Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-19 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] 28.01.2015 року звернулися до суду з позовом, у якому просять ухвалити рішення, яким розірвати договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Васіковою Л.Є. за реєстровим № 169, складений між ними з одного боку та [PERSON] з другого боку, повернути сторони у первісне положення та визнати за [PERSON] право власності на 37/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS] в м. Харкові. Позовні вимоги позивачі обґрунтовує тим, що вони одружені з 24.11.1959 року. [PERSON], [INFO] пенсіонер за віком, інвалід третьої групи за загальним захворюванням, непрацездатний, який страждає багатьма хронічними захворюваннями, потребує постійного лікування, та [PERSON], [INFO], також пенсіонерка за віком, інвалід другої групи за загальним захворюванням безстроково, непрацездатна, страждає багатьма хронічними захворюваннями і потребує постійного лікування, перебуває на «Д» - спостереженні у кардіолога, зареєстровані і мешкають в м. Харкові по [ADDRESS]. Право власності на майно, що є предметом спору, являється їхньою спільною сумісною власністю. Останні роки позивачі ледве пересуваються, їм важко самим себе обслуговувати, вони потребують стороннього догляду і допомоги. У 2013 році їх поставили на обслуговування до відділення соціальної допомоги Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Жовтневого району м. Харкова, з тих пір про них піклується соціальний співробітник центру, і вони отримують необхідну допомогу у повсякденному житті. Відповідач [PERSON] - стороння позивачам людина, вона зі своєю сім'єю, чоловіком та маленькою дитиною, мешкає неподалік від позивачів. 22.01.2014 року позивачі уклали з відповідачем договір довічного утримання, який за реєстровим № 169 посвідчила приватний нотаріусом ХМНО Васікова Л.Є. Відповідно до умов цього договору [PERSON] взяла на себе зобов'язання довічно забезпечувати позивачів харчуванням та одягом з правом їхнього довічного проживання в належній [PERSON] частині житлового будинку. Грошова оцінка матеріального забезпечення на місяць була визначена у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством України. Позивачі в свою чергу передали відповідачеві право власності на 37/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних будівель, тобто житловий будинок з прибудовами літ. «А-1», житловою площею 99,1 кв.м., загальною площею 154,2 кв.м. Чоловік відповідача, [PERSON], дав згоду на укладення договору, однак одразу після укладення договору [PERSON] попередила позивачів, що усі умови договору буде виконувати саме її чоловік, а вона буде займатися доглядом за дитиною. Чоловік відповідача пообіцяв позивачам перекрити дах будинку, почистити туалет, налагодити огорожу, однак жодної обіцянки виконано не було. Потім [PERSON] вирішив влаштувати туалет в приміщенні будинку і обкласти пластиком стіни літньої кухні. Для цього позивачі за власні кошти придбали сантехнічне обладнання, пластик і разом з ним виконали ці роботи. Двічі чоловік відповідача на власному автомобілі привозив позивачів на цвинтар в с. Мала Рогозянка Золочівського району Харківської області та двічі - до лікаря в с. Водяне, але кошти на ці поїздки в розмірі 1000 гривень йому надали позивачі. Крім того, позивачі неодноразово пригощали сім'ю відповідача їжею, яблуневим соком, овочевою ікрою, аджикою. Відповідач взяті на себе зобов'язання не виконувала, протягом усього періоду існування договору жодної матеріальної допомоги позивачам не надала, вони забезпечували себе самі, за власні кошти сплачували комунальні послуги, купували ліки, продукти харчування, тобто усе, чого потребували. Навпаки, відповідач та її чоловік неодноразово позичали у позивачів гроші, іноді їх навіть не повертали, постійно скаржилися на відсутність коштів. Так, чоловік відповідача позичив у позивачів гроші в розмірі 1050 гривень на заготівлю картоплі на зиму та на купівлю харчування для дитини, а повернув лише 550 гривень. Продукти харчування та ліки позивачам за їхні кошти купувала та приносила соціальна робітниця, за водопостачання, прибирання сміття, користування газом, електроенергією, послугами телефону та радіо позивачі платили з пенсій, жодного разу грошей для цього від [PERSON] не отримували. До того ж, двічі взимку кожному з позивачів викликали швидку допомогу, відповідач ніякої участі в цьому не приймала і навіть нічого про це не знала, оскільки їй ніколи неможливо додзвонитися. Позивачі особисто та їхні близькі неодноразово зверталися до сім'ї відповідача з вимогою виконання прийнятих зобов'язань за договором довічного утримання, просили прийти до нотаріуса для розірвання цього договору. Однак, відповідач постійно уникає спілкування з ними, на телефонні дзвінки не відповідає, зустрітися відмовляється. За такими обставинами позивачі змушені були звернутися до суду, вони позбавлені догляду, піклування та матеріальної підтримки з боку відповідача, гостро потребують опіки сумлінної людини, яка з розумінням буде ставитися до їхніх труднощів. У судовому засіданні позивачі та їх представник [PERSON], діюча на підставі ордеру юридичної консультації Жовтневого району м. Харкова від 27.01.2015 року, Витягу з договору про надання правової допомоги № 78 від 27.01.2015 року, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та підтвердили обставини, викладені у позовній заяві. Відповідач [PERSON] до судового засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи неодноразово сповіщався належним чином, 02.04.2015 року на її адресу позивачами була надіслана телеграма про місце і час розгляду справи, про що свідчить відповідна квитанція. Відомості про причини неявки відповідача до суду не надходили, тому за клопотанням позивачів та їхнього представника суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних доказів, що відповідає положенням ст. 224 Цивільно-процесуального кодексу України. Згідно вимогам ст. 224 ЦПК України у разі неявки у судове засідання відповідача, який належним чином сповіщений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Вислухавши пояснення позивачів та їхнього представника, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позову і можливість його задоволення у повному обсязі, виходячи з наступного. Пр вирішенні справи суд приймає до уваги положення ст. 60 Цивільно-процесуального кодексу України стосовно того, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, окрім випадків, встановлених статтею 61 Кодексу. Докази надаються сторонами та іншими особами, які приймають участь у справі. Доведенню підлягають обставини, що мають значення для прийняття рішення по справі і по яким у сторін та інших осіб, що приймають участь у справі, виникає спір. Доведення не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] та [PERSON]. одружилися 24.11.1959 року, що вбачається зі свідоцтва про одруження, виданого Ольшанським ЗАЦС Дергачівського району Харківської області на підставі актового запису № 108 (а.с. 13). [PERSON] з 25.07.1973 року зареєстрований [ADDRESS] в м. Харкові і постійно мешкає за місцем реєстрації. Він являється пенсіонером, інвалідом третьої групи за загальним захворюванням (а.с. 5-7). [PERSON] зареєстрована у будинку з 10.09.1976 року і постійно мешкає за місцем реєстрації. Вона являється пенсіонером, інвалідом другої групи за загальним захворюванням (а.с. 8-10). 22.01.2014 року [PERSON] та [PERSON] з одного боку та [PERSON] з другого боку уклали договір довічного утримання, який за реєстровим № 169 посвідчила приватний нотаріус ХМНО Васікова Л.Є. Як вбачається з Витягу № 16532065 від 22.01.2014 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження, нотаріус зазначений договір зареєстрований на ім'я відповідача [PERSON] і наложила заборону на нерухоме майно (а.с. 14, 15). До складання договору довічного утримання з [PERSON] 37/100 частин житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого в [ADDRESS] належали [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок, виданого 02.08.1990 року Виконавчим комітетом Жовтневої ради народних депутатів м. Харкова, зареєстрованого у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 22.01.2014 року за № 4350360. Це вбачається з тексту договору довічного утримання від 22.01.2014 року. Таким чином, право власності на майно, що було предметом договору довічного утримання, являється спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Відповідно до положень ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України, майно, що придбано подружжям під час шлюбу, являється їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 744 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме чи рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач майна зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно». Відповідно до умов саме цього договору, складеного 22.01.2014 року між позивачами [PERSON], [PERSON] та відповідачем [PERSON] (п. п. 5 та 6), остання взяла на себе зобов'язання довічно забезпечувати обох позивачів харчуванням та одягом з правом їхнього довічного проживання в належній їм частині житлового будинку. Грошова оцінка матеріального забезпечення на місяць була визначена у розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством України. [PERSON] та [PERSON] у свою чергу передали відповідачеві право власності на 37/100 частин житлового будинку [ADDRESS] м. Харкові, тобто житловий будинок з прибудовами літ. «А-1», житловою площею 99,1 кв.м., загальною площею 154,2 кв.м (а.с. 14). Суд встановив, що одразу після укладення договору [PERSON] попередила позивачів, що усі умови договору буде виконувати її чоловік, а вона буде займатися доглядом за власною дитиною. Відповідач дійсно ніяких умов договору так і не стала виконувати, а її чоловік багато чого наобіцяв позивачам, але жодної своєї обіцянки не виконав. На поїздки позивачів до лікаря, на цвинтар в Харківську область вони сплачували чоловіку відповідача власні гроші, декілька разів пригощали сім'ю відповідача їжею, яблуневим соком, овочевою ікрою, аджикою, неодноразово позичали їм гроші на заготівлю картоплі, на харчування дитині, які не повернули, віддали їм перфоратор та велосипед свого померлого сина, які також досі не повернули. Продукти харчування, ліки позивачі купували за свої гроші, за водопостачання, прибирання сміття, користування газом, електроенергією, послугами телефону та радіо платили з власних пенсій, жодного разу грошей від [PERSON] не отримували, допомагала їм лише соціальна робітниця. Двічі взимку кожному з позивачів викликали швидку допомогу, але відповідач навіть нічого про це не знала, оскільки їй неможливо було додзвонитися. На а.с. 16, 17 знаходяться довідки за № 2 та 3 від 21.01.2015 року Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальної допомоги) Жовтневого району м. Харкова, з яких вбачається, що [PERSON] та [PERSON] з 2013 року по теперішній час знаходяться на обслуговуванні у відділенні соціальної допомоги вдома у Територіальному центрі. Таким чином, суд приходе до висновку, що відповідач [PERSON] прийняті на себе зобов'язання за договором довічного утримання [PERSON] та [PERSON] не виконувала, протягом усього періоду існування цього договору ніякої матеріальної або іншої допомоги позивачам не надавала, увесь час позивачі жили виключно на свої гроші, повністю себе забезпечували, за власні кошти сплачували комунальні послуги, купували ліки і продукти харчування. За клопотанням позивачів у судовому засіданні були опитані свідки [PERSON] та [PERSON] Так, [PERSON] працює соціальним співробітником територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Жовтневого району м. Харкова. [PERSON] та [PERSON] з 20.09.2013 року знаходяться на її обслуговуванні, вона відвідує їх двічі на тиждень. За весь час свідок жодного разу не бачила відповідача у будинку позивачів, їй відомо, що жодного разу будь-якої матеріальної допомоги позивачі від [PERSON] не отримували, жили на власні кошти. Свідок розповіла, що їй відомо, як чоловік відповідача возив позивачів на цвинтар та до лікаря, при цьому брав з них гроші на бензин. Якщо б соціальна робітниця дізналася про договір довічного утримання і помітила б сторонню допомогу з боку відповідача, вона б мала докласти про це своєму керівництву і поставити питання про розірвання договору про соціальне обслуговування. Свідок [PERSON], сусідка позивачів, підтвердила, що ніякою матеріальної допомоги [PERSON] та [PERSON] від [PERSON] не отримували, остання уникала з ними будь-якого спілкування, на телефонні дзвінки не відповідала, зустрітися і піти до нотаріальної контори для розірвання договору довічного утримання відмовилася. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може звернутися з позовом про визнання його права власності, якщо це право заперечується або не визнається іншою особою, а також у випадку втрати ним документу, що посвідчує його право власності. Пунктом 1 ч. 1 ст. 755 ЦК України передбачено, що договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, якщо набувач майна не виконує чи неналежно виконує свої обов'язки, незалежно від вини останнього». Відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України, у випадку розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем зобов'язань за договором, відчужував набуває право власності на майно, яке було ним передано, і має право вимагати його повернення». Згідно вимог ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінений або розірваний за рішенням суду за вимогою однієї із сторін при суттєвому порушенні договору іншою стороною та в інших випадках, встановлених договором чи законом. Суттєвим являється таке порушення стороною договору, якщо внаслідок заподіяної шкоди інша сторона у значній мірі позбавилася того, на що вона розраховувала при укладанні договору. Аналізуючи надані докази позовних вимог в їх сукупності та дослідивши усі матеріали справи, суд вважає їх достатніми і приходе до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог та можливість їх задоволення у повному обсязі. У зв'язку з тим, що справа доведена до суду з вини відповідача, з нього на підставі вимог ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню судовий збір. На підставі викладеного й

Outcome: approved