Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-10 00:00:00

Позивач, з урахуванням уточнень від 31 травня 2017 року, звернувся до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні майном та зобовязання вчинити дії, а саме: усунути перешкоди у користуванні земельними ділянками по вул. Дніпровська, буд. 41 та вул. Дніпровська, буд 45 в с. Військове Солонянського району Дніпропетровської області шляхом знесення відповідачами самовільно збудованих ними парканів між земельними ділянками по вул. Дніпровська, № 41 та №43; вул. Дніпровська № 45 та № 43; вздовж р. Дніпро між земельною ділянкою Дніпровська №41 с. Військове Солонянського району Дніпропетровської області та орендованою Відповідачем у Військової сільської ради за договором №3 від 07 квітня 2016 року земельною ділянкою площею 0,098 га з цільовим призначенням - для сільськогосподарського призначення, розташовану за адресою вул. Дніпровська №43 в с. Військове Солонянського району Дніпропетровської області. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що з вересня 2006 року він є власником земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд загальною площею 0,3793 га, розташованих за адресою: вул. Дніпровська, буд.45 в с. Військове Солонянського району Дніпропетровської області, а з жовтня 2008 року позивач є власником земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд загальною площею 0,50 га, розташованих по вул. Дніпровська, буд.41 в с. Військове Солонянського району Дніпропетровської області, що підтверджується державними актами на право власності на земельні ділянки серії ЯГ№561678, ЯГ №561679 від 04 вересня 2006 року; серії ЯЖ №389667, ЯЖ №389668, ЯЖ №389670, ЯЖ №389671 від 23 жовтня 2008 року. На сусідніх земельних ділянках, розташованих за адресою: вул. Дніпровська, 43 в с. Військове Солонянського району Дніпропетровської області, її колишнім власником [PERSON], був збудований новий житловий будинок, який вона обнесла парканом висотою більш за 2 метри, крім того, нею було встановлено й паркан вздовж р. Дніпро між орендованою нею у 2016 році у Військової сільської ради земельною ділянкою і належною позивачу земельною ділянкою №41 по вул. Дніпровська с військового Солонянського району Дніпропетровської області. В жовтні 2014 року позивач звернувся до Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області з заявою про проведення обстеження та відновлення меж земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства та для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд, розташованих за адресами вул. Дніпровська, 41 та вул. Дніпровська, 45 в с. Військове Солонянського району Дніпропетровської області. Комісія сільської ради провела обстеження та відновлення меж земельних ділянок і виявила, що паркан, який встановлено на межі земельних ділянок по вул. Дніпровська 41 та 43 зміщено в бік земельної ділянки №41 на 1,5 м, утворюючі дільницю клиновидної форми площею 0,0387 га разом з дільницею багатокутної форми; паркан, який встановлено на межі земельних ділянок по вул. Дніпровська № 45 та № 43 зміщено в бік земельної ділянки № 45 на 9 м, утворюючі дільницю клиновидної форми площею 0,0351 га; паркан, який встановлено відповідачкою [PERSON] вздовж р. Дніпро у створі земельних ділянок по вул. Дніпровська 41 та № 43 проходить по території земельної ділянки вул. Дніпровська 41, яка належить позивачу, утворюючі ділянку багатокутної форми площею 0,0378 га разом з дільницею клиновидної форми. Одночасно комісією було рекомендовано [PERSON] та [PERSON] встановити паркани, що розмежовують земельні ділянки по вул. Дніпровська № 41, №43 та № 45 в с. Військове Солонянського району Дніпропетровської області згідно відновлених меж та дотримуватися гл. 17 ЗК України. Також відповідачці було рекомендовано демонтувати паркан, який встановлено вздовж р. Дніпро у створі земельних ділянок по вул. Дніпровська, 41 та 43, який проходить по земельній ділянці [PERSON] Також позивач зазначив, що 18 травня 2017 року йому стало відомо, що у липні 2016 року відбулася заміна власника житлового будинку та земельних ділянок, розташованих за адресою: вул. Дніпровська, 43, с.Військове, Солонянського району Дніпропетровської області. Відповідно до Інформаційної довідки від 18 травня 2017 року №87438428 з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, на теперішній час власником вищезазначеного майна є [PERSON]. Оскільки відповідачка [PERSON] та її представник від прибуття на підписання та підписання вказаного акта відмовилися, на вимогу позивача щодо виконання вимог акта не реагує, то позивач змушений звернутися до суду за захистом свого права на користування своєю власністю. Позивач [PERSON], який про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином в судове засідання 11 липня 2017 року не зявився, причини неявки суду не повідомив. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 23 травня 2012 року, в судовому засіданні 11 липня 2017 року підтримав позов у повному обсязі та просив його задовольнити, та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідачка [PERSON], яка про час та місце розгляду справи повідомлялася за зареєстрованим місцем свого проживання в [INFO] (а.с.37) у судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила, причини неявки суду не повідомила, як не подала і заперечень проти позову та доказів, що їх обґрунтовують. Відповідачка [PERSON], яка про час та місце розгляду справи повідомлялася за зареєстрованим місцем свого проживання в [INFO] (а.с.139), у судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила, як не подала заперечень проти позову та доказів, що їх обґрунтовують. Представник третьої особи Військової сільської ради Солонянського району Дніпропетровської області, який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, в судове засідання не зявився, заявою просили розглянути справу за їх відсутності. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197, ст.224 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та в звязку з неявкою належним чином повідомлених відповідачів, за згодою представника позивача, у порядку заочного провадження по наявним у справі доказах. Суд, заслухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з посиланням на наступне. Положеннями ч.1\~\~ст. 3 ЦПК України\~передбачено, що\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 15 ЦК України \~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. [PERSON] з положеннями ст.ст. 16,391,386 ЦК України власник управі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право, зокрема шляхом знесення будівлі в разі порушення прав власника і неможливості усунення цих порушень іншим способом. Відповідно до ч.1 ст.376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Цією нормою передбачено загальне правило про те, що особа, яка здійснила чи здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього (ч.2 ст.376 ЦК України). [PERSON] з ч.4 ст.376 ЦК України, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно - підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, чи за її рахунок. Судом встановлено, що відповідно до державних актів на право власності на земельні ділянки серії ЯГ№561678, ЯГ №561679 від 04 вересня 2006 року (а.с.13,14) та серії ЯЖ №389667, ЯЖ №389668, ЯЖ №389670, ЯЖ №389671 від 23 жовтня 2008 року (а.с15,16.17,18) позивач є власником земельних ділянок, розташованих за адресою: Дніпропетровська область, Солонянський район, с. Військове, вул. Дніпровська, 41 для ведення особистого селянського господарства площею 0,1671 га та для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд загальною площею 0,1329 га, для ведення особистого селянського господарства площею 0,0829 га, для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,1171 га (а.с.15-18). Також позивач є власником земельних ділянок, розташованих за адресою: с. Військове, вул. Дніпровська, 45 для ведення особистого селянського господарства площею 0,1293 га та для обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд площею 0,250 га (а.с.13-14). Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна від 18 травня 2017 року власником земельних ділянок по вул. Дніпровська, 43 в с. Військове Дніпропетровська область, Солонянський район, а також житлового будинку за даною адресою є [PERSON] (а.с.145-148), а орендарем земельної ділянки площею 0,098 га з цільовим призначенням для іншого сільськогосподарського призначення за адресою вул. Дніпровська, 43 в с. Військове Дніпропетровська область, Солонянський район є [PERSON] зі строком дії договору оренди до 07 квітня 2065 року з правом пролонгації (а.с.148). Таким чином судом було встановлено, що сторони по справі є суміжними землекористувачами, які відповідно до ст. 103 ЗК України повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані співпрацювати при вчиненні дій, спрямованих на забезпечення прав на землю кожного з них та використання цих ділянок із запровадженням і додержанням прогресивних технологій вирощування сільськогосподарських культур та охорони земель (обмін земельних ділянок, раціональна організація територій, дотримання сівозмін, встановлення, зберігання межових знаків тощо). [PERSON] за результатами розгляду звернення громадян від 24 жовтня 2014 року, складеного комісією Військової сільської ради за участі інженера-землевпорядника, паркан, який встановлено на межі земельних ділянок по вул. Дніпровська, 41- вул. Дніпровська, 43 зміщено в бік земельної ділянки по вул. Дніпровська, 41 на 1,5 м утворюючи дільницю клиновидної форми площею 0,0387 га разом з дільницею багатокутної форми; паркан, який встановлено на межі земельної ділянки по вул. Дніпровська, 45 - вул. Дніпровська, 43 зміщено в бік земельної ділянки по вул. Дніпровська, 45 на 9 м, утворюючи дільницю клиновидної форми площею 0,0351 га; паркан, який встановлено гр. [PERSON] вздовж р. Дніпро у створі земельних ділянок по вул. Дніпровська, 41 - вул. Дніпровська, 43 проходить по території земельної ділянки по вул. Дніпровська, 41, яка належить на праві власності [PERSON], утворюючи ділянку багатокутної форми площею 0,0378 га разом з дільницею клиновидної форми (а.с.19,20). За результатами розгляду звернення громадян 21 січня 2015 року комісією Військової сільської ради було складено [PERSON], згідно якого 23 грудня 2014 року [PERSON] було направлено запрошення з рекомендованим повідомлення про вручення на підписання акту, яке повернулося без отримання адресатом (а.с.21). 26 листопада 2015 року позивач звернувся з письмовою вимогою до [PERSON], в якій просив в строк до 17 грудня 2015 року усунути порушення, які були зафіксовані в [PERSON] від 24 жовтня 2014 року (а.с.22-24), проте і на час розгляду справи судом дані порушення прав позивача не були усунуті. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона\~посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. [PERSON] з ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною другою тієї ж статті встановлено, що власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Статтею 90 ЗК України,\~прямо передбачено право власника земельної ділянки самостійно господарювати на землі, споруджувати жилі будинки, виробничі та інші будівлі і споруди тобто самостійно використовувати одержану в установленому порядку земельну ділянку за умови збереження її цільового призначенням. Стаття 24 Закону України «Про планування і забудову територій» прямо передбачає що право на забудову земельної ділянки реалізується її власником або користувачем за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Відповідно до ст. 103 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Власники та землекористувачі земельних ділянок зобов'язані не використовувати земельні ділянки способами, які не дозволяють власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок використовувати їх за цільовим призначенням (неприпустимий вплив). [PERSON] ст. 104 ЗК України, власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров'я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше. Статтею 106 ЗК України передбачено, що власник земельної ділянки має право вимагати від власника сусідньої земельної ділянки сприяння встановленню твердих меж, а також відновленню межових знаків у випадках, коли вони зникли, перемістились або стали невиразними. Види межових знаків і порядок відновлення меж визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері земельних відносин. Витрати на встановлення суміжних меж несуть власники земельних ділянок у рівних частинах, якщо інше не встановлено угодою між ними. Відповідно до ч. 2-3 ст. 152 ЗК України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не повязані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав. Відповідно до ст. ст. 386, 391 ЦК України, власник, який має підстави передбачити можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такого порушення. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Предметом доказування за позовами про усунення перешкод є\~\~наявність реальних перешкод у користуванні майном, які створені відповідачем, і мають місце на час\~\~розгляду справи. Так позивачем було доведено факт порушення його прав як власника земельних ділянок, оскільки згідно дослідженого судом [PERSON] від 24 жовтня 2014 року, складеного комісією Військової сільської ради за участі інженера-землевпорядника, а також згідно ситуаційного плану-схеми, який був досліджений в судовому засіданні, межі земельних ділянок, власниками яких є [PERSON] та орендарем [PERSON] накладаються на земельні ділянки, власником яких є позивач в результаті встановлення парканів, які були встановлені відповідачами самовільно. Ухвалою від 26 липня 2016 року у справі було призначено проведення судової земельно-технічної експертизи (а.с.72-74), а згідно клопотання експерта було витребувано додаткові матеріали, необхідні для проведення експертизи, серед яких правовстановлюючі документи на будинок та на земельні ділянки по вул. Дніпровська, 43 в с. Військове (а.с.94-95), які не були надані експерту, а також у звязку з не оплатою експертизи у звязку з чим ухвала про призначення експертизи була скасована (а.с.100). Відповідно до ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути предявлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК, статтею 103 Земельного кодексу України. Застосування конкретного \~способу захисту цивільного права залежить як від змісту субєктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. \~ З цією метою суд повинен зясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суд зважає на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. the United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Європейський суд з прав людини вказав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобовязань за ст. 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, у кінцевому результаті ефективний засіб повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тим більше, що пріоритет міжнародного договору за наявності колізій з внутрішнім законодавством надає судам України досить широкі повноваження при обранні джерела права для вирішення конкретного спору. На підставі наведеного, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту є найефективнішим та не суперечить положенням ст. 16 ЦК України, а позивачем доведено факт порушення його прав як власника земельних ділянок з боку відповідачів, які є власниками та орендарем земельних ділянок, межі яких за рахунок встановлених парканів порушують межі земельних ділянок позивача, а тому існують правові підстави для задоволення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Обов'язок суду вирішити питання про розподіл судових витрат передбачений ст. ст.\~214,\~215 ЦПК України. При цьому суд зазначає, що норми ст. ст.\~88,\~214,\~215 ЦПК України\~є нормами процесуального права, носять імперативний характер та не можуть бути змінені за згодою сторін (за виключенням випадків укладання мирової угоди).\~\~ Таким чином, у звязку із задоволенням позовних вимог, з відповідачів підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі по 551 гривні 20 копійок з кожного, сплачений ним під час звернення з позовом до суду.

Outcome: approved