Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом до відповідачів, третьої особи про визнання недійсними та скасування ухвали Львівської міської ради №452 від 04.07.1996 р. та №3792 від 08.07.2010 р. в частині щодо [PERSON] , визнання недійсним та скасування державного акту на право постійного користування землею серії ЛВ №50402001 від 30.08.1996 р., виданого на ім`я [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовує тим, що ухвалою Львівської міської ради від 04.07.1996 р. №452 [PERSON] надано в постійне користування земельну ділянку, площею 530 м.кв. за рахунок земель міста для будівництва індивідуального житлового будинку, зобов`язано Департамент землеустрою та планування забудови міста виготовити проект відведення земельної ділянки, встановити межі в натурі, видати [PERSON] державний акт на право постійного користування земельною ділянкою на [ADDRESS] та зобов`язано виконавчий комітет Львівської міської ради надати дозвіл на проектування та будівництво індивідуального житлового будинку. 30.08.1996 [PERSON] видано державний акт на право постійного користування на вказану земельну ділянку. Крім цього, ухвалою Львівської міської ради від 08.07.2010 №3792 [PERSON] надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Вважає вказані ухвали та державний акт незаконними, виданими з порушенням чинного законодавства з декількох підстав. Зокрема зазначила, що чинною редакцією Земельного кодексу України на час прийняття ухвали №452 від 04.07.1996, а саме ч.6 ст.7, було передбачено можливість надання у постійне користування громадянам України земель, що перебувають у державній власності виключно для ведення селянського (фермерського) господарства або особистого підсобного господарства. Однак, [PERSON] в порушення чинних норм земельного законодавства передано земельну ділянку для будівництва індивідуального житлового будинку. Крім цього вважає, що надання земельної ділянки можливе на підставі заяви громадянина України, у якій зазначаються бажані розмір і місце розташування земельної ділянки, мета такого використання, в той час як нею встановлено, що така заява відповідача [PERSON] в архівах відсутня, лише наявна заява про поліпшення житлових умов, шляхом надання дозволу на будівництво на орендованій земельній ділянці від 21.09.1995. Також вказала, що право постійного користування земельною ділянкою, відповідно до ст.22 ЗК України, виникало лише після встановлення в натурі меж та розмірів земельної ділянки і одержання документа, що посвідчує це право. Обов`язковою передумовою видачі такого документу є виготовлення проекту землеустрою, погодженого відповідними контролюючими органами, з визначенням чіткого місця розташування земельної ділянки, площі, цільового призначення та винесення меж в натурі. Однак, такий проект на момент видачі державного акту про право постійного користування земельною ділянкою був відсутній. Доказом того, що такий документ не виготовлявся є факт прийняття Львівською міською радою нової ухвали від 08.07.2010 №3792 про надання [PERSON] дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо цієї ж земельної ділянки. У свою чергу ця ухвала прийнята з порушенням закону, за відсутності рішення повноважного органу про надання земельної ділянки у власність або в користування. При цьому вважає, що ухвала від 07.04.1996 не може вважатися таким рішенням внаслідок його невідповідності чинним положенням законодавства на той час. За наведених обставин переконана, що Львівська міська рада при прийнятті та видачі оскаржуваних документів діяла незаконно, з перевищенням своїх повноважень. А враховуючи, що вона являється суміжним із відповідачем землекористувачем, між ними систематично виникають конфлікти внаслідок невинесення відповідачем меж своєї земельної ділянки в натурі, та у зв`язку із цим, самовільного зайняття відповідачем її земельних ділянок, а тому просить позов задоволити. В частині подачі позову після спливу позовної давності зазначає, що про строк на звернення до суду із позовом пропустила з поважних причин, оскільки саме в липні 2018 року вона дізналася про відсутність у [PERSON] проектної документації із землеустрою, а також меж та конфігурації її земельної ділянки. Первинно позовна заява була подана до Галицького районного суду м. Львова 01.04.2019 р. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 03.04.2019, залишеною без змін постановою Львівського апеляційного суду від 30.07.2019, цивільну справу передано за територіальною підсудністю на розгляд Личаківського районного суду м. Львова. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу справи між суддями, 03.05.2019 суддю Жовніра Г.Б. визначено головуючим суддею з розгляду цивільної справи. Ухвалою суду від 07.05.2019 р. позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, а справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого засідання. Протокольною ухвалою підготовчого засідання від 15.10.2019 р., [PERSON] залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Протокольною ухвалою підготовчого засідання від 06.11.2019 р., відмовлено у прийнятті зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Львівської міської ради про звільнення самовільно зайнятих земельних ділянок, демонтаж аварійної огорожі. Представник відповідача Львівська міська рада - Поліщук О. 04.12.2019 подала відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги заперечила з мотивів його безпідставності. Вважає, що при прийнятті оскаржуваних ухвал, а також при видачі державного акту про право постійного користування земельною ділянкою Львівська міська рада діяла законно у відповідності із чинними на той час нормами земельного законодавства. Щодо ухвали від 08.07.2010 №3792 вказує, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки не є рішенням щодо земельної діялнки про передання у власність, а лише одним із етапів відведення земельної ділянки, який не гарантує обов`язку органу місцевого самоврядування щодо затвердження такого проекту та передачі ділянки у власність чи користування. До того ж являється ненормативним актом індивідуальної дії, який є виконаним в момент його прийняття і не може порушувати прав позивача. Крім цього, вважає, що позивачем взагалі не вказано, які її права чи законні інтереси порушено відповідачем в силу прийняття та видачі оскаржуваних актів, а тому у задоволенні позову просить відмовити. Крім цього, 04.12.2019 відповідачем Львівською міською радою подано заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, яку обґрунтовує тим, що в мотивувальній частині рішення Личаківського районного суду від 19.12.2013, у справі №2/463/31/13, суд посилався на оскаржувані ухвали та державний акт на землю. Оскільки позивач була стороною у справі, вона об`єктивно мала можливість знати про обставини порушення свого права, тому вважає обґрунтування позивача про причини пропуску строку звернення до суду із позовом неспроможними. А оскільки з часу коли позивач могла довідатися про порушення свого права, і до моменту звернення позивача із позовом до суду сплила загальна позовна давність тривалістю три роки, просить відмовити у задоволенні позову також і з цих підстав. Відповідачі Департамент містобудування Львівської міської ради, [PERSON] відзиву на позовну заяву у визначені судом строки не подали. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] своїх пояснень щодо позову або відзиву суду не подав. Ухвалою суду від 21.01.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Представники позивача в судовому засіданні підтримали позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві. Представник [PERSON] суду пояснила, що оскаржувана ухвала від 04.07.96 р. винесена з порушенням вимог ч.6 ст.7 ЗК України в частині цільового призначення наданої [PERSON] земельної ділянки, а сама [PERSON] не будучи на той час громадянкою України, не мала права отримувати безоплатно жодних земельних ділянок. Також в жодному уповноваженому органі не виявлено технічної документації, вказаної у позові. Доказом відсутності документів являється також ухвала 2010 р. якою надано дозвіл на їх виготовлення. Підставою для скасування ухвали 2010 р. являється її видача на підставі незаконної ухвали від 1996 р. та відповідного протиправного державного акту на право постійного користування землею. Права позивача порушуються наявністю постійних конфліктів щодо користування суміжними земельними ділянками, а саме на даний момент триває судовий розгляд щодо усунення перешкод у користуванні належною позивачці земельною ділянкою. Інший представника позивача - [PERSON] доповнила, що обов`язок щодо виготовлення технічної документації покладається на орган місцевого самоврядування. Також, щодо підстав оскарження ухвали 2010 р. доповнила, що такій повинна була передувати заява [PERSON] . Представник відповідача Львівської міської ради - Поліщук Ю.Ю. позовні вимоги заперечила у повному обсязі з підстав наведених у відзиві. Вважає, що оскаржувані ухвали прийняті у межах повноважень Львівської міської ради у передбачений законом спосіб. Крім цього, ухвала 2010 року не породжує жодних прав чи обов`язків щодо землекористування, а лише надає дозвіл на виготовлення документів. Також, просить застосувати наслідки спливу позовної давності у відповідності до поданої заяви. Представник відповідача Департаменту містобудування Львівської міської ради, відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином у встановленому законом порядку, причин своєї неявки суду не повідомили, заяв про розгляд справи у їх відсутності не подали, відзив на позовну заяву не подали, а тому суд вважає за можливе завершувати розгляд справи у їх відсутності. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце такого був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне. Як встановлено судом, ухвалою №452 від 04.07.1996 «Про надання гр. [PERSON] земельної ділянки на [ADDRESS] для будівництва індивідуального житлового будинку», надано гр. [PERSON] в постійне користування земельну ділянку площею 530 км.м. за рахунок міста для будівництва індивідуального житлового будинку. Зобов`язано Департамент землеустрою та планування забудови міста виготовити проект відведення земельної ділянки, встановити межі в натурі та видати [PERSON] державний акт на право постійного користування земельною ділянкою на [ADDRESS] . Виконавчий комітет Львівської міської ради зобов`язано у встановленому порядку надати дозвіл [PERSON] на проектування та будівництво індивідуального житлового будинку. На підставі ухвали Львівської міської ради від 04.07.1996 №452, Департаментом землеустрою та планування забудови міста Львівської міської ради 30.08.1996 [PERSON] видано Державний акт на право постійного користування землею серії ЛВ №50402001, на земельну ділянку на території Львівської міської ради народних депутатів по [ADDRESS] , площею 0,0530 га, цільовим призначенням для будівництва індивідуального житлового будинку. Крім цього, п.67 додатку до ухвали Львівської міської ради від 08.07.2010 «Про надання громадянам дозволу на виготовлення технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки» надано дозвіл [PERSON] на виготовлення технічних документацій із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки по [ADDRESS] . При цьому, судом безспірно встановлено, що позивач являється суміжним землекористувачем по [ADDRESS] та вважає, що зазначені акти прийняті Львівською міською радою з перевищенням повноважень та з порушенням земельного законодавства, чинного на момент прийняття кожного акту. Дійсно, у відповідності до положень ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з п.1 ч.1 ст.10 Земельного кодексу України (1990 року, чинного на момент прийняття ухвали 1996 року та видачу державного акту про право користування землею) до відання міських Рад народних депутатів у галузі регулювання земельних відносин на їх території належала передача земельних ділянок у власність, надання їх у користування, в тому числі на умовах оренди, у порядку, встановленому статтями 17 і 19 цього Кодексу. На підставі п.2 ст.19 ЗК України 1990 року, Міська Рада народних депутатів надає земельні ділянки (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) для будь-яких потреб у межах міста. Крім цього, п.6 названої статті Закону було визначено, що надання земельних ділянок здійснюється за проектами відведення цих ділянок. Також ст.23 Земельного кодексу 1990 року було визначено, що право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Ст.67 Земельного кодексу України було визначено, що громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються у власність або надаються у користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Крім цього, у відповідності до ч.1 ст.116 ЗК України (в редакції Закону, чинній станом на 2010 рік) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян (п.«а» ч.3 ст.116 ЗК України). У відповідності до положень ст.83 ЗК України, у комунальній власності перебувають усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок комунальної власності громадянами та повноваження органу місцевого самоврядування у цій сфері врегульовані ст.118, 122 ЗК України, що передбачає обов`язковою передумовою - розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, дозвіл на розробку якого надається виключно рішенням органу місцевого самоврядування за зверненням особи. Із ухвали від 04.07.1996 вбачається, що рішення про передачу у користуванні [PERSON] земельної ділянки по [ADDRESS] , площею 530 м.кв., приймалося на підставі не лише звернення [PERSON] , а й клопотання комісії з питань поновлення прав реабілітуючих Львівської обласної адміністрації, спілки політичних в`язнів України. Аналізуючи зміст заяви [PERSON] , клопотання комісії з питань поновлення прав реабілітуючих Львівської обласної адміністрації 1995 року, а також висновок постійної комісії Львівської міської ради, суд вбачає безпідставними посилання позивача про відсутність звернення позивача про надання їй у користування земельної ділянки, оскільки з вказаних документів вбачається, що [PERSON] являючись реабілітованою користувалася з 1992 року пільгами на забезпечення земельною ділянкою для забудови ще на підставі рішення Львівської обласної ради від 03.03.1992. Зверталася у Львівську міську раду про надання земельної ділянки за іншою адресою, однак спірна ділянка їй була надана для будівництва індивідуального житлового будинку внаслідок неможливості надання ділянки в іншому місці. Після цього, на виконання вказаної ухвали, відповідачу було видано державний акт про право постійного користування вказаною земельною ділянкою. За таких обставин слід дійти висновку, що Львівська міська рада діяла виключно в межах законодавчо визначених повноважень, а посилання позивача про те, що позивачу надано земельну ділянку для користування не передбаченим цільовим призначенням суд не приймає до уваги, оскільки таке рішення Львівської міської ради відповідає вимогам ст.67 ЗК України 1990 року. Також є безпідставними доводи позивача щодо відсутності у позивача громадянства України станом на час прийняття ухвали, оскільки факт належності особи до громадянства України визначається виходячи із положень ст.3 Закону України «Про громадянство України», а не з дати видачі паспорта громадянина України. Посилання позивача на відсутність проекту відведення земельної ділянки суд не приймає до уваги, оскільки факт відсутності такого проекту в архіві не може бути підставою для висновку про те, що такий не розроблявся. Більш того, як зі змісту ухвали, так і чинного на той час законодавства, обов`язок по виготовленню такого покладався не на особу, а на відповідний орган місцевого самоврядування. Крім цього, не заслуговують на увагу доводи сторони позивача щодо незаконності ухвали Львівської міської ради від 08.07.2010, оскільки така прийнята в межах повноважень Львівської міської ради, визначених Земельним кодексом України. Так само слід зазначити, що жодних обмежень на прийняття такої ухвали у Львівської міської ради не було, оскільки станом на час її прийняття ухвала Львівської міської ради від 04.07.1996 та державний акт про право постійного користування земельною ділянкою від 1996 року були чинними та ніким не скасовані. В той же час, ч.1 ст.2 ЦПК України визначає, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави У відповідностідо частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина 1 ст. 12 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ч. 3 даної статті кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Із урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Отже, при розгляді спору суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Однак, як встановлено судом, позивач звернувшись до суду із даним позовом та наводячи ряд обставин щодо незаконності оскаржуваних актів, в той же час жодних доказів того, що вказаними ухвалами та державним актом про право постійного користування земельною ділянкою порушуються її законні права, свободи чи інтереси, суду не представила. При цьому, посилання позивача щодо наявності спору між сторонами щодо межі земельних ділянок, якими фактично користуються сторони, усунення перешкод в користуванні таких земельних ділянок не можуть бути предметом розгляду у даній цивільній справі, оскільки стосуються порядку володіння та користування суміжними землекористувачами земельними ділянками, а не підстав набуття відповідачем у користування її земельної ділянки та являються предметом розгляду в іншій цивільній справі, згідно пояснень представника позивача наданих у судовому засіданні. В той же час жодних доказів того, що саме внаслідок надання у користування відповідачу суміжної земельної ділянки, площею 530 м.кв., порушено законні права, свободи чи інтереси позивача суду не представлено. За таких обставин слід прийти до обґрунтованого переконання про те, що законні права, свободи чи інтереси позивача, внаслідок прийняття Львівською міською радою оскаржуваних ухвал №452 від 04.07.1996р., та №3792 від 08.07.2010р. в частині щодо [PERSON] , видачі державного акту на право постійного користування землею серії ЛВ №50402001 від 30.08.1996 р. порушені не були, і вказані обставини позивачем перед судом не доведено належними та допустимими доказами. А тому в задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю.

Outcome: dismissed