Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-03 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про скасування наказу про скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності, наказу про звільнення з роботи, поновлення на роботі, стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання вчинити певні дії, покликаючись на те, що 16 квітня 1975 року відповідно до наказу № 25-к вона була прийнята на роботу в ЖЕК-30 на посаду техніка-диспетчера, а з 01 липня 1980 року по 26 лютого 2014 року вона працювала на посаді майстра по експлуатації житлового фонду. Наказом №7 від 26 лютого 2014 року її було звільнено з займаної посади за систематичне невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на неї трудовим договором і правилами трудового розпорядку. Вважає звільнення незаконним, оскільки вона не допускала порушень трудової дисципліни та керівництво підприємства не пропонувало їй надати пояснення перед оголошенням цих наказів. Просить поновити їй строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, скасувати наказ директора Львівського комунального підприємства «Граніт» № 14 від 21 січня 2014 року про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, наказ директора Львівського комунального підприємства «Граніт» № 16/1 від 28 січня 2014 року про притягнення її до дисциплінарної відповідальності, наказ директора Львівського комунального підприємства «Граніт» № 7 від 26 лютого 2014 року про її звільнення з посади майстра по експлуатації житлового фонду, поновити її на роботі на посаді майстра по експлуатації житлового фонду Львівського комунального підприємства «Граніт» з 26 лютого 2014 року, стягнути з Львівського комунального підприємства «Граніт» на її користь 9337,89 грн. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу та 9821,25 грн. моральної шкоди. Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали, дали аналогічні пояснення, викладеним у позовній заяві, просять позов задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача позов заперечив та пояснив, що позивачем було пропущено строк позовної давності для звернення ло суду та окрім того, ЛКП «Граніт» належним чином припинило трудові відносини з позивачем [PERSON] Просить відмовити у задоволенні позовних вимог за їх безпідставністю. В останнє судове засідання представник відповідача не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлений про час та місцей слухання справи, наслідки неявки, а тому згідно ст. 169 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у його відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Судом встановлено, що наказом директора ЛКП «Граніт» Гниди О. №14 від 21 січня 2014 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», позивачу [PERSON], майстру по експлуатації житлового фонду, оголошено догану, за незадовільний стан дільниці. /а.с. 12/ Наказом директора ЛКП «Граніт» Гниди О. №16/1 від 28 січня 2014 року «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності», позивачу [PERSON], майстру по експлуатації житлового фонду, оголошено догану, за невиконання посадових обов'язків. /а.с. 11/ Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму ВСУ №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. 26 лютого 2014 року винесено наказ директора ЛКП «Граніт» Гниди О. № 7 про звільнення з роботи та наказано за систематичне невиконання майстром по експлуатації [PERSON], своїх обов'язків, звільнити [PERSON] з роботи, згідно п. 3 ст. 40 КЗпП України, з 26 лютого 2014 року та виплатиту грошову компенсацію за невикористану відпустку. Підставою винесення зазначеного наказу були подання територіального управління Держгірпромнагляду у Львівській області від 10 лютого 2014 року, та накази № 14, 16 від 28 січня 2014 року та 29 січня 2014 року відповідно. /а.с. 10/ Згідно ст.ст. 233, 234 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 цього Кодексу, районний суд може поновити ці строки. На переконання суду, строк звернення позивача до суду з заявою про вирішення трудового спору слід поновити, оскільки в судовому засіданні безспірно встановлено, що пропущення даного строку позивачем пов'язане з моральними стражданнями позивача, що були спричинені незаконними діями відповідача і полягали у неможливості продовжити трудову діяльність та необхідністю звернень у відповідні інстанції за захистом свого порушеного права, що зокрема стверджується листом голови Львівської обласної організації профспілки працівників житлово-комунального господарства, місцевої промисловості, побутового обслуговування населення України. /а.с. 19-20/ Суд вважає, що накази про застосування дисциплінарних сятгнень та звільнення з роботи працівника, повинні бути чіткими, вмотивованими, винесеним з дотримання певної процедури та з посиланням на конкретні норми закону чи положення трудового договору, які порушуються, без викладення таких порушень у довільній формі. Як ствердив, в судовому засіданні, представник відповідача, підставами застосування дисциплінарних стягнень щодо позивача [PERSON] згідно наказів №14 від 21 січня 2014 року та № 16/1 від 28 січня 2014 року, стали акти від 20 січня 2014 року і 28 січня 2014 року та доповідна записка головного інжинера Стасів Г.І. від 23 січня 2014 року. /а.с. 33, 34, 45/ Однак суд відхиляє покликання представника відповідача на вказані документи, як належні підстави для застосування дисциплінарних стягнень стосовно позивача [PERSON], оскільки зазначені акти від 20 січня 2014 року і 28 січня 2014 року та доповідна записка головного інжинера Стасів Г.І. від 23 січня 2014 року лише констатують встановлення фактів не прибраних територій на вул. М.Вовчка 3, Городоцькій 76 і Перова 4, та не містять жодних конкретних посилань на те, які саме трудові обов'язки не виконала чи порушила позивач [PERSON], вказані акти не зареєстровані належним чином ЛКП «Граніт», не містять дати реєстрації, реєстраційного номера документу та відбитку відповідної печатки чи штампу підприємства, що унеможливлює визначення їх відповідності зазначеним наказам, дати та часу їх складання. Окрім того, представником відповідача не надано суду жодних доказів того, що дільниці на вул. М.Вовчка 3, Городоцькій 76 і Перова 4, як описані у вищевказаних документах є територіями, як закріплені саме за позивачем [PERSON], як відповідальною особою. Також зазначені накази не були доведені до відома позивача [PERSON], що на думку суду, призвело до порушення її трудових прав та позбавило можливості своєчасно їх оскаржити. З огляду на наведене суд вважає, що накази директора ЛКП «Граніт» Гниди О.П. №14 від 21 січня 2014 року та № 16/1 від 28 січня 2014 року, які також були підставими звільнення позивача з роботи, винесені без належних для цього підстав та підлягають скасуванню. Також підставою звільнення позивача з посади майстра по експлуатації житлового фонду було подання територіального управління Держгірпромнагляду у Львівській області від 10 лютого 2014 року. Згідно даного акту позивачем [PERSON] з працівниками не проведено інструктаж на другу групу допуску з електробезпеки - п. 2.1.3. Правил безпечної експлуатації електроустановок споживачів, двірники не забезпечені засобами індивідуального захисту - ст. 8 Закону України «Про охорону праці» та при проведенні інструктажів з охорони праці відсутній допуск до роботи, журнал реєстрації інструктажів з охорони праці на робочому місці не відповідає вимогам - п. 6.10 Типового положення про порядок навчання та перевірки знань з охорони праці, однак в даному поданні взагалі не зазначені, які саме розділ чи пункт посадової інструкції майстра по експлуатації житлового фонду поршено позивачем [PERSON] оскільки вказана інструкція взагалі не містить обов'язку проведення позивачем [PERSON] будь-яких інструктажів з працівниками з приводу охорони праці, зокрема щодо допуску з електробезпеки чи веденння журналу реєстрації інструктажів з охорони праці. Також зазначена інструкція взагалі не містить вимог та обов'язку позивача [PERSON], при виконанні нею трудових обов'язків, знати чи використовувати в роботі Правила безпечної експлуатації електроустановок споживачів, Закону України «Про охорону праці» чи Типове положення про порядок навчання та перевірки знань з охорони праці. Також наказ директора ЛКП «Граніт» № 7 від 26 лютого 2014 року про звільнення позивача [PERSON] містить лише формальне посилання на невиконання нею своїх трудових обов'язків, як підставу звільнення з роботи, без зазначення конкретних порушень трудових обов'язків, їх характеру та наслідків, що на переконання суду є неприпустимим та не надає суду можливості встановити та перевірити належність виконання позивачем [PERSON] своїх трудових обов'язків та підставність звільнення її з роботи. В ході розгляду справи, представник відповідача також не зміг чітко вказати, які саме трудові обов'язки, визначені відповідною посадовою інструкцією неналежно виконала позивач. Окрім того при звільненні позивача з роботи відповідач не зажадав її пояснень з приводу невиконання нею, на думку роботодавця, трудових обов'язків що на переконання суду має важливе значення для вирішення питання про звільнення працівника з роботи. Відповідно до ч.1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстави систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно протоколу № 3 засідання профспілкового окмітету первинної профспілкової організації ЛКП «Граніт», комітет не надав згоди на звільнення з роботи позивача на підставі п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником трудових обов'язків. /а.с. 37-38/ Суд вважає, що дана згода є обгрунтованою, вмотивованою, профспілковий комітет належно підійшов до розгляду даного питань та суд вважає, що відповідач при звільнення позивача з роботи безпідставно та необгрунтовано не взяв до уваги вказане рішення. /а.с. 37-38/ З огляду на наведене суд вважає, що наказ директора ЛКП «Граніт» № 7 від 26 лютого 2014 року про звільнення позивача [PERSON]. є необгрунтованим, не базується на вимогах закону зокрема ст. 40 КЗпП України, винесений без належних для цього підстав. Позивача незаконно звільнено із займаної посади, при її звільненні не враховано ступінь тяжкості вчиненого проступку, заподіяна ним шкода та співрозмірність даних проступків із звільнення з роботи, характеристику позивача та її трудову діляьність, тому її необхідно поновити на роботі на посаді майстра по експлуатації житлового фонду Львівського комунального підприємства «Граніт» з 26 лютого 2014 року. Згідно ст. 235 ч. 2 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Враховуючи положення розділу 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року із наступними змінами, виходячи з розрахунку 87,27 грн. середнього (денного) заробітку помноженого на 107 робочих днів за період 26 лютого 2014 року по 04 серпня 2014 року, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 9337,89 грн. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», з наступними змінами відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Вирішуючи позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, суд приходить до переконання, що сам факт поновлення позивача [PERSON] на роботі та стягнення на її користь середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, у судовому порядку, буде достатньою компенсацією заподіяної їй моральної шкоди та фактом відновлення порушених прав та законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на наведену норму, у задоволенні позовної вимоги щодо зобов'язання відповідача внести відповідний запис у трудову книжку після набрання рішенням законної сили, слід відмовити, оскільки зі змісту ст. 3 ЦПК України випливає, що кожна особа має право звернутися до суду лише за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів та потреба в такому захисті виникає тоді, коли зазначені права порушені, невизнаються чи оспорюються іншими особами, натомість позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів того, що вона зверталась до відповідача з проханням ванести відповідні записи у трудову книжку та їй було, у будь-якій формі, у цьому відмовлено. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє часткове ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до часткового задоволення.

Outcome: partial