Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , право на частку в праві спільної часткової власності на яку належить їй. В позові зазначила, що спірне житло належить на праві спільної часткової власності їй та третій особі [PERSON] в рівних частках, розмір яких становить Ѕ частину квартири. Означене право співвласники отримали в порядку спадкування за законом. В квартирі зареєстрований, проте з 2012 року не проживає, малолітній відповідач, що доводиться сином третій особі. Мати відповідача [PERSON] в період з 2011 року по 2013 рік перебувала з третьою особою у шлюбі, протягом якого проживала разом з сином та чоловіком у спірній квартирі. Між тим ще до розірвання шлюбу, яке мало місце на підставі рішення суду від 31.01.2013 року, вона разом з сином добровільно залишила житло та обрала для себе і дитини інше місце постійного проживання - квартиру [ADDRESS] . У квартирі відсутні особисті речі відповідача та його законного представника, меблі, предмети одягу та взуття, інші об`єкти матеріального світу, що належали б їм. Відповідач є малолітньою особою, місце проживання якої визначається місцем проживання батьків. З того часу, як колишня дружина [PERSON] добровільно залишила належне позивачу житло, ані вона, ані її син приміщеннями квартири не користуються, проживаючи в іншому місці. За домовленістю батьків місцем проживання неповнолітнього сина є місце проживання матері. За таких обставин відповідач втратив право користування житлом. Між тим перебування на реєстрації створює для позивача, якій відповідач є сторонньою особою, перешкоди в реалізації права власності, розпорядження якою за умови реєстрації в ньому малолітньої особи є неможливим без погодження з уповноваженими органами опіки. Ухвалою судді від 10.04.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. На підставі ухвали суду від 09.10.2019 року третю особу - відділ служби (управління) у справах дітей по Запорізької міської ради по Шевченківському району, яку позивачем як таку залучено до участі в праві, - за клопотанням представника відділу замінено органом опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району. Ухвалою суду від 04.02.2020 року у зв`язку із значущістю предмету спору для учасників справи та в інтересах особи, що не досягла віку повної цивільної дієздатності, постановлено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. 4 лютого 2020 року підготовче провадження в справі закрито, призначено судовий розгляд. В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову. Просить про його задоволення. Законний представник відповідача проти задоволення позову заперечує, зазначивши, що у випадку позбавлення її дитини права користування житлом позивача буде припинена реєстрація дитини, і це звузить коло її можливостей реалізувати свої цивільні права та інтереси. Не заперечуючи проти того, що вона добровільно залишила квартиру позивача та третьої особи, забравши с собою хлопчика, просить про відмову у задоволенні позову з наведених нею мотивів. Крім того, законний представник малолітньої особи зауважила на правах дитини, в тому числі праві на житло, що передбачені Основним Законом, цивільним законодавством, законодавством про охорону дитинства, зазначивши, що малолітня особа у віці до дестяи років не вправі самостійно обирати місце проживання, тому факт фактичного непроживання відповідача у спірному житлі не є підставою для позбавлення його права користування цим житлом. В інтересах запобігання порушенню цих прав просить ухвалити рішення на її користь. Окрім наведених міркувань, представник зауважує на тому, що заборгованість третьої особи зі сплати аліментів на утримання відповідача обчислюється сумою в 57823 грн. 45 коп., а під час здійснення виконавчого провадження накладений арешт на майно боржника, в тому числі і на квартиру [ADDRESS] , на яке може бути звернено стягнення у відшкодування означеної заборгованості. Представник третьої особи - органу опіки та піклування, належним чином повідомленої про судовий розгляд, - до суду не з`явився, надавши письмове звернення, яке містить прохання про вирішення справи у його відсутність, а також висновок про доцільність позбавлення малолітньої дитини права користування житлом. За вказаних обставин за наявності висновку, який в силу ст. 19 СК України є обов`язковим при розгляді справи вказаної категорії, суд у відповідності до ст. ст. 211, 223 ЦПК України вважає за можливе вирішувати спір у відсутність представника третьої особи. Представник третьої особи - департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради органу опіки та піклування, належним чином повідомленої про дату, час та місце вирішення справи, - до суду не з`явився, клопотання про відкладення судового розгляду або розв`язання спору у його відсутність суду не надав. Зазначені обставини в силу ст. 223 ЦПК України зумовили вирішення спору у відсутність представника вказаної третьої особи. Вислухавши учасників страви, з`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що третя особа [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітнього [PERSON] , [INFO] (а. с. 48). Позивачу та третій особі на підставі рішення суду належить квартира [ADDRESS] (а. с. 11-12). В квартирі зареєстрований [PERSON] , [INFO] , який фактично в ній не проживає (а. с. 10). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд, а в силу ст. 383 ЦК власник жилого будинку має право використовувати помешкання, зокрема, для власного проживання, проживання інших осіб. Положення наведеної норми ЦК узгоджуються із змістом ст. 156 ЖК України, відповідно до якої члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із частиною четвертою ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, в силу якої до членів сім`ї наймача (власника) відносяться подружжя наймача, їх діти, батьки. Членами сім`ї наймача (власника) можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним та ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю створюють особи, що проживають разом, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки, а згідно із ч. 4 ст. 3 СК сім`я створюється на підставі шлюбу, кровної спорідненості, всиновлення, а також з інших підстав, не заборонених законом та таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно зі ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла, який проживає разом з ним, втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З наведеної норми закону випливає, що існування права користування житлом власника може бути зумовлене: по-перше, наявністю ознак сім`ї у відносинах між власником і особою, що користується приміщеннями в його житлі; по-друге, реалізацією права користування, тобто постійним проживанням в житлі. Аналізуючи надані суду фактичні дані, суд констатує, що відповідач як особа, що пов`язана кровною спорідненістю з третьою особою, проживав разом з ним з дня свого народження до літа 2012 року як член сім`ї. Між тим в означений період він видалився з житла разом із своєю матір`ю на інше постійне місце проживання, яким в силу ч. 3 ст. 29 ЦК України для фізичної особи його віку є місце проживання батьків або одного з них, з ким малолітня особа фактично проживає. Зазначені обставини, що визнаються сторонами, тому не підлягають доказуванню, крім того, висвітлені наданими позивачем фактичними даними, а саме: актом про не проживання з місця помешкання (а. с. 10ё), висновками в рішенні суду про розірвання шлюбу між сторонами (а. с. 7-9), актом обстеження умов проживання співробітниками органу опіки та піклування (а. с. 86-87) про відсутність будь-яких порушень прав малолітнього відповідача визнанням його таким, що втратив право користування спірним житлосм, черерз його фактичне непроживання за вказаною адресою з 2012 року. І так як місце проживання хлопчика за домовленістю між батьками співпадає з місцем проживання матері, за яким він фактично і мешкає, цей вибір узгоджується з положеннями ч. 1 ст. 160 СК України, суд доходить висновку, що в силу непроживання в квартирі позивача понад встановлені строки без поважних причин право відповідача на користування житлом [PERSON] припинилося. Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач, як зазначено, не оспорює факт непроживання дитини в квартирі позивача з вказаного ним часу, а свої заперечення спрямовує в русло тверджень про про відмову в задоволенні позову з мотивів збереження реєстрації місця проживання малолітньої особи. Ці твердження суд до уваги не приймає: по-перше, тому, що матеріальними передумовами для припинення права користування житлом власника члена його сім`ї є наведені судом положення частини 2 ст. 405 ЦК України; по-друге, тому, що відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Таким чином, право користування житлом визначається не фактом перебування на реєстраційному обліку разом із власником, що само по собі не породжує цивільних прав, а фактом спільного проживання, що прямо випливає із значення дієслова проживати. Разом з тим наведені судом міркування стосуються права користування житлом малолітньої особи як члена сім`ї власника, яким є третя особа. Проте вказаний позов заявлений [PERSON] , яка не є і не була членом сім`ї неповнолітнього [PERSON] , так як в період, до якого відноситься користування відповідачем і його законним представником спірним житлом, її не пов`язувало із вказаними особами ані спільне проживання, ані спільне ведення господарства. У зв`язку з викладеним право позивача, яка стала учасником права спільної часткової власності на спірне житло після залишення відповідачем квартири (рішення суду від 13.12.2017 року, яке набрало законної сили) і яка не має жодних зобов`язань перед відповідачем з приводу збереження за ним права користування належним їй житлом, порушує факт перебування відповідача на реєстраційному обліку. І так як право власності є непорушним, а його порушення тягнуть за собою захист у встановлені законом способи, суд знаходить всі підстави для задоволення позову. Що стосується доводів про порушення права дитини, це право припинилось у зв`язку з певними подіями (добровільне залишення квартири матір`ю хлопчика) у відсутність ознак негативного впливу на це право дитини з боку позивача та третьої особи, на власний розсуд законного представника відповідача, тому суд не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь відповідача.

Outcome: approved