Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу зареєстрованого з відповідачем 05 грудня 2015 року у Комінтернівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції , про що зроблено актовий запис №1149 та визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір,ю за її місцем проживання. . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі , від шлюбу мають дитину [PERSON] , [INFO] . Шлюбно - сімейні відносини між сторонами припинені в зв,язку з тим, що у них постійно виникають конфлікти, сварки ,які пов,язані з відсутністю у відповідача бажання приймати компромісні рішення з питань сімейного життя , що призвело до відчуження один від одного . До недавніх пір сторони проживали в Ізраїлі , але згодом вирішили повернутися до України. Однак , після повернення до України, відповідач вирішив повернутися до Ізраїлю, а позивач з дитиною залишилися в м. Харкові. На даний момент відповідач постійно погрожує , що забере сина на постійне проживання до себе та позивач взагалі не матиме можливості бачитися з дитиною . Позивач хвилюється за життя і здоров,я свої дитини , вона переконана , що дитина повинна проживати з матір,ю. Ухвалою судді від 16 жовтня 2019 року позовну заяву прийнято до розгляду , провадження по справі відкрито у загальному позовному провадженні та справу призначено у підготовче засідання. 07 листопада 2019 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача зазначила, що твердження та факти , що викладені у позовній заяві на обгрунтування заявлених вимог , є безпідставними та необгрунтованими . Позивачем не надано жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог , в зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі. 14 листопада 2019 року ухвалою суду клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі залишено без задоволення , підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 09 січня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача про надання строку для примирення . В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала. Представник третьої особи Служби у справах дітей по Слобідському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги в частині визначення місця проживання дитини підтримує. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи , перевіривши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 05 грудня 2015 року у Комінтернівському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції , про що зроблено актовий запис №1149 . Від шлюбу мають дитину мають малолітнього сина [PERSON] [INFO] . Встановлено, що сторони не підтримують шлюбно-сімейних відносин, збереження родини - неможливе. Відповідно до статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У частинах третій та четвертій статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до статті 112 СК України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини з інвалідністю та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі статтею 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Тлумачення статті 111 СК України свідчить, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Встановивши, що сторони разом не проживають, сімейні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, збереження шлюбу буде суперечити інтересам позивача, суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу заявлені обґрунтовано, тому підлягають задоволенню. Родина розпалася остаточно і відновлена бути не може. Оскільки позивачем не заявлено клопотання про зміну їй прізвища обраного при реєстрації шлюбу, після розірвання шлюбу їй залишити прізвище - [PERSON] . Відповідно до статті 162 СК України, якщо один із батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення і повернути її тому, з ким вона проживала. Згідно ухвали від 04 листопада 2019 року встановлено, що в провадженні Комінтернівського районного суду м. Харкова знаходиться цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей по Слобідському району департаменту служб у справах дітей Харківської міської ради про повернення незаконно утримуваної дитини до постійного місця проживання. Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] є громадянином Ізраїлю , працює приватним підприємцем . Відповідно до копії додатку до договору від 16.01.2018 року позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] продовжено договір щодо оренди квартири [ADDRESS] , строком з 17.01.2019 року по 16.01.2020 року . Згідно копії довідки ГУ ДМС України в Харківській області від 02.10.2019 року дитина [PERSON] , [INFO] Холон, Держави Ізраїль набув громадянство України на підставі ст. 7 ЗУ «Про громадянство України» . Відповідно до копії договору дарування від 24.10.2019 року посвідченого Четвертою Харківською міською державною нотаріальною конторою за р. №3-1097 , позивач [PERSON] отримала в дар від [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Згідно копії роз`яснень Управління реєстрації місця проживання та департаменту реєстрації та цифрового розвитку ХМР від 21.11.2019 року , позивачу [PERSON] відмовлено у реєстрації місця проживання дитини [PERSON] , в зв,язку з відсутністю письмової згоди другого з батьків . Як вбачається з акту обстеження умов проживання складеного Службою у справах дітей по Основ,янському району Департаменту служб у справах дітей ХМР 04.12.2019 року, проведено обстеження умов проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , разом з матір,ю [PERSON] . Умови проживання задовільні , мати дитини створила належні умови для його проживання . Згідно висновку Департаменту служб у справах дітей Виконавчого комітету ХМР від 24.12.2019року №809 про доцільність визначення місця проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , визначено доцільним вважати місце проживання дитини, разом з матір`ю - [PERSON] . Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Таким чином, аналізуючи вищенаведене, встановивши відсутність виключних обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з матір`ю, чи негативно впливали на його виховання та розвиток, дійшов до висновку , що позовні вимоги [PERSON] про визначення місця проживання дитини , законні, обгрунтовані , а тому підлягають задоволенню. Крім того, батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір`ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір`ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. На підставі викладеного,

Outcome: approved