Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, уточненим у процесі розгляду справи, до відповідача, в якому зазначила, що тривалий час, тобто близько 20 років, проживала і на теперішній час мешкає на території Михайло-Лукашівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області в житловому будинку по [ADDRESS] та користується земельною ділянкою. З цього\~часу користується та розпоряджаюся вказаним будинком та земельною ділянкою, утримує її в належному стані, сплачує комунальні платежі. Даний факт підтверджується відповідною довідкою Михайло-Лукашівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області. До теперішнього часу ніхто не оспорював набуття нею права власності на вказане домоволодіння та земельну ділянку. Позивач, представник позивача в судове засідання не з`явились, просили проводити розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позову наполягають. Відповідач в судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги визнає у повному обсязі, просить суд розглянути справу без участі представника сільської ради. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку щодо обґрунтованості позову і наявності підстав для його задоволення. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, відповідно до довідки виконавчого комітету Михайло-Лукашівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області, [PERSON] з 2001 року і по теперішній час постійно проживає без реєстрації на території Михайло-Лукашівської сільської ради Вільнянського району Запорізької області в житловому будинку по [ADDRESS] та користується земельною ділянкою. Відповідно до ч.1 ст.15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. \~ \~ \~ \~Згідно до вимог ч.ч.1, 2 ст.162\~ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За визначенням ч.1\~ст.\~181\~ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відповідно до ст. 41 Конституції України\~право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.1\~ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Згідно ч.2 тієї ж статті, набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. На даний момент такий спеціальний закон, а так само спеціальні обмеження можливості застосування інституту набувальної давності відносно земельних ділянок, які не перебувають у державній власності, відсутні, проте це не може перешкоджати реалізації майнових прав позивача. Відповідно до ч.4\~ст.344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Згідно ч.1\~ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.2 тієї ж статті, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно п. 9 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. відповідно до частини першої статті 344\~ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цивільним законодавством. Згідно п.11, п.13 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014 р. враховуючи положення статей 335 і 344\~ЦК право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі, а також на безхазяйну річ; можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16\~ЦК а також; частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенції про захист прав і основних свобод людини Перший протокол та протоколи № 2,4,7,11 до Конвенції. Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Враховуючи, що іншим способом, окрім судового порядку, позивач не може захистити своє спадкове майнове право, тому відповідно до ст. 16 ЦК України воно підлягає захисту шляхом визнання за нею права власності на будинок в порядку спадкування за заповітом. Таким чином, оцінивши надані докази у сукупності, те, що позивач близько 20 років відкрито, безперервно користується вказаними об`єктами нерухомості, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS] , а також земельну ділянку площею 0,1500га за цією ж адресою в порядку набувальної давності, є обґрунтованими та законними. Враховуючи, що позивач не наполягав на стягненні судових витрат з відповідача, суд залишає за ним сплачений при поданні позову судовий збір.

Outcome: approved