Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] . У вказаній квартирі, окрім позивача, зареєстровані її діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проте, з листопада 2016 року відповідачі у квартирі не проживають, їхні речі у квартирі відсутні та постійне місце проживання відповідачів на даний час позивачу не відоме; в період з 2018 року позивач періодично спілкувалася з відповідачами з питання добровільного зняття з реєстраційного обліку, так як нарахування комунальних платежів відбувається з урахуванням кількості зареєстрованих осіб, але до моменту звернення з позовом до суду останні з реєстраційного обліку в добровільному порядку не знялися. На даний час у позивача виникла потреба у розпорядженні своїм житлом (переоформлення квартири на іншу особу шляхом укладення відповідних угод), але реєстрація відповідачів є перешкодою для реалізації права позивача, як власника житла. Предмет позову становить вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позивач не скористалася правом брати участь у судових засіданнях; в окремо поданій заяві просила розглядати справу у її відсутності та задовольнити позовні вимоги, не заперечуючи проти заочного розгляду справи. Відповідачі не скористалися правом брати участь у судових засіданнях та правом надання відзиву на позовну заяву; в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст. 76 - 80 ЦПК України, позивач є власником житлового приміщення - квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 19.03.2007 р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Сусловою Н.Б. за реєстровим №2610; право власності зареєстроване в КП «ДМБТІ» 09.07.2007, реєстраційний номер: 17311602 (а.с. 19,9). Місце проживання відповідачів зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25,26) відповідача [PERSON] з 17.09.2013, відповідача [PERSON] з 13.01.2015, що підтверджується відповідною інформацією на запит суду. За зазначеною адресою відповідачі не мешкають з листопада 2016 року. Зазначений висновок суд робить на підставі акту за вих. №76 від 08.11.2020 про не проживання відповідачів у квартирі [ADDRESS] (а.с. 10-11). Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності. Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 - 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, в межах заявлених суду позовних вимого, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як встановлено судом в цій справі, відповідачі не є членом сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР (відповідачі не проживають у квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності, та самостійно обрали собі інше місце проживання, мешкаючи в ньому з листопада 2016 року). Таким чином, вочевидь волевиявлення відповідачів, які не є членами сім`ї позивача, на окреме від житла позивача проживання. Задовольняючи позов, суд керується тим, що аналіз положень гл. 32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником квартири, в якому зареєстровано місце проживання відповідачів. Відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК. Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 в справі №243/7004/17-ц. Суд виходить з того, що реєстрацією місця проживання відповідачів за адресою належного позивачу на праві приватної власності майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі прав позивача, як власника, у зв`язку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем (ст. 16 ЦК України), та на підставі ст.ст. 383, 391, ч. 2 ст. 406 ЦК України. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: approved