Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору дійсним та визнання права власності. Позивачі в судове засідання не з`явилися , але надали заяву, згідно якої позовні вимоги підтримують в повному обсязі, просили задовольнити, слухати справу в їх відсутність, фіксування судового процесу за допомогою звуко-записувального технічного засобу не здійснювати, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити . Відповідачка в судове засідання не з`явилася, але надала заяву про розгляд справи у її відсутність з позовними вимогами згодна. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Згідно ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться у порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за слідуючими підставами. 23 травня 1996 року між позивачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON], [PERSON] та відповідачкою [PERSON] , було досягнуто згода та укладений через Білгород-Дністровське представництво Одеської товарної біржи договір від 23 травня 1996 року №392/Б, щодо продажу нам квартири № [ADDRESS] складається в цілому з 1 - коридор, 2 - ванна, 3 - туалет, 4 - жила, 5 - шкаф, 6 - лоджія, 7 - жила. 8- жила, 9 - кухня, 10 - шкаф. Загальна площа квартири 60,3 кв.м, житлова 36, кв. м. належний відповідачу на праві приватної власності. Між нами була досягнуто, щодо ціни та строків виконання зобов`язань. Зазначені обставини підтверджуються договором купівлі- продажу нерухомого майна від 23.05.1996 року. Пунктом 5 Договору встановлено, що Покупцем отримані гроші за продану квартиру, до підписанням сторонами договору. Після виконання своїх обов`язків покупця (сплати коштів за квартиру), Продавцями були передані мені ключі від квартири та правовстановлюючі документи. Також позивачами було проведено реєстрацію права власності на спірну квартиру, що підтверджується відповідним реєстраційним посвідченням. На протязі вже більше двадцяти років позивачі безперешкодно володіють та користуються спірною квартирою, на останні оформленні відповідні договори на обслуговування з водопостачання, електропостачання, тощо. На даний час позивачі мають бажання здійснити відчуження вказаної квартири, однак звернувшись до нотаріуса їм було повідомлено, про відсутність нотаріального посвідчення вказаного договору, у зв`язку із чим в укладенні угоди відмовлено. Відповідач по теперішній час з різних мотивів (зайнятістю та інше) ухиляється від нотаріального оформлення Договору. т Ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору купівлі- продажу , що є предметом даного спору, ми розцінюємо, як порушення нашого права, як власників придбаного нерухомого майна, так як, до теперішнього часу, ми не в змозі належним чином оформити та отримати усі необхідні правовстановлюючі документи на придбану квартиру та реалізувати наше право власності на неї. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності (статті 13,41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов`язки, а й орієнтовно вказує на його зобов`язання. Основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов`язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Відповідно до ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004 р., п.62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом МЮУ від 03.03.2004 р. за № 20/5, підставою для державної реєстрації, що посвідчує виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав, та підтвердженням такого права (правовстановлюючим документом), є в тому числі договір купівлі -продажу нерухомого майна, зареєстрований на біржі в установленому порядку, за наявності відмітки на ньому про реєстрацію відповідних прав тощо. Згідно з ст.ст. 1,2, 15 Закону України «Про товарну біржу» №1956-ХІІ від 10.12.1991 року, чинним на момент укладення вказаного договору, - товарна біржа є організацією, що об`єднує юридичних і фізичних осіб, які здійснюють виробничу і комерційну діяльність, і має за мету надання послуг в укладенні біржових угод, виявлення товарних цін, попиту і пропозицій на товари, вивчення, упорядкування і полегшення товарообігу і пов`язаних із ним торгівельних операцій. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР в редакції 1963 року, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Водночас, необхідно зазначити, що, незважаючи на обов`язковість нотаріальної форми договору купівлі- продажу житла, в якому хоча б однією з сторін є громадянин, діюче на той час законодавство допускало можливість визнання угоди, яка хоча й укладена з порушенням нотаріальної форми, але вважається дійсною. За положеннями ч.2 ст. 47 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. У відповідності до ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. З наданих суду документів вбачається, що сторони домовились про усі істотні умови договору та відбулося повне його виконання, таким чином позивач та відповідачка правомірне володіють спірним майном. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У даному випадку визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, таким чином, суд вважає, що є всі підстави для визнання права власності на спірне майно за позивачами. На підставі викладеного та

Outcome: approved