Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом до [PERSON] в якому просить розірвати шлюбу між нею та відповідачем, який було зареєстровано 12.05.2003 року Постійненською сільською рада Костопільського району Рівненської області, актовий запис № 8, та окрім того просить після розірвання шлюбу неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] року залишити з нею. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала із підстав зазначених у позові, просила суд позов задоволити в повному обсязі, окрім того наголосила, що відповідач проживає з нею та дітьми у будинку, однак спільного господарства вони не ведуть та шлюбних стосунків не підтримую уже досить давно, шлюб фактично припинений. Разом з тим, позивач зазначила, що не заперечує стосовно винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином у встановленому законом порядку, причини неявки суду не відомі. Суд, враховуючи думку позивача, яка не заперечувала проти ухвалення заочного рішення та дослідивши докази належного повідомлення відповідача про дату та час розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та постановлення заочного рішення по справі. Заслухавши позицію позивача, суд всебічно, об'єктивно та неупереджено дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 12 травня 2003 року у Постійненській сільській раді Костопільського району Рівненської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №8, що стверджується наявним у матеріалах справи свідоцтвом про одруження (а.с.4). Від подружнього життя сторони мають малолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], що підтверджується наявними в матеріалах справи свідоцтвами про народження останніх (а.с.5-6). Стаття 24 СК України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Отже, однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу. Зокрема особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Судом встановлено, що сторони не проживають як сім'я тривалий час, вони мають різні характери, різні погляди на життя та сімейні цінності, позивач не бажає надалі проживати разом з відповідачем однією сім'єю, примирення є неможливим. Таким чином, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, являється порушенням їх права на повагу до сімейного життя, що розцінюється судом як таке, що має істотне значення, що у відповідності до положень ст. 112 СК України, є підставами до розірвання шлюбу. Підстав для надання сторонам строку на примирення суд не вбачає. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність заявленого позову в частині розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч.ч. 1, 2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що неповнолітні діти сторін - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], проживають разом із позивачем та відповідачем в [ADDRESS], Костопільського району Рівненської області. За змістом ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Тобто для розлучення малолітньої дитини з матір'ю необхідна наявність виняткових обставин, що передбачені ч. 2 ст. 161 СК України. Вирішуючи спір, суд, оцінивши надані докази та обставини справи, з урахуванням віку дітей, дотримання принципу Декларації прав дитини, встановивши відсутність передбачених ч. 2 ст. 161 СК України виняткових обставин, які б зумовили необхідність розлучення малолітніх дітей з її матір'ю, приходить до висновку про те, що місце проживання малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON], слід визначити з матір'ю [PERSON] Таким чином, позовні вимоги позивача з приводу встановлення місця проживання дітей з нею підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а відтак, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved