Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

позивач звернулася із позовом в суд до відповідача, просить визначити їй додатковий строк тривалістю три місяці для подання до Верховинської районної державної нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON], який помер 06.02.2012. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 06.02.2012 помер її батько [PERSON], після смерті якого вона являється єдиним його спадкоємцем за заповітом. У звязку із смертю батька відкрилася спадщина на належне йому на праві власності майно земельну ділянку та домогосподарство в с. Полянки Верховинського району Івано-Франківської області, однак внаслідок правової необізнаності вона тривалий час не зверталася у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини вважаючи, що таку прийняла фактично так як на час смерті проживала із батьком, займалася його похованням та після цього залишилася проживати у його будинку, здійснювала за ним догляд, несла витрати по його утриманню. У нотаріальну контору вона звернулася із заявою про прийняття спадщини після спливу шестимісячного строку для прийняття спадщини, у звязку із чим їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. А тому просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з аналогічних підстав, додатково пояснила, що про заповіт батька вона знала ще з 1999 року, оскільки разом із ним ходила в сільську раду, де батько його укладав. Після смерті батька вона є єдиним спадкоємцем, інших спадкоємців за законом у батька не має, а вона пропустила строк на прийняття спадщини, оскільки не знала законів та не передбачала свого обовязку подавати заяву про прийняття спадщини. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав, суду пояснив, що дійсно покійний [PERSON] був в сільській раді та оформляв заповіт на свою доньку. Після його смерті вони вважали, що позивач прийняла спадщину та вважали її власником домоволодіння та земельної ділянки. Чому вона не звернулася своєчасно із заявою про прийняття спадщини їм не відомо, однак на дане спадкове майно вони не претендують, вважають, що таке має належати позивачу, у звязку із чим не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, суд ухвалює судове рішення про таке. Як вбачається із свідоцтва про смерть (а.с.6), [PERSON] помер 06.02.2012 року в с. Полянки Верховинського району Івано-Франківської області. Згідно з заповітом від 11.03.1999 року, посвідченого Довгопільською сільською радою (а.с.7), на випадок своєї смерті [PERSON] заповів своїй дочці [PERSON] усе своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде йому належати на день його смерті, а саме житловий будинок і присадибну ділянку (крім кухні). Відповідно до частини 1 статті 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як встановлено в судовому засіданні позивач звернулася у нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини після спливу шести місяців у звязку із чим їй відмовлено в оформленні спадкових прав. Частиною 1 статті 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Одночасно частиною 3 вказаної статті закону передбачено, що за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. При цьому, Верховний Суд України у своєму правовому висновку щодо застосування норм права, за наслідками розгляду заяви про неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 4 листопада 2015 року у цивільній справі № 6-1448цс15, який у відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, визначив, що відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом вищезазначеної статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є ті, які пов'язані з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Отже, правила частини третьої статті 1272 ЦК України можуть бути застосовані, якщо: 1) у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; 2) ці обставини визнані судом поважними. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року (справа N 6-85цс12). Однак позивач звернувшись до суду із даним позовом єдиною причиною пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини зазначила факт юридичної необізнаності, яку судом з огляду на наведені правові положення не може бути визнано поважною, тобто такою, яка пов'язана з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Більш того сама позивач в судовому засіданні визнала той факт, що ще з 1999 року вона була повідомлена про наявність щодо неї заповіту, тому суд не вбачає жодних обєктивних перешкод для неї для своєчасної подачі заяви про прийняття спадщини. Усі інші обґрунтування позивача щодо обставин проживання з батьком на момент смерті, подальшого утримання спадкового майна, понесення витрат на похорон батька суд до уваги не приймає, як такі, що не стосуються заявленого предмета спору та не можуть підтверджувати поважність причин неподання заяви про прийняття спадщини. На підставі наведеного суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, у звязку із чим в їх задоволенні слід відмовити. У відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати у справі з відповідача не стягувати.

Outcome: dismissed