Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду із указаним позовом, в якому зазначила, що з 23 травня 1984 року була прийнята до Житомирського державного центру науково-технічної та економічної інформації, назва якого змінена на Державне підприємство «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій». Міністерством освіти і науки України 15 вересня 2015 року було прийнято рішення про припинення ДП «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій» шляхом реорганізації, а саме приєднання до Житомирського державного технологічного університету (ДУ «Житомирська політехніка») для подальшого утворення на його базі структурного підрозділу бізнес-інноваційного центру Житомирського державного технологічного університету (ДУ «Житомирська політехніка»). Пунктом 3 вказаного наказу встановлено, що Житомирський державний технологічний університет (ДУ «Житомирська політехніка») є правонаступником всього майна, всіх прав та обов`язків ДП «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій». За словами позивача, станом на сьогоднішній день Державне підприємство «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій» перебуває в стані припинення, майно передане Житомирському державному технологічному університету (ДУ «Житомирська політехніка»). Позивач зазначає, що наказом №47/265-К від 10.12.2015 року її було звільнено у зв`язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористану відпустку та вихідної допомоги в розмірі середньомісячного окладу в сумі 20 049,73 грн., проте вказані кошти фактично виплачені не були. Зі змісту позову слідує, що рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20.04.2016 року у справі №295/483/16-ц позовні вимоги [PERSON] було задоволено частково та стягнуто на користь позивача 20 049,73 грн. заборгованості по заробітній платі, 8 981,71 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, 500 грн. моральної шкоди. В ході виконання даного рішення ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 13.11.2020 року було замінено сторону боржника у виконавчому провадженні, а саме ДП «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій» на правонаступника - ДУ «Житомирська політехніка». Позивач зазначає в позові, що її середній заробіток за час затримки розрахунків з 21 квітня 2016 року (дата ухвалення рішення Богунським районним судом м. Житомира) до моменту фактичного розрахунку 05 лютого 2021 року (дата перерахування коштів Корольовським ВДВС) становить 123 548,44 грн. з розрахунку 1238 робочих днів та середньоденного заробітку в розмірі 99,7968 грн. Посилаючись на положення ст.ст. 116, 117 КЗпП України, позивач просить суд стягнути із Державного університету «Житомирська політехніка» компенсацію за затримку розрахунків при звільненні в розмірі середньомісячного заробітку по день фактичного розрахунку в сумі 123 548,44 грн. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 31 травня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Від представника Державного університету «Житомирська політехніка» надійшов відзив на позовну заяву, у якому останній просив відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування вимог відзиву зазначено, що у жовтні 2015 року позивачу було нараховано 2 338,10 грн., в листопаді 2015 року 1 753,57 грн., відповідно до заяви за цей період було відпрацьовано 41 робочий день, а тому середня заробітна плата позивача становить 82,54 грн., а не 99,80 грн. Представник відповідача ставить під сумнів довідку про дохід позивача, так як сума нарахованої заробітної плати не відповідає сумі до сплати, яка збільшується у декілька разів, тобто в довідку про дохід, на думку представника, внесена некоректна або недостовірна інформація, у зв`язку з чим розрахунок компенсації в сумі 123 548,44 грн. не відповідає дійсності та ставиться під сумнів. Приймаючи рішення про компенсацію втрати частини грошових доходів представник відповідача просить взяти до уваги те, що Державний університет «Житомирська політехніка» набув даний борг відповідно до рішення суду 20.10.2020 року, а тому суд повинен звернути увагу на даний факт і зменшити суму компенсації та індексації за період затримки розрахунку при звільненні, що відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду у справі №761/9584/15-ц. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Кудак А.М. підтримав позовні вимоги із підстав, наведених у позовній заяві, просив їх задовольнити. За словами адвоката, заборгованість за рішенням суду була виплачена у 2020 році вже після заміни боржника у виконавчому провадженні. Додав, що середній заробіток в сумі 99,7968 грн. взятий з рішення суду у справі №295/483/16-ц. Представник Державного університету «Житомирська політехніка» - адвокат Остапчука В.О. в судовому засіданні заперечив проти позовних вимог [PERSON] . Зазначив, що у позові середній заробіток розрахований виходячи з 41 робочого дня відпрацьованого за останні 2 повних місяці перед звільненням, натомість у довідці кількість відпрацьованих днів 35. Додав, що у відповідача фактично затримка розрахунків з вересня 2020 року. При прийнятті рішення просив звернути увагу на практику Верховного Суду. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши й дослідивши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, дійшов до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Із матеріалів справи вбачається, що наказом №47/265-к від 10.12.2015 року [PERSON] , завідувача відділом комерції та вивчення попиту на товари народного споживання, звільнено у зв`язку зі скороченням штату на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України з виплатою компенсації за невикористані відпустки 32 календарних днів, виплатою вихідної допомоги у розмірі середньомісячного заробітку (ст. 44 КЗпП України). Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20.04.2016 року у справі №295/483/16-ц за позовом [PERSON] до Державного підприємства «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій», Житомирського державного технологічного університету про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку, моральної шкоди та визначення порядку правонаступництва відповідачів позов задоволено частково: -стягнуто з Державного підприємства «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в сумі 20\~049 (двадцять тисяч сорок дев`ять) гривень 73 коп. без вирахування податків та обов`язкових платежів; -стягнуто з Державного підприємства «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період із 11.12.2015 по 20.04.2016 року включно в сумі 8 981 (вісім тисяч дев`ятсот вісімдесят одну) гривню 71 коп. за вирахуванням податків та обов`язкових платежів; -стягнуто з Державного підприємства «Житомирський державний центр науково-технічної інформації та інновацій» на користь [PERSON] 500 (п`ятсот) гривень в якості відшкодування моральної шкоди. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 13.11.2020 року замінено сторону боржника у виконавчому провадженні №51825681 із Державного підприємства «Житомирський державний центр науково - технічної інформації та інновацій», який вибув, на його правонаступника Державний університет «Житомирська політехніка». Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі\~статтею 116\~КЗпП України,\~при звільненні\~працівника виплата\~всіх сум,\~що належать\~йому від\~підприємства,\~установи,\~організації,\~провадиться в\~день звільнення.\~Якщо працівник\~в день\~звільнення не\~працював,\~то зазначені\~суми мають\~бути виплачені\~не пізніше\~наступного дня\~після пред`явлення\~звільненим працівником\~вимоги про\~розрахунок.\~Про нараховані\~суми,\~належні працівникові\~при звільненні,\~власник або\~уповноважений ним\~орган повинен\~письмово повідомити\~працівника перед\~виплатою зазначених\~сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. У свою чергу, як слідує із матеріалів справи та не заперечується сторонами, виплата належної позивачу заробітної плати за трудовим договором була проведена в порушення вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України із затримкою, а саме кошти в сумі 20\~049,73 грн. були фактично виплачені лише 24.12.2020 року. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні передбачена статтею 117 КЗпП України. За її\~змістом,\~у разі\~невиплати з\~вини власника\~або уповноваженого\~ним органу\~належних звільненому\~працівникові сум\~у строки,\~зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При вирішенні даного спору суд враховує правові висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц. У згаданій постанові Велика Палата Верховного Суду зазначила, що встановлений статтею 117\~КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України, положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Пунктом 6 частини першої статті 3\~ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9\~ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Верховний Суд України у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 дійшов висновку, що право суду зменшити розмір середнього заробітку, який має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Водночас Верховний Суд України зауважив, що разом з тим при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника, обставини, за яких було встановлено наявність заборгованості, дії відповідача щодо її виплати. Велика Палата Верховного Суду погодилася з таким висновком у тому, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Водночас, виходячи з мети відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, з одного боку, не всі чинники, сформульовані у зазначеному висновку, відповідають такій меті. Так, сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. З іншого боку, істотним є період прострочення, хоча такий чинник у згаданій постанові Верховного Суду України не сформульований. З огляду на викладене Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, сформульованого у постанові від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16, і зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Вказані правові висновки були неодноразово підтверджені Верховним Судом у складі колегій суддів Касаційного цивільного суду, зокрема у постановах від 15 червня 2020 року у справі № 337/1279/17, від 17 червня 2020 року у справі № 753/8961/17, від 08 липня 2020 року у справі № 280/737/16-ц, від 29 липня 2020 року у справі № 212/6331/19, від 27 серпня 2020 року у справі № 127/26559/18, від 21 вересня 2020 року № 225/5266/18. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі № 755/10947/17 зазначено, що незалежно від того, чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію Великої Палати Верховного Суду. При визначені розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд керується Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. З огляду на встановлені обставини справи суд дійшов висновку про наявність правових підстав, передбачених статтями 116, 117 КЗпП України, для стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період із 21.04.2016 по день фактичного розрахунку 24.12.2020 року, із урахуванням положень Порядку № 100 та обрахованого на підставі наявної у матеріалах справи довідки про доходи позивача середньоденного заробітку. При цьому суд враховує межі заявлених позивачем вимог. Також з огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку із розміром заборгованості по заробітній платі, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для зменшення розміру відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, із 123 548,44 грн. до 30 000 грн. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає загальну суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Інші аргументи сторін, згадані ними в судовому засіданні та/або прописані у заявах по суті справи, наведених вище висновків суду не спростовують та на кінцевий результат розгляду справи судом не впливають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 300 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial