Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в якому просить встановити факт, що відповідач [PERSON], [INFO], з 2006 року і до моменту смерті спадкодавця [PERSON], яка померла 31 березня 2016 року, не проживав у [INFO]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 31 березня 2016 року померла її мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина, що складається з житлового будинку № 3 з надвірними спорудами та будівлями по вул. М.Підгірянки в с. Сімер Перечинського району. Покійна була забудовником вказаного майна, заповіту не залишила. Так, на час відкриття спадщини вона була зареєстрована та проживала разом із спадкодавцем, протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не відмовилася від її прийняття, на даний час стала головою вказаного дворогосподарства, а тому вважається такою, що прийняла спадщину. Однак, звернувшись до нотаріуса з метою отримання свідоцтва про право на спадщину, їй у видачі такого було відмовлено у звязку з відсутністю документа, що посвідчує право власності на вищевказаний будинок. Також нотаріусом їй було розяснено, що частка спадкового майна буде поділена між нею та відповідачем [PERSON] як особами, які на день смерті спадкодавця були зареєстровані у спадковому будинку. Разом з цим, хоча останній і був зареєстрований у такому на час відкриття спадщини, однак понад 10 років назад виїхав на заробітки у Російську Федерацію, де фактично проживає на даний час. Оскільки факт реєстрації відповідача у спадковому будинку впливає на розмір її частки у спадковому майні, тому просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила такі задовольнити та не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не зявився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив, а тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. У судове засідання представник Сімерської сільської ради Перечинського району Закарпатської області як третьої особи не зявився, подав заяву про розгляд справи без його участі, вирішення справи залишив на розсуд суду. Допитана судом свідок [PERSON] показала, що її брат [PERSON] і [PERSON] є друзями з дитинства та однокласниками, тому вона останнього добре знає. У 2002 році вони закінчили школу, а влітку того ж року відповідач виїхав із с. Сімер в Росію. З того часу вдома не живе. Чи знав він про смерть його матері їй також не відомо, однак на похороні [PERSON] не був. У судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила, що [PERSON] не проживає за вказаною адресою більше 15 років, за цей час жодного разу не приїжджав. Із позивачем вони часто спілкуються, так як живуть по сусідству, крім цього остання є її похресницею, а покійна була двоюрідною сестрою. Допитана судом свідок [PERSON] показала, що [PERSON] і [PERSON], [INFO], є братом і сестрою у них одна мама, але різні батьки. Також зазначила, що у дитинстві відповідач грався з її сином, вони живуть по сусідстві з позивачем. У 2002 році [PERSON] виїхав на заробітки в Росію і з того часу жодного разу не приїжджав, на похорон мами у 2016 році він також не зявився. Ні їй, ні її сину його точне місце перебування не відоме. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що [PERSON], [INFO], понад 10 років назад виїхав на заробітки і з того часу додому більше не повертався. Інколи телефонував її сину [PERSON], однак протягом останніх 5 років вони не спілкувалися. На похорон матері [PERSON] не приїхав, зв'язку з ним не має. Крім цього, додатково зазначила, що її чоловік і покійна мама позивача були рідними братом і сестрою; у сторін позову різні батьки, але одна мама [PERSON] Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ч. 4 цієї статті суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо з заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду. Як розяснено в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31 березня 1995 року у тому разі, коли буде виявлено, що встановлення підвідомчого судові факту пов'язане з вирішенням спору про право, суд відмовляє в прийнятті заяви до розгляду в окремому провадженні, а якщо це буде виявлено під час розгляду справи, залишає заяву без розгляду і роз'яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах. Оскільки встановлення даного факту повязане з вирішенням спору про право, тому розгляд такого можливий виключно у позовному провадженні. Встановлено, що 31 березня 2016 року померла мати сторін [PERSON], що стверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФМ № 206607, виданим 01 квітня 2016 року виконавчим комітетом Сімерської сільської ради Перечинського району Закарпатської області (а. с. 5, 12, 14-15). Після її смерті відкрилася спадщина, що складається з житлового будинку № 3 по вул.М.Підгірянки в с. Сімер Перечинського району Закарпатської області (а. с. 6). Також встановлено, що на момент смерті спадкодавця сторони були зареєстровані у спадковому будинку, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією довідки виконкому Сімерської сільської ради Перечинського району Закарпатської області №1009 від 03 жовтня 2016 року (а. с. 12). Разом з цим, з довідки виконкому Сімерської сільської ради Перечинського району Закарпатської області № 1011 від 03 жовтня 2016 року вбачається, що відповідач [PERSON], [INFO], понад 10 років проживає в Росії (а. с. 10). Вказане також підтверджується допитаними у судовому засіданні свідками [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Частиною 1 ст. 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. У той же час, ЦК України не дає визначення постійного або тимчасового проживання. Натомість ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» оперує визначеннями місце перебування та місце проживання: місце перебування адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Аналізуючи вказані норми права можна дійти висновку, що проживання в певному місці буде постійним якщо особа проживала в ньому не менше шести місяців. При цьому, хоча вказаний Закон встановлює обов'язок особи зареєструвати своє місце проживання після прибуття до нового місця проживання, однак він не встановлює жодних правових наслідків у разі не дотримання вказаного обовязку. Таким чином місце проживання особи та місце реєстрації не є тотожними поняттями. Реєстрація особи за певною адресою не є безперечним доказом проживання особи за такою адресою та не встановлює презумпцію проживання особи за цією адресою. Отже, беручи до уваги те, що позивачем належними та допустимим доказами доведено факт не проживання [PERSON] в с. Сімер по вул. М. Підгірянки, № 3 Перечинського району з 2006 року до дня смерті [PERSON], яка померла 31 березня 2016 року, а відповідачем, всупереч приписів ст. ст. 10, 60 ЦПК України, дані обставини не спростовані, тому суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Сплачені позивачем судові витрати підлягають стягненню з відповідача, що відповідає положенням ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved