Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

позивач звернулвся з позовом до [PERSON], третя особа яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмета спору - [PERSON] про визнання недійсними договорів дарування. Мотивував свої вимоги тим, що 26 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частки житлового будинку та договір дарування земельної ділянки. Відповідно до договору дарування частки житлового будинку укладеного 26.12.2012 року [PERSON] подарувала, а обдаровуваний [PERSON] прийняв в дар належну дарувальнику на праві спільної сумісної власності 54/100 частки житлового будинку [ADDRESS] Відповідно до договору дарування частки земельної ділянки укладеного 26.12.2012 року [PERSON] подарувала, а обдаровуваний [PERSON] прийняв в дар належну дарувальнику на праві спільної сумісної власності земельну ділянку площею 0.0421 гектарів, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована у [ADDRESS] Позивач зазначає, що вказані договори були укладені уз метою уникнення ризику накладення на нього арешту, або подальшої реалізації в межах спору між ним та ПАТ «ЕрдеБанк» про стягнення грошових коштів. Позивач зазначає, що вказане нерухоме майно відповідачем не було прийняте в дар і фактично його дружиною [PERSON] та її батьком [PERSON] як сторони правочину не передбачали передачу прав власності на зазначене в оспорюваних договорах майно та не бажали реального настання наслідків цих правочинів. Зазначені правочини, як вказує позивач не були спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а тому такий є фіктивним. В судовому засіданні представники позивача з посиланням на обґрунтування позову просили суд ухвалити рішення, яким визнати договір дарування частки житлового будинку та договір дарування земельної ділянки укладені 26 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] недійсними. Представник відповідача та третьої особи яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з посиланням на письмові заперечення що долучені до матеріалів справи. Зокрема зазначила, що позивач по справі надав свою письмову і нотаріально посвідчену згоду на укладення договорів дарування, а тому вважається що її довіритель [PERSON] вчинила розпорядження частиною будинку та земельною ділянкою за згодою всіх співвласників. Також представник зазначила, що його довірителі мали намір створити правові наслідки і створили їх оскільки [PERSON] подарувала нерухоме майно, а [PERSON] прийняв таке у дар. Заслухавши представників сторін, дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилались як на підставу своїх вимог і заперечень, дійшов наступних висновків. Відповідно до договору дарування частки житлового будинку укладеного 26.12.2012 року [PERSON] подарувала, а обдаровуваний [PERSON] прийняв в дар належну дарувальнику на праві спільної сумісної власності 54/100 частки житлового будинку [ADDRESS] Відповідно до договору дарування частки земельної ділянки укладеного 26.12.2012 року [PERSON] подарувала, а обдаровуваний [PERSON] прийняв в дар належну дарувальнику на праві спільної сумісної власності земельну ділянку площею 0.0421 гектарів, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована у [ADDRESS] Відповідно до ч. 2 ст. 719 ЦК України, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона(дарувальник) передає або зобов'язується передати у майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно(дарунок) у власність. Суд не бере до уваги посилання представника позивача на ту обставину, що зміст договорів дарування не відповідає вимогам ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки правочини не були спрямовані на реальне настання правових наслідків. З тексу оспорюваних договорів вбачається, що 26.12.2012 року [PERSON] подарувала, а обдаровуваний [PERSON] прийняв в дар належну дарувальнику на праві спільної сумісної власності земельну ділянку площею 0.0421 гектарів, кадастровий номер [NUMBER], яка розташована у [ADDRESS] Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Позивачем в ході розгляду справи не доведено, що дарувальник та обдаровуваний мали умисел на укладення фіктивних правочинів. Натомість представником відповідача та відповідачем в письмових запереченнях спростовано твердження позивача про те, що зазначені оспорювані правочини є фіктивними, оскільки [PERSON] стверджувала через свого представника про те, що нею укладався не фіктивний правочин, а правочин який був спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним, що і відбулося. Твердження позивача про те, що оспорювані правочини були вчинені без наміру створити правові наслідки, що обумовлені ними є йогог суб'єктивною думкою та думкою його представників і при відсутності доказів на доведеність такого твердження, для правильного ухвалення рішення в даній справі, правового значення не має. За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов висновку про необхідність відмовити позивачу в задоволенні позову повністю.

Outcome: dismissed