Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики в сумі 1910,00 грн. відповідно боргової розписки від 13.03.2019 року, а саме: 1000 грн. заборгованості за договором позики від 13.03.2019 року, 910,00 грн., процентної ставки від простроченої заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 13.03.2019 року до позивача звернулася відповідач [PERSON] з проханням позичити їй 1000 (одну тисячу) гривень. Зазначила, що добре знала відповідача і погодилася позичити їй 1000 грн., за умови повернення зазначеної суми до 21.03.2019 року. На таких умовах і було укладено договір позики. На підтвердження передачі грошей відповідач власноруч в присутності трьох свідків написала розписку і отримала гроші з рук у руки. Все вищезазначене можуть підтвердити свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які були присутні під час передачі грошей і написанні розписки. Однак, відповідач свої зобов`язання згідно договору та зазначені в борговій розписці строки не виконала. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою повернути гроші, однак відповідач гроші не повертає. Тому, позивач змушена звернутися за захистом порушеного права до суду. У зв`язку з викладеним позивач, просить стягнути з відповідача суму заборгованості за договором позики від 13.03.2019 року та процентної ставки передбаченої договором позики у розмірі 1910,00 грн. 09.01.2020 року до Жовтневого районного суду м. Маріуполя позивачка надала клопотання про стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати: на правову допомогу у розмірі 700,00 грн. згідно квитанції та судовий збір у розмірі 786,40 грн. згідно квитанції. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 18.06.2019 року залишено позовну заяву без руху. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 16.09.2019 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 09.04.2020 року закрито підготовче провадження, призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Представник позивача [PERSON] та позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилися, надали клопотання про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують та не заперечують проти ухвалення у справі заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила, клопотань про перенесення слухання справи не надавала. Відповідно до вимог ст.280 Цивільного процесуального Кодексу України (далі за текстом ЦГІК України) суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи зі згоди позивача. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що 13.03.2020 року між позивачем та відповідачем був укладений договір позики шляхом укладання боргової розписки, за яким відповідач [PERSON] отримала у позивача [PERSON] грошові кошти в сумі 1000,00 грн. Вказані грошові кошти відповідач зобов`язалася повернути до 21.03.2019 року. Факт отримання грошових коштів відповідачем [PERSON] за договором позики суд вважає встановленим, оскільки [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики в письмовій формі, оформлений розпискою від 13.03.2019 року. Ці обставини підтверджується наданим позивачем оригіналом розписки про отримання грошових коштів [PERSON] із зобов`язанням їх повернення у строк до 21.03.2019 року. За загальним правилом (ч.1 ст.13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч. 1 ст. 81ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. Згідно з частиною 1 статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з статтею 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 1046 ПК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним у момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого2016 року у справі № 6-50цс16. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частиною другою статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому, наявність оригінала розписки у позивача (позикодавця) згідно з положеннями статті 545 ЦК України свідчить, що зобов`язання з повернення позики позичальником не виконано. Відповідно до Постанови Верховного Суду України від 18 липня 2012 року договір позики, як загальна договірна конструкція є підставою для виникнення правовідносин, учасниками яких будь-які фізичні або юридичні особи, оскільки ЦК України не містить жодного виключення як щодо суб`єктного складу, так і щодо права на одержання від позичальника процентів від позики, розмір яких і порядок їх одержання встановлюється договором (ч.1 ст.1048 ЦК України). Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» є спеціальним нормативним актом, який регулює відносини спеціальних суб`єктів учасників ринку фінансових послуг, і не поширюється на всіх інших юридичних і фізичних осіб - суб`єктів договору позики, правовідносини яких регулюються нормами ст.ст. 1046 - 1048 ЦК України. Відповідно до статті 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Таким чином вбачається, що відповідач [PERSON] борг позивачу не повернула, про що свідчить наявність оригіналу розписки у позивача та відсутність данних про виконання відповідачем зобов`язання частково або в повному обсязі. Згідно зі ст.536 ЦК України за користування чужими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Статтею 546 ЦК України визначено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Борговою розпискою укладеною між сторонами Позичальник зобов`язується сплатити Позикодавцю пеню у розмірі 1% від суми боргу за кожен день прострочення. Згідно з наданим позивачем розрахунком, який не спростований відповідачем, заборгованість за відсотками в наслідок прострочення виконання зобов`язання за договором від 13.03.2019 року станом на 12.06.2019 року складає 910, 00грн. Таким чином, оскільки відповідач взяті на себе зобов`язання за договором від 13.03.2019 року не виконала, тому з останньої підлягає стягненню борг за вказаним договором в сумі 1000 грн. та відсотки в наслідок прострочення виконання зобов`язання в розмірі 910,00 грн. Пунктом 3.2 рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 передбачено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. В матеріалах справи мається Акт наданих послуг від 09.01.2019 року за Договором про надання правової допомоги №14 від 29.05.2019 року щодо надання послуг відповідно до договору, вартість складання якої становить 700,00 грн.. замовником послуг є [PERSON] , виконавцем послуг є адвокатське бюро «Правнича допомога». Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які документи, що свідчать про реальну оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Враховуючи вищевикладене суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача витрат на правову допомогу позивачу. В силу положень ст.141 ЦПК України, суд відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» стягує з відповідачки на користь позивачки сплачений нею судовий збір за подання даного позову до суду в розмірі 786,40 грн. З урахуванням викладеного,

Outcome: partial