Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-25 00:00:00

Позивач звернулася із позовом до відповідача, уточненим в ході розгляду справи, та просила надати дозвіл на тимчасові поїздки за межі України в наступні країни: Білорусію, Литву, Грузію, Російську Федерацію, Німеччину, Болгарію, Польщу, Чехію, Єгипет, Грецію, Сполучені Штати Америки, Угорщину, Туреччину, Іспанію, Об`єднані арабські емірати, малолітній дитині [PERSON] , [INFO] , разом з його матір`ю або з іншою уповноваженою особою без дозволу та супроводу батька [PERSON] у період з 01.06.2019 по 01.06.2024, а також надати позивачу дозвіл на оформлення документу для тимчасового виїзду або супроводу малолітнього [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 21.02.2018 було відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання (суддя Васалатій К.А.). У зв`язку із тимчасовим відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 06.08.2019, протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08.08.2019 було визначеного головуючого суддю Дибу О.В. При зверненні до суду позивач обґрунтовувала позовні вимоги тим, що вона перебувала в шлюбі з [PERSON] , від якого у них народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням суду 11.12.2012 шлюб між сторонами було розірвано. Відповідач тривалий час не приймає участі у вихованні та утриманні дитини, чинить їй перешкоди у здійсненні заходів, спрямованих на покращення життя та здоров`я дитини. Рішенням суду з відповідача стягнуто аліменти на утримання їх спільного сина, у зв`язку з відмовою добровільно сплачувати аліменти позивачем подано виконавчий лист на виконання до органів виконавчої служби. Крім того, позивач посилається на те, що відповідач не надає добровільного дозволу на виїзд дитини за кордон, не дивлячись на неодноразові прохання, при цьому жодних вагомих аргументів своєї відмови не надає. Позивач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Подав до суду відзив, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що позивач не дає можливості відповідачу бачитись та спілкуватись з дитиною, а також не дозволяє приймати участь у вихованні дитини, чим порушує права відповідача. Зазначив, що він постійно надавав матеріальну допомогу на утримання дитини, заборгованості по сплаті аліментів немає. Протягом всього часу відповідач ніколи не відмовлявся від наданні дозволу на виїзд дитини за кордон, оскільки дитина приймає участь у різних турнірах з шахів. Представник третьої особи Служби у справах дітей Святошинської РДА в м. Києві в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, подав до суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності та ухвалити рішення на користь та в інтересах малолітньої дитини відповідно до норм чинного законодавства. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, 25.08.2007 Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім`ї між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №2382. Шлюб розірвано рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 11.12.2012 (а.с. 11). Від зареєстрованого шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] виданим 08.07.2008 відділом реєстрації актів цивільного стану Святошинського районного управління юстиції м. Києва (а.с. 10). Судом встановлено, що малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю та перебуває на її утриманні. Заочним рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.07.2016 з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1500 грн. щомісячно, починаючи з 25.03.2016 і до досягнення дитиною повноліття (а.с.13-15). З довідки-розрахунку заборгованості по аліментам ВП №52924686 від 26.03.2018 Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві убачається, що починаючи з 25.03.2016 по 26.03.2018 станом на 26.03.2018 заборгованість відсутня (а.с.63-65). Посилання відповідача на чинення йому позивачем перешкод у вихованні та спілкуванні з дитиною, а також на те, що на його утриманні є інша дитина, на яку рішенням суду стягуються аліменти, на батька-пенсіонера, є неналежним обґрунтуванням для не надання відповідачем дозволу на виїзд сина [PERSON] за кордон. Щодо вимог позивача про надання дозволу на тимчасові поїздки за межі України в Білорусію, Литву, Грузію, Російську Федерацію, Німеччину, Болгарію, Польщу, Чехію, Єгипет, Грецію, Сполучені Штати Америки, Угорщину, Туреччину, Іспанію, Об`єднані арабські емірати, малолітній дитині [PERSON] , разом з його матір`ю або з іншою уповноваженою особою без дозволу та супроводу батька [PERSON] у період з 01.06.2019 по 01.06.2024, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», які набрали чинності з 01 жовтня 2016 року, вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом із тим, за змістом статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Таким чином, тимчасовий виїзд дитини за кордон передбачений на підставі рішення суду та має відповідати найкращим інтересам дитини. Наведене узгоджуються з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеному в постанові від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17 (провадження № 14-244цс18). Сама по собі можливість поїздки за кордон не є безумовним свідченням того, що така поїздка відповідає найкращим інтересам дитини, оскільки істотне значення має країна поїздки, мета такої поїздки та період поїздки. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та не надання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості. Матеріали справи містять лише загальні відомості про бажані країни світу, до яких дитина позивача та відповідача можливо матиме змогу та необхідність поїхати. Жодних інших доказів із зазначенням конкретного періоду перебування дитини за кордоном та місце її проживання, матеріали справи не містять. Доводи позивача про те, що задоволення позовних вимог відповідатимуть найкращим інтересам дитини, не заслуговують на увагу, оскільки чинним законодавством встановлено певний порядок виїзду неповнолітньої дитини за кордон, який позивачем не було дотримано. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Як роз`яснюється у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі «Хірвісаарі проти Фінляндії»). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На думку суду, заявником не обґрунтовано необхідність та правомірність надання дозволу на неодноразові виїзди дитини за кордон у різні країни світу без зазначення у конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, що фактично призведе до ігнорування інтересів батька, який проживає окремо від дитини. Щодо іншої частини позовних вимог про надання дозволу на оформлення документу для тимчасового виїзду або супроводу малолітнього [PERSON] , то суд звертає увагу на те, що позивачем не надано жодного доказу на підтвердження заявлених вимог і що в неї є реальні перешкоди в оформленні такого документу без рішення суду. Враховуючи зазначене, суд приходить до висновку, що у задоволенні заявлених вимог необхідно відмовити, оскільки суд не убачає законодавчих підстав для задоволення поданої заяви. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed