інтерес, тобто після спливу позовної давності. Таким чином, суд, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають в звязку із недоведеністю позовних вимог та, як окрема підстава, в звязку із спливом позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача до винесення судом рішення у спорі. Судові витрати, відповідно до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, покладаються на позивача.

Outcome: dismissed