Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

Позивачі 18.08.2016 року звернулися до суду з вищенаведеним позовом. В обґрунтування підстав позову, посилаються на наступне. Відповідач являється колишнім зятем позивачки та з 27.04.2001 року зареєстрований у житловому будинку по вул. Головна, №53, розташованого в с. Горбово Герцаївського району Чернівецької області, який належить позивачам на праві спільної часткової власності, але фактично не проживає у ньому з травня 2008 року і по теперішній час. Місце його знаходження позивачам не відомо, оскільки відповідач виїхав на постійне місце проживання в Російську Федерацію. Враховуючи наведене, у позовних вимогах позивачі просили визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням вищенаведеного житлового будинку. Від імені позивачів діяв на підставі довіреності представник, який в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги з підстав наведених у позові. Також просив вирішити питання щодо судових витрат та не заперечував відносно заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, хоча належним чином повідомлявся про місце і час розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин та за відсутності заперечень представника позивачів, відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України суд ухвалив продовжити розгляд справи у заочному порядку та винести рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши докази по справі, судом встановлені наступні обставини справи. Як вбачається з свідоцтва про право власності на нерухоме майно №66 від 20.12.2012 року та витягу про державну реєстрацію прав №26915717 від 23.12.2012 року, житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами №53 по вул. Головна в с. Горбово Герцаївського району Чернівецької області належить позивачам на праві спільної часткової власності, по ? частці. Як вбачається з витягу з погосподарської книги на 2016-2020 роки, номер обєкта погосподарського обліку 02211, відповідач [PERSON] зареєстрований у вищенаведеному житловому будинку (а.с. №№ 9-11). З пояснень представника позивачів та довідки виконавчого комітету Горбівської сільської ради Герцаївського району Чернівецької області судом встановлено, що відповідач дійсно зареєстрований за адресою [INFO], але не проживає за наведеною адресою біля 8 (восьми) років (а.с.№12). Відповідач являється колишнім зятем позивачки (а.с. №13). Заслухавши пояснення представника позивачів, досліджуючи та оцінюючи наявні докази по справі, суд дійшов висновку задовольнити позовні вимоги, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 1, 10, 60 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави; кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі; доказування не може ґрунтуватись на припущеннях.\~\~ Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. \~Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду», суди застосовують при розгляді справ Європейську Конвенцію з прав людини і практику суду як джерело права. Статтею 8 Європейської конвенції з прав людини\~(далі Конвенція) гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 02 грудня 2010 року «Справа Кривіцька і Кривіцький проти України», у контексті Конвенції, поняття «Житло» не обмежується приміщеннями, в яких проживають на законних підставах або які були у законному порядку встановлені, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих звязків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є самою крайньою формою втручання у права на житло. Так, в даній конкретній ситуації визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у його право на повагу до свого житла, яке в свою чергу не є абсолютним. При цьому, можливість такого втручання передбачена національним законом, що полягає у наступному. Спірні правовідносини, які виникли між сторонами за своєю природою є цивільно-правовими, регулюються\~ЦК України\~щодо права власності та захисту права власності та положеннями\~ЖК України. Права власника житлового будинку визначені\~ст. 383 ЦК України\~і\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання інших членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Відповідно до\~статті 14 ЦК України\~цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтями\~15,\~16,\~20 ЦК України\~передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Виходячи зі змісту частини першої\~статті 317 ЦК України, проживання у будинку, що є обєктом права приватної власності, за своєю юридичною природою є складовою права користування нею як обєктом власності. Відповідно до\~статті 321 ЦК України,\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. \~В силу статті 379 ЦК України\~зі змінами та доповненнями житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення призначені та придатні для постійного проживання в них. Відповідно до\~ст. 391 ЦК України\~власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користуватися та розпоряджатися своїм майном. Зокрема, стаття 72 ЖК України передбачає визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Відповідно до вимог частини другої\~статті 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно\~ст. 71 ЖК України, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням за умови її відсутності понад 6 місяців без поважних причин, за виключенням випадків. Відповідно до п.34 Постанови ПВССУ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Відповідач є повнолітнім, колишнім зятем позивачів і вселився у вказаний жилий будинок, як член їх сім'ї (а.с. № 18), будь-яких угод про порядок користування жилим приміщенням між сторонами не укладалось. Таким чином, у звязку з тим, що відповідач на момент звернення до суду не являється родичем позивачів, не проживає у вищезазначеному житловому будинку останні шість місяців з моменту звернення до суду та взагалі не проживає в ньому без поважних причин більше восьми років, не є власником спірного житла, а тому визнання відповідача втратившим право на користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і в свою чергу буде захищати права власників такого приміщення (позивачів). У відповідності зі\~ст. 88 ЦПК України\~з відповідача на користь позивачів підлягають стягненню судові витрати. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved