Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, яким просила суд визнати [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] та зняти його з реєстраціїза вищевказаною адресою. В обґрунтування позову позивач посилалася на те, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 14 листопада 2007 року. Ще до розірвання шлюбу, з 2002 року відповідач пішов з родини до іншої жінки. 01.08.2003 року позивачка продала свою однокімнатну квартиру та придбала двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Після придбання квартири [PERSON] повернувся до родини та прожив з ними рівно тиждень. Позивач вказує, що [PERSON] з 2003 року в вищевказаній квартирі не проживає, не сплачує комунальні послуги, ще з 2007 року обяцяв знятись з реєстрації та зареєструватись за адресою проживання однак цього так і не зробив, чим порушує порядок реєстрації фізичних осіб. Враховуючи викладене, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] та зняти його з реєстраційного обліку. 13 вересня 2019 року на адресу суду надійшла інформація про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) відповідача, отримана в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України з Департаменту реєстрації Харківської міської ради. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 23.09.2019 року провадження по справі відкрито та призначено її до розгляду в підготовчому судовому засіданні. 28.10.2019 року до матеріалів справи надійшли пояснення третьої особи - Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради на позовну заяву. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 03.12.2019 року закрито підготовче провадження по справі та цивільну справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач т її представник підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі, просили суд їх задовольнити та визнати відповідача таким, що втратив право користування спірним житловим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку, оскільки відповідач з 2003 року не мешкає в спірній квартирі, не оплачує комунальні послуги. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, заперечення проти позову з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються та заяви про розгляд справи без його участі не надав. Будь яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Представник третьої особи Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської радиправом на участь в судовому засіданні не скористався, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. В поясненнях Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації та цифрового розвитку Харківської міської ради на позовну заяву, представник Департаменту за довіреністю Гупал Н.О. просила розглянути справу без участі представників третіх осіб та ухвалити рішення у відповідності до норм матеріального та процесуального права. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, вислухавши позивача, її представника, свідків, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Згідно з вимогами ст. 55 Конституції України, ст.ст. 15,16 ЦК України та ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист судом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Завданнями цивільного судочинства (ст. 2 ЦПК України) є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Здійснюючи правосуддя (ч. 1 ст. 5 ЦПК України), суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Суди, відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України, розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Частиною 2 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 20 ЦК України, право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини та основоположних свобод 1950 року, передбачено, що кожен має право на справедливий та публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановлений законом, який вирішить спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судом встановлені наступні факти та відповідні ним правовідносини. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 14 листопада 2007 року (свідоцтво про розірвання шлюбу серія [NUMBER] ). Згідно копії Договору купівлі - продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального Аверіною М.Е. від 01.08.2003 року, [PERSON] продала, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] . Відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1349748 від 28.08.2003 року - квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить [PERSON] . Згідно з довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, виданою за заявою від 22.08.2019 року Реєстром територіальної громади м. Харкова, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Крім того, згідно довідки з Реєстру територіальної громади м. Харкова від 13.09.2019 року, відомості щодо реєстрації місця проживання [PERSON] у Реєстрі територіальної громади міста Харкова відсутні. Позивач вказує, що з 2003 року [PERSON] не мешкає за місцем реєстрації. Допитані в судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] повідомила, що вона є сусідкою позивачки по тамбуру. В 2003 році [PERSON] заселилась до спірної квартири разом із донькою. Відповідача свідок жодного разу в цій квартирі не бачила. Допитана в якості свідка [PERSON] повідомила, що вони з позивачкою разом працювали. В поліклініку дитину завжди приводила мати. Коли вона приходила до них додому на день народження, то будь-яких чоловічих речей в квартирі свідок не бачила, як і не бачила самого відповідача. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка посилалась на те, що відповідач не проживає в спірній квартирі понад одного року, не сплачує комунальні послуги за користування жилим приміщенням. Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод кожній особі окрім інших прав гарантується право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло, як одного з природних і невід`ємних прав людини. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканність, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Фізична особа може мати кілька місць проживання (ч. 6 ст. 29 ЦК України). Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Статтями 316, 321, 355, Цивільного кодексу України, регулюються правовідносини права власності. Як зазначено вище, спірна квартира придбана 01.08.2003 року. Шлюб розірвано 14.11.2007 року. Відповідно положень ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла. В судовому засіданні встановлено та не визнано позивачем обставина, що спірна квартира [ADDRESS] , придбана сторонами по справі у період шлюбу. Відповідно до положень ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності та є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином спірна квартира [ADDRESS] , є об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] . Посилання позивача на те, що квартира [ADDRESS] , придбана за особисті кошти позивача суд не може взяти до уваги, оскільки на підтвердження цієї обставини позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном , що належить ім. на праві спільної сумісної власності (ст. 60 Сімейного Кодексу України). Оскільки на час розгляду справи питання про поділ майна, що є об`єктом спільної сумісної власності подружжя не вирішено, відповідач [PERSON] є співвласником об`єкту спільної сумісної власності, а саме квартири [ADDRESS] та має право на володіння, користування та розпорядження цим майном. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Тобто право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень. Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» (п.34) визначено, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 Цивільного кодексу України), то власник на підставі статті 391 Цивільного кодексу України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 Цивільного кодексу України ) із зняттям останнього з реєстрації. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності передбачено статтею 63 Сімейного кодексу України. Як зазначалося вище, квартира придбана під час шлюбу, а матеріали справи не містять доказів щодо визнання зазначеної квартири особистою власністю позивача, суд вважає, що відповідач [PERSON] , не може бути визнаний таким, що втратив право користування цим приміщенням на підставі ст.ст. 71, 72 ЖК УРСР. Враховуючи викладене, відповідач не може бути визнаний таким, що втратив право користування спірною квартирою, оскільки є співвласником даної квартири, у зв`язку із чим суд відмовляє в задоволенні позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням . Вимога позивача про зняття відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою є похідною від вимоги щодо визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв`язку із чим також не підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. У зв`язку із відмовою в задоволенні позовних вимог судові витрати, понесені позивачем, відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed