Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом та просить стягнути з [PERSON] на її користь заборгованість за договором позики на загальну суму 171432,39 грн, з яких 135596,82 основна сума боргу, 32633,13 грн. відсотки за користування грошовими коштами та 3202,44 грн. 3% річних від простроченої суми заборгованості. Вимоги обгрунтовує тим, що 25.03.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики на суму 5000 доларів США, які останній зобов'язався повернути до 25.03.2017 р., про що склав розписку. Однак, свої зобов'язання відповідач не виконав, грошові кошти не повертає та продовжує ними користуватись. Таким чином, вона має право на одержання від [PERSON] 135596,82 грн. боргу за договором позики, 32633,13 грн. проценти за користування грошовими коштами за період з 26.03.2016 р. по 08.12.2017 р. та 3202,44 грн. - 3 % річних від простроченої суми за період з 25.03.2016 року по 08.12.2017 р., що змусило звернутися із позовом до суду. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримує, фактично пославшись на вищевикладені обставини. Відповідач [PERSON] заперечує задоволенню позовних вимог та пояснив, що розписку від 25.03.2016 р. у дійсності написав 18.10.2017 р. у приміщенні нотаріальної контори під тиском з боку [PERSON] з метою відібрати автомобіль. До суду та правоохоронних органів з приводу примусу написання розписки не звертався, оскільки його залякали. На даний час автомобіль переписаний на позивача, оригінал розписки у нього відсутній. Суд, вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню за наступних підстав. Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Виконання зобовязань, реалізація, зміна та припинення певних прав у договірному зобовязанні можуть бути зумовлені вчиненням або утриманням від вчинення однією із сторін у зобовязанні певних дій чи настанням інших обставин, передбачених договором, у тому числі обставин, які повністю залежать від волі однієї із сторін. Так, з матеріалів справи вбачається, що 25.03.2016 р. [PERSON] взяв в борг у [PERSON] 5 000 доларів США строком до 25.03.2017 року (а.с.18, 22-24). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Факт наявності у позивача оригіналу розписки, що визнали сторони у судовому засіданні, на підтвердження укладання договору позики та його умов з позичальником, згідно ч.2 ст. 1047 ЦК України, свідчить лише про невиконання умов угоди останнім. На переконання суду, не заслуговують на увагу твердження відповідача в частині того, що вищевказану розписку він написав під тиском позивача з метою відібрати автомобіль. Як пояснив у судовому засіданні 21.02.2018 р. [PERSON] з позовом до суду чи з відповідною заявою до правоохоронних органів щодо примусу до написання розписки не звертався. Однак, в судове засідання 14.05.2018 р. позивач надав копії звернень до СБУ України, ГУ НП в Харківській обл, МВС України та Генеральної прокуратури України з приводу протиправних дій з боку [PERSON], які виразилася у його примушуванні до цивільно-правових зобов»язань (а.с. 101-104). Тобто, [PERSON] звернувся до правоохоронних органів вже після з»ясування даного питання судом, отже суд їх не бере до уваги. Тим більш відсутні будь-які висновки за результатами їх розгляду. Також, на думку суду, не заслуговують на увагу пояснення відповідача, що на погашення боргу за договором позики він за дорученням віддав позивачу автомобіль. Навіть у разі, якщо дана інформація відповідає дійсності, чого не довів відповідач у судовому засіданні, то договір позики не є виконаним, оскільки обов»язок [PERSON] згідно правочину повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), а не іншу річ. Тому, суд приходить до висновку, про необхідність стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу за договором позики в сумі 5000 дол. США, що станом на 08.12.2017 р. за курсом НБУ України становить 135596,82 грн. (а.с. 19-21). Договір позики може бути оплатним, тобто таким, що передбачає сплату процентів за користування сумою позики, або безоплатним якщо виконання позичальником зобовязання обмежується поверненням боргу. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у ст.1048 ЦК України. Так, згідно із ч.1 ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у ч.1 ст.1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч.2 ст. 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У даній справі спірний договір позики не є безоплатним у розумінні норм ч.2 ст. 1048 ЦК України та розмір процентів від суми позики ним не встановлений, тому позикодавець має права на одержання від позичальника процентів від суми позики, оскільки цим договором не передбачено нарахування та одержання зазначених процентів (Правова позиція ВС України викладена у справі №6-36цс14). Національним банком України встановлена облікова ставка: з 04.03.2016 р. по 21.04.2016 р. - 22%, з 22.04.2016 р. по 26.05.2016 р. - 19 %, з 27.05.2016 р. по 23.06.2016 р. - 18 %, з 24.06.2016 р. по 28.07.2016 р. - 16,5%, з 29.07.2016 р. по 15.09.2016 р. -15,5%, з 16.09.2016 р. по 27.10.2016 р. - 15%, з 28.10.2016 р. по 13.04.2017 р. - 14%, з 14.04.2017 р. по 25.05.2017 р. - 13%, з 26.05.2017 р. по 26.10.2017 р. - 12,5%, з 27.10.2017 р. по 08.12.2017 р. - 13,5% (а.с.6). Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком, згідно якого розмір процентів за користування грошовими коштами за період з 26.03.2016 р. по 08.12.2017 р. становить 32633,13 грн. Іншого відповідачем суду не надано і не доведено. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов»язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. 3 % річних від простроченої суми за період з 25.03.2016 р. по 08.12.2017 р. (288 дня) складає 135288,45 грн./365/100%х3%х288 днів = 3202,44 грн. Суд погоджується з наданим позивачем розрахунком, згідно якого 3% річних від простроченої суми за користування грошовими коштами за період з 25.03.2016 р. по 08.12.2017 р. становить 3202,44 грн. Іншого відповідачем суду не надано і не доведено. Враховуючи вищевикладене, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь позивача борг за договором позики в сумі 135596,82 грн., розмір процентів за користування грошовими коштами за період з 26.03.2016 р. по 08.12.2017 р. в сумі 32633,13 грн. та 3 % річних від простроченої суми за період з 25.03.2016 р. по 08.12.2017 р. в сумі 3202,44 грн., а загалом 171432,39 грн. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 1714,32 грн. судового збору. Право на правову допомогу гарантовано ст. ст.\~8,\~59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013).Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Порядок надання безоплатної правової допомоги\~у справах передбачений урозділі ІІІ Закону України від 02 червня 2011 року №3460-VI\~Про безоплатну правову допомогу, положення якого забезпечуватимуться поетапно, починаючи з 01 січня 2015 року.При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (\~ст.6 Закону України від 05 липня 2012 року №5076-VI\~Про адвокатуру та адвокатську діяльність) або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності чи відповідного договору (ст. статті\~ 12, 42, 56 ЦПК України).Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений\~Законом України від 20 грудня 2011 року №4191- VI\~Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Законом України\~«Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» затверджено граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, пов'язаних з розглядом справ. Так, граничний розмір витрат на правову допомогу не може перевищувати 40 % розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб за годину роботи фахівця у галузі права, тобто 640 грн. за одну годину роботи. Склад та розміри витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження оплати витрат на правову допомогу в розмірі 10000 грн. позивачем надано: договір про надання правової допомоги від 20.11.2017 року (а.с.14-17), копія квитанції №0386596 від 20.11.2017 р. (а.с.28). В той же час, представником позивача [PERSON] не було надало суду розрахунку витрат на правову допомогу та акт прийому-передачі наданих послуг правової допомоги. За таких обставин, відсутні підстави для стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на правовому допомогу в сумі 10000 грн.

Outcome: approved