Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись, що вона є власником житлового будинку № 12 по вул. Білоцерківська в с.Острів Рокитнянського району Київської області, який придбала 11.04.2000 і в якому є зареєстрованою відповідач [PERSON]. Разом з тим, відповідач з часу придбання нею вказаного будинку у власність у останньому не проживає, а тому просить визнати останню такою, що втратила право користування житлом та зняти її з реєстраційного обліку. Третя особа, будучи належним чином повідомленою, в судове засідання свого представника не направила та подала заяву про розгляд справи за відсутності її представника. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи через оголошення у пресі, в судове засідання не зявилася повторно, а тому суд, зясувавши думку позивача та його представника, ухвалює рішення у відсутності відповідача при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст.ст. 169, 224 ЦПК України. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала за викладених у позові обставин і підстав та просила його задовольнити. Також суду пояснила, що відповідач на час придбання нею житлового будинку в останньому не проживала і не проживає на даний час. Місце перебування її не відоме, хоча вона намагалася її знайти та вирішити питання про зняття її з реєстрації. Підтримала таку позицію свого довірителя і представник позивача [PERSON]. Заслухавши у судовому засіданні позивача та його представника, дослідивши отримані у справі письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного. Відповідно до вимог ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником житлового будинку № 12 по вул. Білоцерківська в с.Острів Рокитнянського району Київської області, який вона придбала 11.04.2000 і в якому є зареєстрованою з 1999 відповідач у справі [PERSON]. На разі, остання у вказаному житловому будинку на час придбання його позивачем і у послідуючі періоди часу та на даний час членом сімї позивача не являється, не проживає у вказаному будинку та не приймає участі у його утриманні, місце її проживання чи перебування залишається бути не відомим. Викладене підтверджується поясненнями у судовому засіданні позивача та його представника, отриманими у справі письмовими доказами, якими є: ●Копія паспорта на імя позивача (а.с. 6); ●Договір купівлі-продажу житлового будинку від 11.04.2000, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2476 (а.с. 8); ●Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 12 по вул. Білоцерківська в с.Острів Рокитнянського району Київської області (а.с. 9-11); ●Довідка [PERSON] сільської ради Рокитнянського району Київської області від 30.08.2017 № 1385 (а.с. 12); ●[PERSON] районного сектору Управління ДМС України в Київській області від 23.08.2017 № 32/370 (а.с. 13); ●Листок прибуття на імя [PERSON], [INFO], від 18.03.1999, відповідно до даних якого її дочкою значиться дочка [PERSON], [INFO] (а.с. 14); ● Акт обстеження умов проживання [PERSON] від 28.08.2017 (а.с. 15); ●Погосподарські книги [PERSON] сільської ради Рокитнянського району Київської області (а.с. 40-57); ●[PERSON] сільської ради Рокитнянського району Київської області від 25.10.2017 № 219-02-18 (а.с. 69). Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.\~ Відповідно до положень статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Відповідно до статті 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду спору по суті. Судом встановлено, що правовідносини, які склалися між сторонами спору, мають регулюватися положеннями ст.ст. 383, 391 ЦК України, ст.ст.159, 156 ЖК Української РСР. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які \~мають у приватній власності\~ будинок\~ (частину будинку),\~ квартиру,\~ користуються\~ ним\~\~ (нею)\~\~ для\~\~ особистого проживання\~ і\~ проживання\~ членів\~\~ їх\~\~ сімей та інших осіб,\~\~ мають\~\~ право розпоряджатися\~ цією\~ власністю на\~ свій\~\~ розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сімї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сімї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~ постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сімї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони\~ постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які\~ постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такий висновок суду узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-709цс16. Оцінючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, з огляду на викладені правові підстави суд приходить до висновку про доведеність обставин позову та про задоволення вимоги позивача про визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим будинком № 12 по вул. Білоцерківська в с.Острів Рокитнянського району Київської області. На разі, вимога про примусове їх зняття з реєстрації у вказаному будинку не підлягає судом задоволенню, оскільки така дія є похідною від визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а судове рішення у даній справі слугуватиме підставою для вчинення такої дії відповідним уповноваженим на те органом. При цьому суд враховує наступне. Відповідно до положень ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про:\~ 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою;\~ 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на викладене вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст. 71, 72, 116, 156 ЖК Української РСР; ст. 405 ЦК України). Позов таким чином підлягає частковому задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено.\~З огляду на викладене, суд приходить до висновку про розподіл понесених позивачем у справі судових витрат між сторонами спору у рівних частинах, що узгоджується із положеннями п.36 Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»в тім, що якщо вимогу пропорційності розподілу судових витрат при частковому задоволенні позову точно визначити неможливо (наприклад, при частковому задоволенні позову немайнового характеру), то судові витрати розподіляються між сторонами порівну. Звідси підлягає стягненню з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування понесених судових витрат по оплаті судового збору та витрат по публікації в пресі оголошення про виклик відповідача 720.00 грн..

Outcome: partial