Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про стягнення з нього аліментів на утримання спільної дитини - [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 14 000,00 грн. щомісячно, а також на своє утримання до досягнення дитиною 3-річного віку у розмірі 8 974,00 грн., посилаючись на те, що відповідач не виконує свого батьківського обов`язку щодо утримання дитини. Згоди щодо участі у матеріальному забезпеченні дитиниу позасудовому порядку сторони не досягли. Вказувала, що дитина проживає разом з матір`ю, тому позивач не мала змоги працювати та потребувала власного забезпечення у тому числі. Зазначала, що відповідач має стабільний значний дохід, є директором товариства, інших осіб на своєму утриманні не має, тому позивач вважає, що відповідач може сплачувати на утримання доньки вказану суму. Враховуючи викладене, просила суд стягнути з відповідача аліменти в твердій сумі в розмірі 14000 грн. щомісячно на утримання дитини, а також аліменти на утримання позивача у розмірі 8 974,00 грн., та допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів за один місяць. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 26.05.2017 у справі відкрито провадження під головуванням судді Васалатія К.А . Відповідно до ухвали суду від 13.04.2018, занесеної до протоколу судового засідання в порядку, визначеному п. 7 ч. 2 ст. 248 ЦПК України, до спільного розгляду із первісним позовом прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: служба у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації про визначення місця проживання дитини. У відповідності до Розпорядження в.о. керівника апарату Оболонського районного суду м. Києва Зірник О.О. №103 від 07.08.2019 призначено повторний автоматичний розподіл справ. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 07.08.2019 визначено головуючого суддю - Дибу О.В. Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22.10.2019 прийнято відмову [PERSON] від позовних вимог первісної позовної заяви в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на її утримання з 01.10.2016 по 31.03.2017 у сумі 8 974,00 грн. та закрито провадження в частині вказаної позовної вимоги. Крім того, ухвалою суду від 22.10.2020, яка занесена до протоколу судового засідання в рамках п. 7 ч. 2 ст. 248 ЦПК України, прийнято заяву [PERSON] про збільшення позовних вимог до первісного позову, у відповідності до якої позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача аліменти на утримання спільної дитини - [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 14 000,00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з 01.10.2016 та до досягнення дитиною повноліття, а також визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ухвали суду від 22.09.2020, занесеної до протоколу судового засідання в порядку, визначеному п. 7 ч. 2 ст. 248 ЦПК України закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні позивач за первісним позовом [PERSON] та представник позивача - адвокат Полуніна К.А. позовні вимоги первісного позову підтримали в повному обсязі з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, та просили задовольнити. У задоволенні вимог зустрічного позову просили відмовити з підстав їх необґрунтованості. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та представник відповідача - адвокат Каменська Н.П. позовні вимоги, викладені у зустрічній позовній заяві, підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Однак, враховуючи характер спірних правовідносин, відповідач вказував на можливість часткового задоволення вимог як первісного, так і зустрічного позову шляхом визначення місця проживання дитини почергово за місцем мешкання позивача та відповідача, оскільки саме таке визначення місця проживання доньки забезпечить потреби та інтереси дитини. Представник третьої особи служби у справах дітей Оболонської районної в місті Києві державної адміністрації направив до суду заяву про розгляд справи без участі представниката врахувати висновок про визначення місця проживання неповнолітньої дитини. Заслухавши пояснення учасників, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається з матеріалів справи, 25.08.2012 [PERSON] та [PERSON] уклали між собою шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №623 (Т. 1, а.с. 5). Від зареєстрованого шлюбу сторони мають малолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дарницького районного управління юстиції у місті Києві, актовий запис №1253 (Т. 1, а.с. 6). Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 16.05.2017 за №756/4545/17 шлюб між сторонами розірвано (Т. 1, а.с. 197-198). Дитина [PERSON] зареєстрована та проживає разом з матір`ю - позивачем за первісним позовом за адресою: [ADDRESS] з 15.12.2016 і по теперішній час, що підтверджується Довідками про реєстрацію місця проживання особи(Т. 1, а.с. 9, 193). Позивач за зустрічним позовом [PERSON] як батько та законний представник дитини надав згоду на реєстрацію місця проживання доньки [PERSON] за місцем реєстрації та місцем проживання матері дитини, про що свідчить наявна у матеріалах справи письмова згода (Т. 2, а.с. 56-57). Під час розгляду справи встановлено, що позивач за первісним позовом не чинить перешкод у спілкуванні батька [PERSON] з дитиною. Останній бере участь у вихованні дитини, у її розвитку, дитина інколи проживає у батька, батько проводить з дитиною спільний відпочинок. У відповідності до довідки, виданої Корпорацією «Артеріум» від 21.08.2018 за №134, [PERSON] працює на посаді менеджера фінансових проектів із посадовим окладом у розмірі 65 000,00 грн. (Т. 1, а.с. 211). Крім того, [PERSON] зареєстрована як фізична особа - підприємець та отримує дохід від господарської діяльності (Т. 1 а.с. 205-207). Позивач за зустрічним позовом [PERSON] працює на посаді фінансового директора Підприємства «Джіометрі Глобал Україна», сукупний дохід за 6 місяців становить 421 217,92 грн., що підтверджується довідкою №24 від 29.09.2017 (Т. 1, а.с. 104). Позивачу за первісним позовом на праві власності належить квартира [ADDRESS] . Квартира, у якій дитина [PERSON] проживає з матір`ю - квартира [ADDRESS] , загальною площею 102,5 м, яка складається з 3-х кімнат, належить на праві власності [PERSON] , матері позивача за первісним позовом (Т. 1, а.с. 195-196). Позивач за первісним позовом вказує, що у квартирі за місцем проживання дитини є необхідні умови для проживання, побуту гармонійного розвитку, навчання та виховання доньки. Із пояснень позивача за зустрічним позовом убачається, що [PERSON] фактично належить приватний будинок, у якому також створено необхідні та комфортні умови для повноцінного всебічного розвитку, життя та виховання дитини. Також матеріали справи містять Висновок Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування від 10.12.2019 за №104-11340, у відповідності до якого орган опіки і піклуваннявважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] (Т. 2, а.с. 155-156). Згідно із ч. 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989, ратифікованої постановою Верховної Ради України 27.02.1991, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. За приписами ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. У ч. 1 та 2 ст. 161 СК України зазначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11.07.2017 у справі «М.С. проти України», заява №2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07.12.2006, заява №31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Аналогічна правова позиція міститься у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 28.12.2020 за №487/2001/19. З матеріалів справи убачається, що дитина [PERSON] відвідує навчальний заклад, гуртки та отримує медичні послуги на території Оболонського району м. Києва - за своїм зареєстрованим місцем проживання. Таким чином сторона позивача за первісним позовом стверджує, що дитина має стійкі соціальні зв`язки за місцем свого окремого проживання від батька з 2016 року. Нормами ст. 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.02.2019 у справі №377/128/18 вказано, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У контексті першочергового врахування інтересів дитини, які переважають над інтересами батьків, суд вважає, що для забезпечення інтересів дитини саме визначення місця проживання дитини із матір`ю відповідатиме її інтересам. Виходячи із обставин справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування дитини з обома батьками, суд приходить до висновку про те, що зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини сприятиме повноцінному вихованню та розвитку. Вирішуючи спір, суд має віддати перевагу тому з батьків, який може забезпечити більш сприятливі умови виховання дитини. Важливим критерієм є моральні якості матері та батька як вихователів. Моральними якостями, які можуть негативно вплинути на виховання дитини, є, зокрема, зловживання спиртними напоями, невиконання батьківських обов`язків, притягнення до судової чи адміністративної відповідальності. Судом встановлено, що позивач за первісним позовом не чинить батькові [PERSON] перешкод у спілкуванні, побаченні з донькою, а також у її вихованні. Батько дитини, який безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку доньки, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку незалежно від того з ким дитина буде проживати. Визначаючи місце проживання дитини, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а дитина потребує уваги, підтримки і любові обох батьків, суд надає першочергове значення саме найкращим інтересам дитини, так як дитина [PERSON] вже досить тривалий час проживає разом із матір`ю. Таким чином, встановивши наявність практично однакових належних матеріально-побутових умов як у матері, так і у батька для проживання і виховання малолітньої доньки, прихильність дитини до обох батьків, а також виконання обома батьками своїх обов`язків по вихованню дитини, суд вважає за доцільне визначити місце проживання доньки з матір`ю. Позиція сторони позивача за зустрічним позовом, щодо можливого періодичного визначення місця проживання дитини як з батьком так і з матір`ю (місяць через місяць або по пів року тощо), на думку суду, не забезпечить реалізації найкращих інтересів дитини з урахуванням її віку та потреб розвитку. Враховуючи викладене, позовна вимога позивача за первісним позовом [PERSON] про визначення місця проживання з матір`ю підлягає задоволенню, а вимогу позивача за зустрічним позовом [PERSON] про визначення місця проживання дитини з батьком слід залишити без задоволення. Стосовно вимоги про стягнення аліментів на утримання дитини необхідно зазначити наступне. Статтею 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У частині 1 ст. 184 СК України зазначено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або за домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону (ч. 2 ст. 184 СК України). Згідно із ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. У відповідності до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;4) інші обставини, що мають істотне значення. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач виконує свої обов`язки щодо утримання дитини. Зокрема, на час проживання дитини у батька донька перебуває на його повному утриманні. Також [PERSON] купує речі та іграшки для дитини, оплачує освітньо-виховні та оздоровчі заходи, періодично надає кошти матері на утримання дитини, що підтверджується наявними у матеріалах справи письмовими доказами та не заперечується стороною позивача за первісним позовом . Таким чином, враховуючи встановлені обставини, суд вважає позовну вимогу про стягнення аліментів у розмірі 14 000,00 грн. щомісячно такою, що підлягає частковому задоволенню, оскільки задоволення у повному обсязі призведе до порушення прав відповідача та поставить сторони в неоднакове становище, враховуючи розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, визначеного Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік». Зважаючи на вказане, суд вважає, що виходячи з того, що дитина сторін проживає разом із позивачем, у зв`язку з чим цілодобовий обов`язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат ніж періодичні зустрічі, враховуючи вік дитини, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів в розмірі 10 000,00 грн. щомісячно, з їх подальшою відповідною індексацією. Відповідно до ч.2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Позивач за первісним позовом просить стягнути аліменти на утримання дитини починаючи з 01.10.2016. Матеріали справи не містять достатніх доказів того, що відповідач саме з цього часу ухилявся від виконання свого обов`язку по утриманні дитини. Позовна заява зареєстрована канцелярією суду 16.05.2017, тому саме з цього часу, відповідно до приписів ч.1 ст. 191 СК України присуджуються аліменти на користь позивача за первісним позовом. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. На підставі викладеного,

Outcome: partial