Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства «Прогрес» про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, посилаючись на те, що вона на підставі державного акту на право приватної власності на землю є власником земельної ділянки, кадастровий номер 6323987000:02:000:0194, площею 8,6537 га у межах згідно з планом, розташованої на території Тихопільської сільської ради Лозівського району Харківської області, наданої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 05.03.2003 року вона уклала договір оренди земельної ділянки з ПОСП «Прогрес» строком до 31.12.2007 року. 10.01.2007 року додатковою угодою була продовжена дія договору оренди землі ще на 5 років. Після закінчення строку оренди землі, передбаченого додатковою угодою, вона вирішила обробляти землю самостійно та звернулась з заявою про повернення земельної ділянки. 15.03.2012 року на адресу її брата надійшов лист, в якому було зазначено, що у них не має права вимагати повернення земельної ділянки, оскільки 01.01.2009 року начебто було укладено новий договір оренди земельної ділянки строком на 10 років. При вивченні копії договору було встановлено, що в ньому не вказані істотні умови, а саме зазначено з порушенням розмір орендної плати, крім того, вона даний договір не укладала. В зв`язку з цим просить визнати недійсним договір оренди землі від 01.01.2009 року, укладений між [PERSON] та ПОСП «Прогрес», зареєстрований у Лозівському районному відділі реєстрації Харківської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному Комітеті України по земельних ресурсах», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 10.09.2009 року за № 040967700049. Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області було відкрито провадження від 11.01.2019 року, позовна заява прийнята до розгляду за правилами загального позовного провадження. Відповідачу було надано строк 15 днів з дня отримання ними даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. 29 січня 2019 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву та 18 березня 2019 року заперечення щодо відповіді на відзив, за змістом яких 05.03.2003 р. між позивачем та ПОСП «Прогрес» було укладено договір оренди земельної ділянки(паю), строком до 31.12.2007р., де однією з істотних умов Договору вказана орендна плата (п.2.4) у розмірі 1% від вартості земельної ділянки, проіндексованої згідно з положеннями чинного законодавства. В 2009 році [PERSON] було запропоновано укласти новий договір оренди земельної ділянки, п. 8 якого передбачено збільшення розміру орендної плати за використання земельної ділянки с/г призначення до 1,5 % від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що становить 1530 грн. за земельну ділянку(пай), та п. 17 Договору -матеріальна допомога спадкоємцю орендодавця у розмірі 500 грн. Згідно п.7 Договору він є укладеним на 10 років. Відповідно до п.18 Договору, передача земельної ділянки орендарю здійснюється у 5-денний строк після державної реєстрації цього договору за актом приймання-передачі; згідно п. 41 Договору він набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Позивачем було прийнято умови договору, підтвердженням чого є подання нею до Лозівського районного відділу реєстрації Харківської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при державному комітеті України по земельних ресурсах» заяви про реєстрацію у державному реєстрі договору оренди та додатків: державного акту про право власності на земельну ділянку, договору оренди земельної ділянки, акту приймання-передачі земельної ділянки, паспорту власника земельної ділянки, ідентифікаційного номеру, які є персональними даними і можуть бути надані лише за згодою власника. Послуги Лозівського районного відділу реєстрації Харківської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при державному комітеті України по земельних ресурсах» з приводу реєстрації зазначеного Договору були юридично оформлено у вигляді угоди ДЗК-21-02-004490, актом про надання послуг, кошти за надані послуги були перераховані ПОСП «Прогрес» на рахунок реєстратора згідно платіжного доручення. Договір та акт приймання передачі земельної ділянки був підписаний особисто позивачем та у подальшому наданий довіреною особою позивача- [PERSON] державному реєстратору. Доручення довіреної особи належним чином завірене секретарем Тихопільської с/ради Лозівського району Харківської області у відповідності до Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів. Здійснюючи 10.09.2009р. реєстрацію у Державному реєстрі земель договору оренди від 01.01.2009р. за № 040967700049, державний реєстратор перевірив повноваження особи, яка надала документи на державну реєстрацію, відповідність даних про земельну ділянку, наявних у Державному реєстрі прав, та поданих документів, наявність обмежень(обтяжень) прав на земельну ділянку, відповідність договору вимогам чинного законодавства, у тому числі Типовому договору оренди землі, затвердженому Постановою КМУ № 220 від 03.03.2004р., Закону України «Про оренду землі», Земельному кодексу України, ЦК України, і не встановив підстав для відмови у проведенні державної реєстрації. Використання земельної ділянки розпочалося в строки, передбачені договором, зміни цільового призначення земельної ділянки не відбувалося. У подальшому орендар, на виконання умов договору оренди земельної ділянки вчинив дію-сплатив орендну плату за надану у використання земельну ділянку, а орендодавець підтвердив виконання правочину, зокрема, шляхом прийняття розрахунку за використання земельної ділянки, тобто відбулося виконання договору з обох сторін. Орендну плату позивачка отримувала протягом 2009-2012рр. з розрахунку 1,5% вартості грошової оцінки земельної ділянки, згідно п.8 Договору від 01.01.2009р., що вказує на обізнаність позивача про умови нового договору від 01.01.2009р., і вона прийняла його належне виконання від орендаря, отримавши орендну плату: у 2009р.- 1530 грн., у 2010р.-2353 грн., у 2011р.- 2940 грн. З 2012 р. орендна плата розраховується у розмірі понад 3% від вартості грошової оцінки земельної ділянки і становить у 2012 р.- 4200 грн., у 2013 р.-5200 грн., у 2014 р.-5200 грн., у 2015р.-7200 грн., у 2016р.-10000 грн., у 2017р.-10000 грн., у 2018р.-10000 грн. На реальність правочину вказує також той факт, що у 2012 році позивачка звернулася до Лозівського ВП ГУНП МВСУ у Харківській області із заявою про підробку документів, за якою було відкрито досудове провадження, в рамках якого було проведено експертизу підписів сторін у договорі оренди, укладеному між [PERSON] та ПОСП «Прогрес», згідно висновку якої підпис за орендодавця у договорі оренди виконано позивачем [PERSON] . Таким чином, правочин-договір оренди від 01.01.2009р., укладений між позивачем і відповідачем, та у подальшому зареєстрований у Державному реєстрі земель 10.09.2009р. за № 040967700049, був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зазначив, що посилання на порушення відповідачем вимог ст.15 Закону України «Про оренду», щодо мінімального розміру орендної плати, є безпідставним. Статтею 1 Указу Президента України №725/2008 від 19.08.2008 року передбачено, що «одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки є забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок с/г призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 3% визначеної, відповідно до законодавства, вартості земельної ділянки, земельної частки (паю). Водночас у відповідності до положення ст.16 Закону України «Про оренду землі», укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Згідно ст. 21 Закону України «Про оренду землі» розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України). Відповідно до ст.22 Закону, орендна плата справляється у грошовій формі. За згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати. Відповідно до ст.23 Закону, орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Відповідно до п.11 та п.26.3 Договору орендодавець має право вимагати від орендаря збільшення розміру орендної плати. Таким чином, Закон України «Про оренду землі» та Договір містять норми, які вказують на свободу договору оренди земельної ділянки, вільне волевиявлення у визначенні розміру, форми і строків внесення орендної плати, можливість перегляду розміру орендної плати. У відповідності до ч.7 ст.10 ЦПК України, у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. На вказану обставину зазначає Верховний Суд України, який у Постанові від 25 червня 2011 року (справа N 6-17цс11), по справі про розірвання договору оренди земельної ділянки, стягнення заборгованості з орендної плати, пені, суми з урахуванням індексу інфляції за час прострочення виконання грошового зобов`язання, 3 % річних від простроченої суми, зазначив, що Указ Президента № 92/2002 із внесеними до нього змінами має рекомендаційний характер. Він є підставою для перегляду розміру орендної плати, встановленої умовами договору, а не для автоматичної зміни умов договору оренди та підвищення розміру орендної плати до 3 %. Вказані у позові обставини вже були предметом дослідження під час розгляду адміністративної справи №2а-8815/12/2070 за позовом [PERSON] до ГУ у Харківській області та міськрайонного управління Держкомзему у м. Лозова та Лозівського району Харківської області про визнання незаконним рішення про реєстрацію договору оренди землі від 01.01.2009 року та скасування запису у Державному реєстрі земель. У справі №2а-8815/12/2070 також вивчалися докази - реєстр (витяг) вчинення нотаріальних дій виконавчого комітету Тихопільської сільської ради Лозівського району Харківської області, договори оренди земельної ділянки від 01.01.2009 року та від 05.03.2003 року, яким була надана відповідна правова оцінка. Рішенням окружного адміністративного суду Харківської області по справі № 2а- 8815/12/2070, залишеному без змін рішенням апеляційного адміністративного суду Харківської області та Вищого адміністративного суду України, у задоволенні позову [PERSON] до міськрайонного управління Держкомзему у м. Лозова та Лозівському районі, ГУ Держкомзему у Харківській області, Державної інспекції сільського господарства в Харківській області, Харківської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», третя особа: ПОСП «Прогрес» про визнання незаконною бездіяльності, визнання незаконним рішення, зобов`язання вчинити дії, відмовлено у повному обсязі. Ухвалюючи рішення, суди зазначили, що зміст договору оренди від 01.01.2009 року відповідає вимогам закону, під час його реєстрації був виконаний весь передбачений Тимчасовим порядком перелік дій щодо перевірки та приймання обмінного файлу, підстави для відмови у реєстрації договору були відсутні. Посилання позивача на відсутність у договорі істотної умови - передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди, яка була передбачена редакцією України «Про оренду землі» від 16.09.2008 року, та виключена Законом №191- VIII від 12.02.2015 року зі ст.15 Закону України «Про оренду землі», також не свідчить про порушення права позивача. Зазначаючи про відсутність вказаної умови в договорі, позивач не обґрунтував, яким чином це вплинуло на його права, та які наслідки це мало для нього протягом 2009-2015рр. Судовою практикою на даний час напрацьований єдиний підхід у вирішенні справ про визнання договорів оренди землі недійсними, з підстав недотримання істотних умов під час їх укладання. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-83цс14: «...Виходячи з того, що відповідно до статті 15 ЦК України та статті 3 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв`язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України від 6 жовтня 1998 року №161-ХІУ «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, також з`ясувати в чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Аналогічні правові висновки викладені в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14, №6-48цс14, №6-119цс14 та №6-110цч14. Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Крім того, зазначив, що позовні вимоги подано з порушення строків позовної давності. Зазначивши у позові на ту обставину, що 15.03.2012 року на адресу представника позивача за дорученням - її брата [PERSON] надійшов лист від керівництва «Прогрес», до якого був долучений договір оренди земельної ділянки (ксерокопія) від 01.01.2009 року, укладений між позивачем та ПОСП «Прогрес», на 10 років, який був позивачем вивчений, позивач тим самим визнав той факт, що ним подано позов про визнання договору недійсним після спливу строків позовної давності. Зазначив, що з урахуванням положення Глави 19 ЦК України, строки позовної давності за позовом про визнання договору недійсним сплили 15.03.2015 року. Посилаючись на положення ч.4 ст.267 ЦК України, надав заяву про застосування строків позовної давності. 15 лютого 2019 року позивачем надано заперечення на відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що Договір оренди від 01.09.2009р. укладений на явно не вигідний для неї умовах, оскільки орендна плата по ньому вдвічі менша ніж передбачає чинне законодавство, а відтак не відповідає її внутрішній волі; договір оренди також суперечить інтересам Держави та суспільства, оскільки керівництво відповідача виплачуючи орендну плату в розмірі 1,5% від нормативної грошової оцінки землі, вдвічі менше утримувало та перераховувало податку з фізичних осіб до бюджету країни, чим порушено положення ст. 203 ЦК України, яким визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі та зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам Держави і суспільства, його моральним засадам. Також зазначено, що визнання правочину недійсним не відноситься до юрисдикції адміністративних судів, а тому дана обставина не була предметом дослідження під час розгляду адміністративної справи № 2а-8815/12/2070. Орендну плату в період 2009-2012рр. позивачка отримувала на підставі додаткової угоди від 10.01.2007р., укладеною між нею та відповідачем, якою далі продовжено дію договору оренди від 05.03.2003р. її земельного паю до 2012р., про наявність нового договору оренди землі від 01.01.2009р. вона не знала і не здогадувалась, про його існування вона дізналася лише 15.03.2012р., коли на адресу її брата (довіреної особи) надійшов лист від керівництва ПОСП «Прогрес», в якому повідомлялося, що вона не має право вимагати повернення землі у своє користування, оскільки уклала новий договір оренди землі на свій земельний пай в 2009 році. Зауважила, що твердження представника щодо нарахування орендної плати з 2012 року у розмірі понад 3% не підтверджено документально. Орендну плату вона не отримувала, оскільки керівництво відповідача в 2012 році направило їй копію договору оренди землі від 01.01.2009р. та вона зрозуміла, що її ошукали, уклавши даний договір під впливом обману; новий договір вона укладати не бажала, оскільки збиралася зі своєю родиною, у власності якої мається 3 земельних пая, після закінчення строку оренди землі, самостійно обробляти землю; оспорюваний договір є недійсним правочином, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків, які обумовлені ним, оскільки орендну плату за користування своєю земельною ділянкою вона від ПОСП «Прогрес» не отримувала. Також зазначила, що всі інші істотні умови вищевказаного договору оренди є явно невигідними для неї. Даний позов нею було подано в межах строків позовної давності, оскільки бажаючи якнайшвидше повернути у своє користування свій пай вона звернулась до окружного адміністративного суду з проханням скасувати реєстрацію договору землі від 01.01.2009р., адже вважала на той момент, що підпис в зазначеному договорі та його додатках, вчинили представники ПОСП «Прогрес», які здійснили його реєстрацію; рішенням адміністративних судів у справі № 2а-8815/12/2070, було відмовлено в задоволенні її позову, однією з важливих підстав прийняття такого рішення адміністративними судами стало те, що вона не зверталась до правоохоронних органів. Після чого вона звернулася до правоохоронних органів, якими під час досудового розслідування було проведено експертизу, згідно висновку якої підпис за орендодавця у договорі оренди виконано позивачем [PERSON] , та 19.04.2018р. було винесено постанову про закриття даного кримінального провадження, таким чином, було відмовлено визнати вказані документи підробленими, залишивши право визнати договір від 01.01.2009р. вчиненим під впливом обману, таким чином, підстави для її звернення з позовом про визнання правочину, вчиненого під впливом обману, недійсним, виникли з моменту отримання постанови від 19.04.2018р. про закриття кримінального провадження, тобто з 25.04.2018р. В судове засідання позивач не з`явилася, про час та місце розгляду справи повідомлялася своєчасно та належним чином, про що свідчить зворотне поштове повідомлення про вручення судової повістки, причину неявки суду не повідомила. Представник позивача - адвокат Заварза С.П. в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву в якій просив провести розгляд справи за його відсутності, на задоволенні позову наполягав. Представник відповідача - адвокат Здєльник С.І. в судове засідання не з`явився, але надав суду клопотання в якому просив провести розгляд справи за його відсутності та відсутності відповідача, а також невідкладно розглянути справу, відмовивши у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Суд, перевіривши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Пунктом 2 Постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року передбачено, що відповідно до ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь - якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 р. у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі «Bellet v. France» Суд зазначив, що ст. 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Так, судом встановлено, що відповідно до державного акту на право приватної власності на землю серії Р2 №742592, виданого 27.12.2002 року Лозівською райдержадміністрацією, [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка сільськогосподарського призначення, площею 8,6537 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Тихопільської сільської ради Лозівського району Харківської області. 05.03.2003 року між [PERSON] та ПОСП «Прогрес», в особі генерального директора [PERSON] , був укладений договір оренди земельної ділянки строком до 31 грудня 2007 року, який зареєстрований в Лозівському районному відділі земельних ресурсів 03.04.2003 року за №141. З копії додаткової угоди б/н від 05.03.2003р. вбачається, що 10.01.2007 року між [PERSON] та ПОСП «Прогрес», в особі генерального директора [PERSON], була укладена додаткова угода до договору оренди землі №б/н від 05.03.2003 року, згідно якої сторони дійшли взаємної згоди на 5 років продовжити дію договору оренди землі №б/н від 05.03.2003 року. 01.01.2009 року між [PERSON] та ПОСП «Прогрес», в особі генерального директора [PERSON] , був укладений та зареєстрований у Лозівському районному відділі реєстрації Харківської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному Комітеті України по Земельних ресурсах» 10.09.2009 року за №040967700049 договір оренди землі, строком на 10 років, відповідно до п.7 Договору - з переважним правом орендаря на поновлення строку його дії. До договору додані акт визначення меж земельної ділянки, акт приймання - передачі земельної ділянки, експлікація, план земельної ділянки, розташованої на території Тихопільської сільської ради Лозівського району Харківської області. Представником за дорученням [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] 01.03.2012 року на адресу ПОСП «Прогрес» направлено заяву з пропозицією сплатити компенсацію в розмірі 30000,00 грн. для подальшого продовження терміну користування земельною ділянкою до 01.09.2012 року. У разі якщо такий варіант для ПОСП «Прогрес» є несприятливим, просив звільнити незаконні посіви пшениці шляхом здійснення їх дискування до 01.05.2012 року за кошти підприємства. У відповідь на вказану заяву 07.03.2012 року ПОСП «Прогрес» направлено лист на адресу представника [PERSON] , в якому повідомлено, що жодних підстав, наведених у Договорі оренди земельної ділянки (паю) від 01.01.2009 року, для розірвання договору на теперішній час не виникло. Використання земельної ділянки з 2009 року по 2011 рік здійснювалося без заперечень з боку орендодавця, відповідало його справжній волі за всіма істотними умовами договору. 18 вересня 2018 року [PERSON] на адресу ПОСП «Прогрес» направлено лист-повідомлення про те, що після закінчення дії договору оренди її земельної ділянки, вона не бажає поновлювати дію договору, має намір самостійно обробляти пай. У зв`язку з цим, просила утриматися від вчинення дій, які перешкоджали б їй відразу, після закінчення строку дії договору, використовувати належну їй, як власнику, земельну ділянку. З копії відповіді ПОСП «Прогрес» вбачається, що відповідач заперечив щодо припинення дії договору оренди землі та зазначив, що відповідно до п.41 договору, він набуває чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Зазначив, що дія договору оренди від 01.01.2009 року, укладеного терміном на 10 років, закінчується 10.09.2019 року. Частинами 1, 3 та 5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним(ст. 204 ЦК України). Правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації(ч.1 ст. 210 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 106 Конституції України Президент України на основі та на виконання Конституції і законів України видає укази і розпорядження, які є обов?язковими до виконання на території України. Тобто із цієї конституційної норми прямо вбачається, що укази та розпорядження Президента України є підзаконними актами, тому, звісно, вони мають меншу юридичну силу, ніж Конституція та закони України. Згідно ч.ч. 2,3 ЦК України, основним актом цивільного законодавства є Цивільний кодекс України. Цивільні відносини можуть регулюватися актами Президента України у випадках, встановлених Конституцією України. Згідно ч. 7 ст. 10 ЦПК України, у разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. Згідно ч. 3 ст. 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Пунктом 1 Указу Президента України 92/2002 визнано одним із пріоритетних завдань пореформеного розвитку аграрного сектора економіки забезпечення підвищення рівня соціального захисту сільського населення, зокрема, шляхом запровадження плати за оренду земельних ділянок сільськогосподарського призначення, земельних часток (паїв) у розмірі не менше 1,5 відсотка визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки, земельної частки (паю) та поступового збільшення цієї плати залежно від результатів господарської діяльності та фінансово-економічного стану орендаря. Указом Президента України № 725/2008 внесено зміни до Указу Президента № 92/2002 та встановлено розмір орендної плати не менше 3 відсотків визначеної відповідно до законодавства вартості земельної ділянки. Цей Указ набрав чинності з дня його опублікування. Указ Президента № 92/2002 у редакції зі змінами, внесеними Указом Президента № 725/2008, має рекомендаційний характер(Постанова Верховного Суду України від 25.06.2011 р. справа №6-17цс11). Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом(ч.1 ст. 229 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин, вчинений під впливом обману, належить до правочинів з вадами волі, оскільки у сторони, яка діяла під впливом обману, внутрішня воля сформувалася невірно під впливом хибних відомостей про обставини правочину, спричинених діями інших осіб. Під обманом слід розуміти навмисне введення в оману однією стороною правочину іншої сторони з метою вчинення правочину. Обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть. При обмані наслідки правочину, що вчиняється, є відомими й бажаними для однієї зі сторін. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Отже, під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов`язків сторін, властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. До таких висновків щодо застосування цих норм матеріального права дійшов Верховний Суд у постанові від 14 березня 2019 року, справа № 755/3903/17, провадження № 61-27176св18. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Згідно зі статтею 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до частин першої та шостої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду( ч.1, 5, 7 ст. 82 ЦПК України). Рішенням Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 20.12.2018р.(залишеного без змін Постановою Харківського апеляційного суду від 07.03.2019 р.) в задоволенні позовних вимог [PERSON] до секретаря Тихопільської сільської ради Лозівського району Харківської області [PERSON] про визнання незаконними нотаріальних дій щодо посвідчення документу та визнання правочину недійсним-відмовлено, що підтверджено копіями рішення та постанови. Під час досудового розслідування кримінального провадження № 12012220380000147, внесеного до ЄРДР 30.11.2012р. за ч.ч.3,4 ст. 358 КК України за заявою [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про те, що подані заява про реєстрацію у державному реєстрі земель та в подальшому складений договір оренди землі, які містять в собі ознаки їх підробки та подальшого використання невстановленими особами, було проведено судово-почеркознавчу експертизу № 4999 від 15.08.2014р., згідно висновку якої підписи від імені [PERSON] в договорі оренди землі, акті визначення меж земельної ділянки та акті приймання-передачі земельної ділянки виконано [PERSON] , що вбачається з копії постанови про закриття кримінального провадження від 19.04.2018р.. Вказана обставина сторонами не заперечувалася, а тому висновок експерта № 4999 від 15.08.2014 р. не досліджувався в судовому засіданні. З копії постанови про закриття кримінального провадження від 19.04.2018р. вбачається, що слідчим 02.12.2016р. допитано як свідка головного економіста ПОСП «Прогрес» [PERSON] , яка показала, що договір оренди, акт приймання-передачі, акт визначення меж земельної ділянки та заява були особисто підписані [PERSON] у вересні 2008 р. У договорі була зазначена дата 01.01.2009р., оскільки договір за домовленістю укладався з початку нового року. Це було зроблено з тією метою, що вона представляла інтереси 209 власників земельних ділянок(паїв), і повинна була мати час для оформлення всіх справ на певну дату та у подальшому надати їх для реєстрації до Лозівського районного відділу реєстрації Харківської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному Комітеті України по земельних ресурсах», одночасно. Вона фізично не мала змоги з кожною окремою угодою приїздити до м. Лозова, у центр ДЗК для передачі зазначених справ. Про ці обставини добре відомо [PERSON] та іншим особам. Допитана як свідок секретар Тихопільської сільської ради [PERSON] показала, що протягом 2008 р. були зібрані підписи власників паїв, які приходили у сільраду, до яких вона ходила додому. Відповідно до вимог закону протягом вересня 2008 року нею були зібрані підписи власників паїв та засвідчено довіреність від заявників про надання повноважень [PERSON] передати договори оренди на реєстрацію до Лозівського районного відділу реєстрації Харківської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному Комітеті України по земельних ресурсах». Тобто це була колективна довіреність, зроблена з тією метою, що 209 власників земельних ділянок(паїв) не мали везти за 45 км договори та додатки для реєстрації до Лозівського районного відділу реєстрації Харківської регіональної філії ДП «Центр ДЗК при Державному Комітеті України по земельних ресурсах». Постановою Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2012 року по справі №2-а-8815/12/2070 (залишеною без змін Ухвалою Харківського апеляційного адміністративного суду від 06.02.2013 року та Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.09.2013 року по справі №К/800/14496/13) було відмовлено у задоволенні адміністративного позову [PERSON] до Міськрайонного управління Держкомзему у м. Лозова та Лозівському районі ГТУ Держкомзему в Харківській області, Державної інспекції сільського господарства в Харківській області, Харківської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру», третя особа ПОСП «Прогрес» про визнання незаконною бездіяльності, визнання незаконним рішення, зобов`язання вчинити дії, що підтверджено копіями постанови та ухвал. З копії постанови Харківського окружного адміністративного суду від 06.11.2012 року по справі №2-а-8815/12/2070 вбачається, що судовим розглядом не встановлено факту порушення відповідачами прав та охоронюваних законом інтересів позивача у сфері публічно-правових відносин. В обґрунтування прийнятого рішення судом зазначено, що зміст договору оренди землі відповідав вимогам Закону України «Про оренду землі» та іншим нормативно-правовим актам, був виконаний весь передбачений Тимчасовим порядком ведення державного реєстру земель, затверджений наказом Держкомзему від 02.07.2003 р. № 174(зі змінами) перелік дій щодо перевірки та приймання обмінного файлу, заповнена, підписана та скріплена печаткою реєстраційна картка земельної ділянки, підстав для відмови в державній реєстрації договору оренди від 10.09.2009р. за № 040967700049, у органу, що на той час здійснював державну реєстрацію- Лозівський районний відділ реєстрації ХРФ ДП «Центр ДЗК» не було. Також судом було встановлено, що у Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею договорів оренди землі такий номер реєстрації (153), датований 09.02.2007р.-відсутній. В АС ДЗК дана інформація також відсутня. В судовому засіданні позивачем на підтвердження наявності у Книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю та на право постійного користування землею договорів оренди землі номеру реєстрації (153), датованого 09.02.2007р., та відповідної інформації АС ДЗК, не було надано жодного доказу. Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права (у разі його порушення, невизнання або оспорювання) та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За відсутності порушення суб`єктивного права чи інтересу або ж за відсутності самого суб`єктивного права позовна давність застосовуватись не може (Постанова ВС від 13.03.2019р. справа № 338/713/17-ц; провадження № 61-45432св18). За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Застосування строку позовної давності можливе лише за наявності порушення відповідачем прав позивача. Якщо ж судом встановлено, що відповідачем не порушено право позивача, то застосування строку позовної давності не можливе, а необхідно відмовляти у задоволенні позовних вимог саме з підстав необґрунтованості позовних вимог. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про оренду землі» (далі Закон) договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до частин першої, другої статті 15 Закону істотними умовами договору оренди землі є: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. Згідно з правовою позицією, висловленою зокрема у постанові Верховного Суду України від 25грудня 2013 року у справі №6-94цс 13, виходячи з того, що відповідно до статті 15 ЦК України та статті 4 ЦПК України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, при вирішенні спорів про визнання недійсними договорів оренди землі суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв`язку укладенням таких договорів, а також з`ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Права орендодавця визначено статтею 24 Закону, зокрема орендодавець має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил; отримання режиму водоохоронних зон, прибережних захисних смуг, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон, зон особливого режиму використання земель та територій, які особливо охороняються; своєчасного внесення орендної плати. Натомість, встановленому статтею 25 Закону праву орендаря самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі кореспондується обов`язком орендодавця передати в користування земельну ділянку у стані, що відповідає умовам договору оренди (частина друга статті 24 Закону). Отже, вільне на власний розсуд розпорядження земельною ділянкою її власником шляхом самостійного оброблення земельної ділянки до закінчення строку дії договору оренди є порушенням права орендаря, у даному випадку ПОСП «Прогрес», саме з боку власника земельної ділянки [PERSON] , тобто ніяким чином не звужує обсягу її прав як власника земельної ділянки та орендодавця. Твердження позивача про недійсність правочину, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, з підстав не отримання позивачем орендної плати за користування земельною ділянкою, суд оцінює критично, оскільки з матеріалів справи, в тому числі з відзиву на позовну заяву, відповіді позивача на відзив та оглянутих в судовому засіданні письмових звернень ПОСП «Прогрес», направлених на адресу [PERSON] , вбачається, що позивачка в період 2009- 2012 р.р. отримувала орендну плату, в подальшому орендна плата їй нараховувалася та нараховується, про що позивачці достеменно відомо, проте остання відмовлялася її отримувати. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку, що позивач не довів своїх позовних вимог та не надала суду доказів про умисне введення її в оману під час укладення договору оренди від 01 січня 2009 року з ПОСП «Прогрес» щодо істотних умов цього договору, тому в задоволенні позову суд відмовляє з підстав його необґрунтованості. Судові витрати в частині судового збору компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed