Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до Казанківської селищної ради Казанківського району Миколаївської області про визнання права власності за набувальною давністю на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тими обставинами, що позивач з 1991 року та по теперішній час, постійно, відкрито та безперервно володіє та користується житловим будинком за вказаною адресою, що підтверджується актом на предмет фактичного проживання. Про попереднього власника будинку позивачу нічого не відомо. За весь час її проживання у спірному будинку ніхто не мав до неї жодних претензій та не висловлював заперечень щодо її проживання. Враховуючи наведені обставини, позивач просила суд визнати за нею право власності за набувальною давністю на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26.02.2020 року провадження у справі відкрито в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Вказаною ухвалою суду, окрім іншого, було запропоновано позивачу в строк до 23.03.2020 року додатково надати суду: інформаційну довідку (витяг) - з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Реєстру прав власності на нерухоме майно, довідку Бюро технічної інвентаризації - щодо реєстрації права власності на нерухоме майно за адресою: [ADDRESS] ; докази безперервного та відкритого володіння спірним нерухомим майном; виписки за останні 10 років з по-господарських книг; технічний паспорт на житловий будинок. У встановлений даною ухвалою строк, відзив від відповідача до суду не надійшов, додаткових доказів від позивача на підтвердження позовних вимог також надані не були. Сторони в судове засідання не прибули, про дату, час та місце судового засідання були повідомленні належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. В підтвердження заявлених позовних вимог позивач надає копію акта підтвердження на предмет фактичного користування житловим будинком від 04.02.2020 року. Досліджений судом наведений вище акт свідчить про наступне. Так, з акту підтвердження на предмет фактичного користування житловим будинком від 04.02.2020 року вбачається, що [PERSON] відкрито та безперешкодно, безперервно володіє житловим будинком з 1991 року, який знаходиться в [ADDRESS] . Будь-яких інших доказів на підтвердження заявлених позивачем позовних вимог до суду надано не було. Враховуючи встановлені обставини, суд зазначає наступне. За правилами ст. 81 ЦПК України, обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові. За змістом ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Так, статтею 344 ЦК України визначено ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на річ за набувальною давністю. Володіння має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю. За роз`ясненнями п.п.9, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. За змістом ст. 344 ЦК України при набувальній давності тягар доказування покладається на позивача. З огляду на положення статті та роз`яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об`єктивно чужою, володілець суб`єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Отже, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 344 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності та терміну володіння майном. З огляду на наведені норми законодавства, суд вважає, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими, оскільки в підтвердження добросовісності заволодіння, відкритості та безперервності володіння житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , позивачем надано лише акт підтвердження на предмет фактичного користування житловим будинком. За оцінкою суду, наведений акт фактично не підтверджує добросовісного, відкритого та безперервного володіння майном. Судом також враховується, що позивачем не надано будь-яких доказів, які підтверджують те, що володіння є добросовісним, та позивач при заволодінні чужим майном не знав і не міг знати про відсутність у нього підстав для набуття права власності. Враховуючи ту обставину, що саме позивач повинен доводити обставини визначені ним в позовній заяві і суд позбавлений можливості самостійно збирати докази, враховуючи принцип диспозитивності цивільного процесу закріплений в ст. 13 ЦПК України, оцінюючи докази надані сторонами, суд вважає, що підстави для задоволення позовних вимог позивача відсутні. Крім того, суд вважає, що ухвалою суду від 26.02.2020 року було забезпечено можливість позивача надати додаткові докази на підтвердження своїх вимог і лише ігнорування нею ухвали суду є можливим наслідком не доведення обґрунтованості позовних вимог перед судом. Відповідно до ст.141 ЦПК України витрати позивача зі сплати судового збору слід віднести на її рахунок.

Outcome: dismissed