Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду із справжнім позовом, посилаючись на ті обставини, що відповідач вихованням їх дитини не займається, матеріально її не забезпечує. Просила позбавити відповідача батьківських прав відносно дочки [PERSON] та змінити їй прізвище на « [PERSON] ». 12.04.2017р. позов задоволено частково, позбавлено батьківських прав відповідача Битюцького відносно дочки [PERSON] 1.04.2021р. за заявою відповідача заочне рішення скасоване та справу призначено до розгляду у загальному порядку. Позивач у засідання повторно не явилася, повідомлялася належним чином про час та місце розгляду справи. Орган опіки та піклування Київської райадміністрації ОМР позов підтримали. Відповідач проти задоволення позову заперечував, посилаючись на те, що не усувався від виховання дочки, до відповідальності за ухилення від виконання батьківських обов`язків не притягувався. Дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного. Сторони перебували у шлюбі з 6 червня 1992 року по 11.09.2013р. Від шлюбу [INFO] народилася дитина [PERSON] , яка мешкає з матір`ю, батько мешкає окремо. Згідно висновку органу опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради від 7.03.2017р. орган вважає є доцільність позбавлення батьківських прав відповідача. У відповідності до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Пунктом 2 частини 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що підставою для позбавлення батьків або одного з них батьківських прав, може бути ухилення останніх від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, засудження за вчинення умисного злочину щодо дитини. Позбавлення батьківських прав є заходом відповідальності батьків за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов`язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Ухилення батьків від виховання дитини, як підстава позбавлення батьківських прав, можлива лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами. У справі відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування, а отже суд вважає, що вжиття до нього крайньої міри відповідальності є безпідставним, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Відповідно до ст. 294-296 ЦК України право на прізвище є особистим немайновим правом людини, що забезпечує його соціальне буття. Частинами 3,5 ст. 148 СК України встановлено, що у разі зміни прізвища одного з батьків прізвище дитини може бути змінене за згодою обох батьків та за згодою дитини, яка досягла семи років. У разі заперечення одним із батьків щодо зміни прізвища дитини спір між ними щодо такої зміни може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору беруться до уваги виконання батьками своїх обов`язків щодо дитини, а також інші обставини, які засвідчують відповідність зміни прізвища інтересам дитини. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що вирішити питання щодо зміни прізвища дитини, як особистого немайнового права, без згоди на те дитини, яка досягла семирічного віку не можливо, оскільки у висновку органу опіки і піклування, зазначено, що про неможливість допиту дитини за станом здоров`я. Оскільки позивачем не обґрунтовано позов у цій частині та не надано доказів того, що зміна прізвища на [PERSON] буде відповідати інтересам дитини, то у цій частині позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed