Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вона є власником будинку № 13 по вул. Айвазовського у м. Дніпрі. З 29 грудня 2003 року вказане нерухоме майно належить їй на праві приватної власності відповідно до договору купівлі-продажу домоволодіння серії ВАР №789188, посвідченого приватним м нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №1-4808. Право власності зареєстроване комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 02.04.2004 за № 2720841, реєстраційний номер 4199091. Вказане нерухоме майно було придбано нею у [PERSON], якому значене майно належало на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. В даному житловому будинку разом з нею проживає неповнолітня донька [PERSON], [INFO]. З часу придбання домоволодіння, тобто з 23.12.2003 проживав разом з ними та 23.10.2008 був зареєстрований її колишній чоловік [PERSON], шлюб з яким було укладено 23.03.2002 та який було розірвано відповідно до рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.04.2014. До розірвання шлюбу, ще з січня 2014 року, відповідач не проживає у належному їй на праві власності будинку, а у вересні 2014 року остаточно забрав свої особисті речі та на даний час будь-які його речі в будинку відсутні, при цьому як на доказ позивач посилається на [PERSON] обстеження житлових умов від 01.03.2018 та довідку №175955 від 05.03.2018, виданою головою квартального комітету № 12. Після розлучення спір про поділ майна спільного (сумісного) майна колишнього подружжя, яке було придбано за час знаходження в шлюбі, був відсутній. Таким чином, протягом чотирьох останніх років відповідач не проживає за вказаною адресою, що, на думку позивача, свідчить про те, що він втратив право користування житлом, внаслідок його відсутності без поважних причин понад один рік. Позивач зазначає, що оскільки за вказаною адресою відповідач не проживає, виникають труднощі зі сплатою надмірних комунальних послуг: за водопостачання, які нараховуються з підстав наявності реєстрації відповідача, чим обєктивно порушуються її права. Це вказує на створення певних перешкод у користуванні у користуванні житловим приміщенням та порушує її право приватної власності. Відповідач добровільної не надає згоди на зняття з реєстрації з належного їй житлового приміщення, оскільки після розірвання шлюбу між ними припинено спілкування, відповідно він не приймає участі в утриманні будинку та сплаті комунальних платежів. Будь-яких усних або письмових домовленостей між нею та відповідачем стосовно його проживання у її будинку не існує. В 2015 р. позивач зверталася з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, та за результатами його розгляду 22.12.2015 рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська було відмовлено в задоволенні позову. 05.01.2016 рішення суду набрало законної сили. Підставами для відмови в задоволенні вказаного позову було те, що житловий будинок №13 по вул. Айвазовського у м. Дніпрі є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки був придбаний сторонами під час перебування у шлюбі, а отже йому належить частина житлового будинку. Наразі він має намір звернутися до суду з позовом про поділ майна подружжя, крім того, його речі зберігаються в будинку, це є єдине його житло, іншого він не має та виїхав з будинку не з власної волі. Таким чином суд дійшов висновку, що визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, порушує його права. як співвласника вказаного житлового будинку. Позивач вважає, що відповідач фактично ввів суд в оману, оскільки до цього часу ним не подано до суду будь-якого позову про поділ майна колишнього подружжя. Його посилання на те, що це єдине його житло та іншого він не має не відповідає дійсності, оскільки на цей час понад чотири роки він десь проживає та до їхнього одруження він постійно проживав у своїх батьків. Відповідач навіть не пояснив суду того, що житловий будинок було куплено за кошти проданої позивачем квартири, яка належала особисто їй на праві приватної власності ще до укладення шлюбу з відповідачем. На думку позивача, сплив трирічний строк давності звернення до суду з позовом про поділ майна після розірвання шлюбу, оскільки шлюб було розірвано 10.04.2014, з січня 2014 року він припинив проживання у домоволодіння та у вересні 2014 року повністю забрав всі свої особисті речі. Таким чином від дня його останнього прибування в будинку відповідач, як співвласник дізнався або міг дізнаватися про порушення його права власності, тобто саме з того дня обчислюється позовна давність, але своїм правом про поділ спільного сумісного майна подружжя відповідач не скористався Крім того, позивач звертає увагу на те, що відповідач протягом тривалого часу не лише створює матеріальні незручності щодо надлишкової сплати за користування водопостачанням та поточних матеріальних витрат по утриманню будинку, що обумовлює для неї та дитини складне матеріальне становище, а також відповідач навіть не сплачує аліменти на дитину, які присуджені рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 30.11.2015, та його борг складає 34\~723 грн. Предмет позову становить вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком №13 по вул. Айвазовського у м. Дніпро. У відповіді на відзив відповідача позивач зазначила, що всі викладені у відзиві доводи не стосуються вказаної справи. У судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали позов та просили його задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач та його представник позов не визнали та просили суд відмовити в його задоволенні. У відповідному відзиві відповідач звертав увагу на те, позивач зазначає, що житловий будинок № 13 по вул. Айвазовського у м. Дніпрі, який придбаний за час шлюбного життя позивача та відповідача, як був, так і залишається станом на сьогоднішній день спільною сумісною власністю позивача та відповідача, а твердження позивача про те, що вказаний житловий будинок належить виключно їй на праві приватної власності на заслуговують на увагу через те, що дана обставина є лише формальною та залежить виключно від права відповідача звернутися із відповідним позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя за наявності певних обставин, а саме факту порушення його права власності на даний обєкт права спільної сумісної власності. Відповідач зазначає, що вказівки позивача на те, що він не проживає в казаному будинку протягом 4 останніх років, на підтвердження чого надано [PERSON] обстеження житлових умов від 01.03.2018, взагалі викликають подив та непорозуміння, оскільки незрозуміло, які сторонні та незнайомі особи, які вказані в даному [PERSON], можуть підтверджувати факт відсутності його особистих речей, документів та іншого, оскільки, по-перше, він не знає цих осіб, по-друге відсутність його документів у вказаному будинку пояснюється тим, що наразі, він фактично проживає за іншою адресою, має нову родину (дружину та дитину), де і знаходяться його особисті документи, до того ж, до спільної сумісної власності подружжя відносяться не лише обєкти нерухомого майна, але й рухоме майно, як холодильник, меблі, інша побутова техніка, яку ще не поділено після розлучення. Крім того, за адресою місцезнаходження будинку є будівля гаражу, куди він після розлучення переніс свої особисті речі, щоб їх не було пошкоджено позивачем. Відповідач вказує, що зазначене позивачем, що він начебто не перебуває за місцем реєстрації понад 1 рік та у будинку немає його речей не відповідає дійсності, адже, як мінімум один раз на тиждень він приїжджає до будинку, там знаходяться його особисті речі, а не проживає він там виключно з особистих підстав. Вважає, що долучений до позовної заяви [PERSON] обстеження житлових умов від 01.03.2018 не може бути належним та допустимим доказом відсутності його за місцем реєстрації понад 1 рік, надавши до відзиву заяву [PERSON], який неодноразово, безпосередньо з ним приїздив та перебував на території домоволодіння №13 по вул. Айвазовського у м. Дніпро, яка спростовує твердження позивача щодо його відсутності за місцем реєстрації понад 1 рік, оскільки фактично 1 раз на тиждень він навідується до будинку та гаражу, де наразі перебувають його речі. Відповідач вважає доводи позивача щодо того, що рішення суду №199/6914/15-ц від 22.12.2015 було прийнято судом під впливом обману з його боку щодо його наміру звернутися до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя, який до цього часу, так і не подано, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до положень чинного законодавства України, звернення до суду є виключно правом особи, а не обовязком. З приводу, начебто, пропущення ним строків позовної давності щодо звернення до суду із позовом про поділ спільного сумісного майна подружжя майна, відповідач зазначає, що оскільки після винесення рішення суду у справі №199/6914/15-ц від 22.12.2015 питання щодо порушення його права власності було практично вирішено він вільно заходив до будинку та гаражу до 2018 року, та, на його думку, відпала і необхідність у зверненні до суду. Вважає, що перебіг строку позовної давності щодо права на звернення із позовом про поділ спільного майна подружжя фактично розпочався лише із дати звернення позивача до суду з даними позовом, тобто з березня 2018 року. Також відповідач вважає, що наявність або відсутність заборгованості по аліментам взагалі не має жодного стосунку до даної справи та на підставі викладеного, просив відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, а також дослідивши докази, суд дійшов до наступного висновку. З 23.03.2002 сторони по даній справі перебували у шлюбі, який було розірвано рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.04.2014 (рішення набрало законної сили 22.04.2014 (а.с.19)). У період шлюбу на підставі договору купівлі-продажу домоволодіння, посвідченого 25.12.2003 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №1-4808 (Бланк ВАТ 789188) було придбано домоволодіння № 13 по вул. Айвазовського у м. Дніпропетровську (після перейменування Дніпро), право власності зареєстроване КП «ДМБТІ» 02.02.2004, реєстраційний номер 4199091 (а.с.15, 16). Покупцем за даним договором є [PERSON] У вересні 2015 р. позивач зверталася до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою, в якій просила визнати відповідача таким, що витратив право користування жилим приміщенням, а саме житловим будинком №13 по вул. Айвазовського у м. Дніпро, та рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 22.12.2015, яке набрало законної сили 05.01.2016, в задоволенні позову було відмовлено з підстав належності вказаного житлового будинку сторонам на праві спільної сумісної власності (а.с.50). У березні 2018 р. позивач знову звертається до суду з таким позовом, змінивши його підставу, посилаючись на ч. 2 ст. 72 СК України (сплив трирічний строк давності звернення відповідача до суду з позовом про поділ майна подружжя після розірвання шлюбу). Правовідносини між учасниками справи виникли із захисту права власності. Розвязуючи позовні вимоги, суд керується наступним. У відповідності до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст.\~328\~ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.ст. 317,\~319,\~321\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійснені лише у випадках і в порядку, встановлених законом. За ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.ч.\~1-2\~ст.\~68\~СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~ЦК України. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Житловий будинок №13 по вул. Айвазовського у м. Дніпро є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], які в силу ч.ч. 1-2 ст. 369 ЦК України, будучи співвласниками, володіють і користуються ним спільно. За таких обставин, сплив будь - якого строку з часу розірвання шлюбу не є підставою для визнання особи (співвласника нерухомого майна) такою, що втратила право користування житловим приміщенням, тому суд позбавлений можливості дійти до висновку про порушення прав позивача з боку відповідача та в позові має бути відмовлено. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: dismissed