Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом і уточнивши позовні вимоги просила суд встановити факт проживання однією сім'єю [PERSON], [INFO], з [PERSON], [INFO], в період часу з жовтня 2010 року по 11 січня 2012 року; визнати за [PERSON] право власності на домоволодіння [ADDRESS] в м. Харкові; визнати недійсним договір купівлі-продажу домоволодіння [ADDRESS] в м. Харкові, укладений 03 липня 2014 року між [PERSON] та [PERSON]; витребувати із незаконного володіння [PERSON] належне позивачу домоволодіння [ADDRESS] в м. Харкові. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Будучи допитаною за її згодою в якості свідка, позивач пояснила, що в період часу з жовтня 2010 року по 11 січня 2012 року вона проживала однією сім'єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] Спочатку вони проживали у квартирі його бабусі - [PERSON] за адресою: [ADDRESS], а з серпня 2011 року, коли у квартирі почали робити ремонт, вони мешкали у її матері [PERSON] і лише ночували в різних місцях, оскільки в квартирі матері позивача було мало місця. 21 січня 2011 року мати позивача [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] та виручені гроші віддала [PERSON] На дані кошти вони з [PERSON] придбали автомобіль «Honda Accord», який було зареєстровано на [PERSON], оскільки на той час позивач йому довіряла і вважала своїм чоловіком, проте задаток за даний автомобіль був сплачений позивачкою. Продавши вказаний автомобіль за 38 тис. дол. [PERSON] та [PERSON] придбали будинок [ADDRESS] в м. Харкові за 39 тис. дол. Під час сумісного проживання сторін у них народилася дочка - [PERSON], [INFO], проте коли позивач повернулася з дитиною із пологового будинку, то побачила, що з квартири [ADDRESS] де позивач проживала з [PERSON], останній вивіз усі речі, в тому числі і позивача, і в подальшому припинив відносини із [PERSON], всіляко заперечуючи факт їх спільного проживання. Представники позивача - [PERSON] та [PERSON], які діють на підставі довіреності від 15 жовтня 2012 року, в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити, надали пояснення по суті позовних вимог так, як про це зазначено вище в даному позові. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі. Будучи допитаним за його згодою в якості свідка, відповідач пояснив, що він та [PERSON] є кумовьями. Раніше вони з позивачкою підтримували дружні відносини, одного разу їздили разом відпочивати до Єгипту. Інколи вони з [PERSON] мали статеві відносини і зустрічалися для цього у квартирі бабці [PERSON] - [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Проте окрім нього [PERSON] зустрічалася з іншими чоловіками, і навіть мала з ними статеві відносини. У січні 2011 року за винагороду у 2000,00 дол. США [PERSON] допоміг [PERSON] та її матері продати квартиру по [ADDRESS]. Під час продажу квартири вони з [PERSON] представлялися сімейною парою для того, щоб покупці скоріше прийняли рішення про придбання квартири. Автомобіль «Honda Accord» [PERSON] придбав за кошти, які йому позичив його приятель [PERSON]. Перший внесок за автомобіль було здійснено [PERSON] за його кошти, оскільки в той день він забув паспорт. Будинок [ADDRESS] в м. Харкові [PERSON] придбав за власні кошти. Представник відповідача - адвокат [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги від 26 травня 2014 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, надав письмові заперечення проти позовних вимог, які долучені до матеріалів справи. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, просила суд у задоволенні позову відмовити. Будучи допитаною за її згодою в якості свідка, відповідач пояснила, що вона проживала у [ADDRESS] весь час до продажу даної квартири [PERSON] та її матері. Свого онука [PERSON] та [PERSON] вона у вказаній квартирі ніколи не бачила, і в цій квартирі вони разом не проживали. В літку 2011 року вона на свої кошти за допомогою онука зробила ремонт, а на початку 2012 року квартиру подала. У 2014 році [PERSON] придбала у свого онука [PERSON] будинок [ADDRESS] в м. Харкові. Представник відповідача - [PERSON], який діє на підставі довіреності від 22 жовтня 2014 року, в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив у задоволенні позову відмовити, надав письмові заперечення проти позовних вимог, які долучені до матеріалів справи. Третя особа - Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши покази свідків та надані сторонами докази в їх сукупності, приходить до наступного. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу. Згідно з ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. В обґрунтування позовних вимог судом були допитані свідки [PERSON], [PERSON]. [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Так, свідок [PERSON] повідомив суду, що познайомився із [PERSON] та [PERSON], коли вони продавали квартиру його близьким. Продажем квартири займався виключно [PERSON], який поводив себе як голова сім'ї. [PERSON] та [PERSON] він бачив усього два рази, проте [PERSON] поводив себе як хлопець [PERSON]. Свідок [PERSON] пояснила, що в січні 2011 року її родина придбала квартиру [ADDRESS]. Дану квартиру продавала мати позивача, проте продажем займався [PERSON], якому і були передані кошти за придбане житло. [PERSON] та [PERSON] представилися як сімейна пара і поводили себе відповідно. Свідок [PERSON] пояснила, що з [PERSON] та [PERSON] вона познайомилася під час продажу ними у грудні 2011 року квартири [ADDRESS] в м. Харкові. [PERSON] говорив, що квартиру продає його теща, а його дружина [PERSON] вагітна і він не хоче її хвилювати, тому продажем квартири займався сам. При укладенні угоди була присутня бабця [PERSON] - [PERSON] Свідок [PERSON] засвідчила, що близько трьох років потому вона допомагала своїй знайомій [PERSON] знайти квартиру, оскільки на той час працювала ріелтером. Господарем квартири була мати позивача [PERSON], проте продажем квартири займався виключно [PERSON] Останнього та [PERSON] вона сприймала як подружжя. Свідок [PERSON] повідомила суду, що [PERSON] та [PERSON] вона знала ще дітьми, оскільки вони всі жили поряд. У кінці 2010 року вона зустріла сторони та [PERSON] - мати [PERSON] і остання називала [PERSON] своїм хлопцем. Після цього свідок ще декілька разів бачила [PERSON] і та повідомляла що вагітна від [PERSON] Проте покази вказаних вище свідків, не можуть слугувати доказом наявності факту проживання однією сім'єю [PERSON] з [PERSON] в період часу з жовтня 2010 року по 11 січня 2012 року, оскільки кожен із зазначених свідків бачив [PERSON] з [PERSON] лише кілька разів, і не змогли підтвердити наявності факту сумісного проживання сторін, спільного ведення господарства, спільного бюджету тощо. Допитана в якості свідка мати позивача - [PERSON] пояснила, що її дочка [PERSON] з літа 2010 року по 10 січня 2012 року перебувала у фактичних шлюбних відносинах з [PERSON] - купували спільно речі, їжу, спільно відпочивали за кордоном, мають спільну дитину. У січні 2011 року [PERSON], якого свідок сприймала як чоловіка своєї дочки, допоміг їй продати квартиру [ADDRESS]. Кошти, виручені від продажу свідок передала дочці та [PERSON], і оскільки вони з дочкою суцільно останньому довіряли, то автомобіль «Honda Accord», придбаний за вказані кошти був зареєстрований на [PERSON] останній не працював і жив за рахунок її дочки [PERSON] Коли [PERSON] завагітніла [PERSON] сказав, що треба купити будинок. Вони з [PERSON] продали автомобіль «Honda Accord» і купили будинок [ADDRESS] в м. Харкові. Даний будинок був оформлений лише на [PERSON], оскільки [PERSON] знаходилася у лікарні. Коли дочка повернулася з дитиною із пологового будинку, то побачила, що з квартири [ADDRESS] де вона проживала з [PERSON], останній вивіз усі речі, в тому числі і особисті речі [PERSON] і в подальшому припинив відносини із [PERSON], всіляко заперечуючи факт їх спільного проживання. В обґрунтування заперечень відповідача [PERSON] проти позовних вимог судом були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] засвідчив, що на початку 2011 року він позичив [PERSON] 200 000, 00 грн. на придбання автомобілю «Honda Accord», який ще й допоміг йому оформити в органах ДАІ. [PERSON] при придбанні та оформленні вказаного автомобілю була відсутня. Допитаний в якості свідка батько відповідача - [PERSON] пояснив, що про відносини сина з [PERSON] йому нічого не відомо. У квартири [ADDRESS] в м. Харкові до її продажу у січня 2012 року постійно мешкала його теща [PERSON] Свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] повідомили суду про те, що в літку 2011 року вони робили ремонт у квартирі бабці відповідача [PERSON] - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] в м. Харкові. Під час ремонту до квартири приходив відповідач його батьки та бабка, а також дружина [PERSON] - [PERSON] із їх сином. [PERSON] у вказаній квартирі свідки не бачили. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, покази свідка [PERSON] та [PERSON] спростовують покази свідка [PERSON] та [PERSON] про походження коштів, за які [PERSON] придбав у січні 2011 року автомобіль «Honda Accord». Згідно договору купівлі-продажу № 006/11-07/11 від 22 січня 2011 року [PERSON] придбав автомобіль «Honda Accord» (а.с. 195), перший внесок за придбання якого у сумі 6100,00 грн. було внесено 17 грудня 2010 року [PERSON] (а.с. 15). Проте, сам [PERSON] пояснив, що даний внесок було зроблено за його кошти на ім'я [PERSON], оскільки відповідач в цей день забув свій паспорт. Доводи відповідача матеріалами справи не спростовані, окрім того в подальшому вказаний автомобіль було зареєстровано на [PERSON] Обґрунтованих доводів щодо реєстрації автомобіля на відповідача, а не на неї позивачем не надано. Покази свідків [PERSON], [PERSON] спростовують покази свідків [PERSON] та [PERSON] про факт сумісного проживання сторін у квартирі [ADDRESS] в м. Харкові. Жодного документального підтвердження цій обставині суду не надано. Покази свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] спростовують покази свідків [PERSON] та [PERSON] про те, що ремонт у квартирі [ADDRESS] в м. Харкові [PERSON] та [PERSON] робили спільно, за кошти позивача. Рішенням апеляційного суду Харківської області від 09 липня 2014 року по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання батьківства, стягнення аліментів, встановлено, що [PERSON] є батьком дочки [PERSON] - [PERSON], [INFO] року (а.с. 143-147). Проте, сама по собі наявність у сторін спільної дитини без надання суду ряду інших доказів не є підтвердженням того, що сторони, як зазначено у позові, протягом жовтня 2010 року - 11 січня 2012 року проживали однією сім'єю. Сам відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечував наявності статевих відносин із позивачем, проте вказане не доводить факту спільного проживання сторін однією сім'єю як чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. Як не доводить це і одинична спільна туристична поїздка [PERSON] та [PERSON] у грудні 2010 - січні 2011 р.р. до Єгипту (а.с. 7-10). Посилання позивача на те, що в Індивідуальній карті вагітної та породіллі № 379/91 [PERSON], чоловіком останньої зазначено [PERSON] не є доказом на обґрунтування позовних вимог в частині сумісного проживання сторін, оскільки, в судовому засіданні представники сторін та сама позивач не заперечували факту, що вказані дані внесені в індивідуальну карту породілля зі слів [PERSON] (а.с. 16-52). Зважаючи на викладене, оскільки позивачем не надано належної кількості доказів на підтвердження проживання однією сім'єю з відповідачем [PERSON], а саме: доказів сумісного проживання, спільного ведення господарства, спільного бюджету тощо, суд приходить до висновку про відсутність підстав для встановлення юридичного факту проживання однією родиною позивача та відповідача без шлюбу. З роз'яснень, які містяться у п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що не підлягає встановленню факт проживання чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу коли чоловік та жінка перебувають у будь-якому іншому шлюбі. Заочним рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 19 вересня 2011 року розірвано шлюб [PERSON], яка є позивачем по даній справі, та [PERSON] Рішення набрало законної сили 30 вересня 2011 року. Таким чином, позовні вимоги про встановлення факту проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім'єю без реєстрації шлюбу в період час у з жовтня 2010 року по 01 жовтня 2011 року є взагалі безпідставними. В обґрунтування своїх позовних вимог щодо належності їй на праві власності домоволодіння [ADDRESS] в м. Харкові, позивач [PERSON] посилається на положення ст. 57 СК України згідно якої майно набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти які належали їй, йому особисто є особистою приватною власністю дружини, чоловіка. Судом встановлено, що 03 липня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] в м. Харкові, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] Як зазначено в ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму. Згідно з п.п. 8,9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу статті 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦПК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги про визнання вказаного правочину недійсним позивач посилалася на відсутність у відповідача [PERSON] правових підстав для відчуження [PERSON] домоволодіння [ADDRESS] в м. Харкові, з тих підстав що вказане майно було придбане за кошти позивача і належить їй особисто. Відповідно до ст.ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Згідно ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому, коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Проте, посилання позивача на належність їй на праві власності вказаного будинку належними та достовірними доказами по справі не доведені, як того вимагають приписи ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України. Інших підстав, передбачених законом, для визнання недійсним договору купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] в м. Харкові та витребування даного будинку у відповідача [PERSON], позивачем не наведено. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 6, 203, 204, 215, 216, 229, 230, 387, 388, 627, 655, ЦК України,

Outcome: dismissed