Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-14 00:00:00

\~Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи тим, що з 01.07.2009 року вона була прийнята на посаду провідного консультанта до ПАТ «Фарлепт-Інвест». 01.05.2014 року була переведена на посаду провідного фахівця Центру з продажу та обслуговування м. Херсона Південної філії відповідача. 20.08.2014 року її було звільнено у звязку із скороченням штату працівників, згідно п.1 ст.40 КЗпП України. Як вказує позивач, не погоджуючись зі своїм звільненням, вона звернулась до суду, де рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 09.12.2014 року, яке ухвалою апеляційного суду Херсонської області від 12.03.2015 року залишено без змін, заявлені нею позовні вимоги були задоволені та вона була поновлена на раніше займаній посаді. Таким чином вона має право на виплату їй середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Її середньоденна заробітна плата становить 110,05 грн., з моменту звільнення по день набрання рішення законної сили вона не працювала 204 календарних дні, тож розмір середньої заробітної плати становить 22450,20 грн. Окрім цього, позивач вважає, що їй була заподіяна моральна шкода, з тих мотивів, що вона була позбавлена права на працю, позбавлена єдиного джерела для існування, в результаті чого в неї зявились головні болі, погіршився сон, яку вона оцінює у 10000,00 грн., як компенсацію за моральні страждання зі значною шкодою її здоровю, погіршення якості її життя. У звязку із цим просила суд стягнути з відповідача на її користь її середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі 22450,20 грн., стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду у розмірі 10000,00 грн. Позивач у судове засідання не зявилась, про день, час та місце слухання справи повідомлена у встановленому законом порядку. Надала суду заяву, у якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, справу слухати без її участі. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про день, час та місце слухання справи повідомлений у встановленому законом порядку, виклав свою позицію щодо заявлених позовних вимог у письмових запереченнях, в яких зазначив, що на сьогодні подана касаційна скарга на ухвалу апеляційного суду Херсонської області від 12.03.2015 року, що при звільненні [PERSON] було виплачено сума в розмірі 7534,89 грн., яка складалась з: вихідної допомоги та компенсації невикористаної відпустки, а також був виплачений лікарняний у сумі 676,98 грн. Тобто, на дату звільнення їй було виплачено майже три заробітної плати, окрім цього вона отримувала допомогу по безробіттю у розмірі 10944,54 грн., а тому вважають, що посилання на позбавлення джерел існування та щодо відсутності коштів не відповідають дійсності. Окрім цього, вказують, що розрахунок позивача невірний, а сума нарахування повинна проводитись шляхом множення кількості робочих годин у місяці на середню погодинну суму, що з урахуванням відрахувань повинно становити 16519,79 грн. Також, оскільки позивачу виплачувалась допомога по безробіттю в сумі 10944,58 грн., то вважають, що при визначенні суми виплати за вимушений прогул необхідно зменшити її на суму, що підлягає обовязковому поверненню до центру зайнятості. Щодо заподіяної моральної шкоди, то вважають, що тримісячний строк позовної давності сплинув в листопаді 2014 року, а тому вказана вимога не підлягає задоволенню. У звязку із чим просили суд винести рішення, яким визначити виплату відповідачу на користь [PERSON] за час вимушеного прогулу у розмірі 5575,21 грн. У судове засідання від представника відповідача надійшла заява, у якій останній просив відкласти розгляд справи через відрядження до м. Києва і у звязку із цим неможливістю бути присутнім у судовому засіданні. Суд не визнає таку причину неприбуття у судове засідання поважною. Суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Розгляд судом цивільної справи відбувається в судовому засіданні з обовязковим повідомленням осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи у її відсутності(ст. 157,158 ЦПК України). За таких обставин та враховуючи вимоги ст. 169 ЦПК України, суд вважав за можливе вирішити справу у відсутності сторін на підставі наявних у ній даних та доказів у загальному порядку із врахуванням письмових заперечень відповідача у справі. Вивчивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі,що набрало законної сили,не доказуються при розгляді інших справ,у яких беруть участь ті самі особи, або особа,щодо якої встановлено ці обставини. Так, рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 09.12.2014 року, яке набуло законної сили відповідно до ухвали апеляційного суду Херсонської області від 12.03.2015 року, у справі за позовом [PERSON] до ПАТ «Фарлеп-Інвест» про поновлення на роботі, було встановлено, що [PERSON] відповідно до записів в трудовій книжці серії БТ-ІІ №4872001 працювала у ТОВ «Фірма «Альтек» з 01.11.2002 року на підставі Наказу №16-к від 06.11.2002 року, 30.06.2009 року на підставі наказу №3-к від 30.06.2009 року звільнена у звязку із переведенням в Південий філіал фірми «Фарлепт Інвест». З 01.07.2009 року наказом №315-п від 01.07.2009 року прийнята на посаду провідного консультанта з обслуговування клієнтів в порядку переводу з ТОВ «Фірма «Альтек» до ВАТ «Фарлепт Інвест». З 01.04.2011 року ВАТ «Фарлепт Інвест» перейменовано в ПрАТ «Фарлепт Інвест». З 01.05.2014 року була переведена на посаду провідного фахівця Центру з продажу на обслуговування м. Херсон Південої філії ПрАТ «Фарлепт Інвест»(наказ №50/1-п від 01.05.2014 року). Із займаної посади позивач була звільнена у звязку із скороченням штату працівників, згідно з п.1 ст. 40 КЗпПУ(наказ №125-П від 20.08.2014 року). Вказаним рішенням суду таке звільнення [PERSON] визнано таким, що не відповідає нормам закону, поновлено [PERSON] на посаді. Під час розгляду справи питання про стягнення сум середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу не вирішувалось. В межах зазначеного спору, [PERSON] просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 22450,20 грн. у період з 20.08.2014 року до 12.03.2015 року. Судом встановлено, що відповідно до довідки №69, виданої ПАТ «Фарлеп-Інвест» про середню заробітну плату [PERSON], вбачається, що середньоденна заробітна плата останньої становить 110,05 грн. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача про невідповідність вказаної суми дійсній середньоденній заробітній платі позивача, оскільки така заробітна плата не може змінюватись в залежності від того, з якою метою вона обраховується(для визначення компенсації, чи для розрахунку виплат на випадок безробіття), наданий у запереченнях відповідача розрахунок та визначення середнього динного заробітку позивача не підтверджений належними та допустимим доказами, не відповідає нормам діючого законодавства та суперечить іншим матеріалам справи, оскільки відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] отримувала заробітну плату погодинно та саме в таких сумах, крім того цей розрахунок суперечить довідці ПАТ «Фарлеп-Інвест» № 69 від 20.08.2014 року. Згідно наданого позивачем та перевіреного судом розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 20.08.2014 по 12.03.2015 року за 204 дня останній складає 22450,20 грн., отже є таким, що відповідає вимогам закону, а тому заявлена позивачем сума до стягненні є законною та обґрунтованою, а відтак позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми втраченого заробітку у розмірі 22450,20 грн., підлягають задоволенню. Посилання у запереченнях представника відповідача на ту обставину, що з 13.10.2014 по 12.03.2015 року позивач отримувала допомогу по безробіттю, яка за цей період склала 10944,54 грн., отримала суму вихідної допомоги в розмірі 3029,97 грн., компенсації відпустки в розмірі 4815,72 грн. та відшкодування лікарняного в сумі 676,98 грн., які мають бути вирахувані з суми виплати за час вимушеного прогулу, суд не сприймає, оскільки вони є такими, що не ґрунтуються на вимогах закону, виходячи з наступного. Згідно ст.368 ЦПК України питання, пов'язані із зверненням судового рішення до виконання, вирішує місцевий суд, який розглянув справу. Відповідно до п. 4 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах, в тому числі, про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. Однак, не зважаючи на те, що звільненя [PERSON], рішенням суду про поновлення на роботі визнано неправомірним та ухвалено поновити останню на роботі, [PERSON] не була поновлена на роботі, що у свою чергу мотивовано представником відповідача тим, що рішення Суворовського районного суду м.Херсона від 09.12.2014 року було оскаржено до апеляційної, а зараз до касаційної інстанції. Суд не бере до уваги таке посилання представника відповідача на зазначені обставини, як на піставу не здійснення дій повязаних із поновленням працівника на роботі, оскільки по своїй правовій природі негайне виконання рішення суду вказує на обов'язок поновити незаконно звільненого працівника незалежно від оскарження рішення суду чи рішень органу, який виконує це рішення негайно. Згідно ст.236 КЗпП України у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки. Згідно п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів» оскільки згідно зі ст.235 КЗпПУ оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботі. Таким чином, враховуючи, що у суду відсутні докази належного виконання відповідачем рішення суду про поновлення [PERSON] на роботі, сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу має обчислюватись на загальних підставах. Відповідно до ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.01.1995 року, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, коли працівник не мав заробітку не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Вирішуючи вимогу про відшкодування моральної шкоди та визначаючи її розмір, суд виходив з наступного. У відповідності до ч.1 ст.237-1 КЗпПУ відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що невиконанням рішення суду про поновлення на роботі позивачу було завдано моральної шкоди, оскільки такі протиправні дії відповідача вимагали від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, нормалізації життєвих звязків та їх збереження. Суд вважає переконливими докази позивача щодо завдання йому моральної шкоди протиправністю дій відповідача щодо порушення його законних прав на працю та отримання заробітку. Дії відповідача є грубим порушенням конституційних прав позивача на працю, такі дії змусили позивача докладати додаткових зусиль, звертатися до суду за поновленням цих прав, що спричиняло йому у тому числі і моральні страждання. Дії відповідача впливають на людську гідність позивача та його професійну репутацію. Враховуючи характер і обсяг моральних страждань позивача, а також вимоги розумності і справедливості, суд вважає, що на користь позивача слід стягнути 5000,00 грн. у відшкодування моральної шкоди. З огляду на що, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача моральної шкоди підлягають частковому задоволенню у розмірі 5000,00 грн. Твердження відповідача про відмову позивачу у цій частині позовних вимог через пропуск строків позовної давності, суд вважає неприйнятними, оскільки рішення суду про поновлення на роботі позивача набрало законної сили у березні 2015 року, а до суду із позовними вимогами про стягнення моральної шкоди позивач звернувся у квітні 2015 року. Вирішуючи у відповідності до вимог п.6 ч.1 ст.214 ЦПК України питання про розподіл судових витрат, суд виходив з того, що згідно ч.1 ст.88 цього Кодексу стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. Частиною 3 ст. 88 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного суд вважає, що за вимогами позивача про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з відповідача в дохід держави підлягають стягненню витрати за судовий збір у розмірі 243,60 грн., а за вимогами про стягнення моральної шкоди пропорційно до задоволених вимог в сумі 243,60 грн. З огляду на викладене позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial