Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що їй на праві приватної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: м. Херсон, вул. Шенгелія, 13, корп..2, кв. 111. У вказаній квартирі на даний час зареєстрований відповідач, який є родичем колишніх власників квартири, однак на даний час за вказаною адресою не проживає, будь які речі в квартирі відсутні. Як наслідок, позивач обмежена у вільному користуванні квартирою, несе додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються залежно від кількості зареєстрованих осіб та обмежена в отриманні житлових соціальних пільг. У звязку з викладеним просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 08.01.2019 року по справі відкрито провадження та розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в пятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. На адресу відповідача було направлено копію ухвали суду від 08.01.2019 року, але відзиву на позовну заяву до даного часу суду не надано. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд встановив, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира, яка знаходиться за адресою: м. Херсон, вул.. Шенгелія, 13, корп..2, кв. 111, на підставі договору купівлі-продажу від 15.11.2018року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №2522 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №145557777 сформованого\~ 15.11.2018 року. Згідно листа відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб ХМР вих.. № 16-21/8192 від 15.11.2018року, [PERSON], [INFO], з 02.02.1996 року зареєстрований за адресою: [INFO], корп..2, кв. 111. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Обєктом права власності може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є власницею вказаної вище квартири, відповідач зареєстрований колишнім власником, а тому позивач має право на володіння, користування та розпорядження належним йому майном на власний розсуд.

Outcome: approved