Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Тревел Профешнл Груп» про стягнення невиплаченої заробітної плати при звільненні, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що її звільнення відбулось з порушенням вимог чинного законодавства України, тому просила стягнути з відповідача на її користь невиплачену заробітну плату в розмірі 664,01 грн., середній заробіток за весь час затримки з 03.08.2015 по день фактичного розрахунку та моральну шкоду в розмірі 10000,00 грн. В судовому засіданні представник позивача, підтримала позовні вимоги, просила задовольнити позов з наведених у ньому підстав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечувала проти позову, просила відмовити в його задоволенні, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторін, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи з наступного. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні встановлено, що в період часу з 11.06.2015 по 03.08.2015 сторони перебували в трудових правовідносинах В позовній заяві позивач посилається на те, що при звільненні їй не була вчасно повернута трудова книжка, не повністю виплачена заробітна плата, що завдало позивачу моральної шкоди. Однак, як вбачається з наказу про припинення трудового договору, [PERSON] ознайомлена з наказом про припинення трудового договору № 1031-к 03.08.2015, що підтверджується датою в графі «з наказом ознайомлена». Крім того, твердження позивача про неповернення відповідачем протягом тривалого часу трудової книжки не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки, відповідно до книги обліку руху трудових книжок і вкладишів до них, яка ведеться на ТОВ «ТРЕВЕЛ ПРОФЕШНЛ ГРУП» на виконання наказу Міністерства праці України №110 від 17.08.1993 «Про затвердження Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», [PERSON] була видана трудова книжка, що підтверджується особистим підписом [PERSON] в графі «розписка працівника в отриманні трудової книжки». При цьому, слід зауважити, що крім підписів позивача в наказі про припинення трудового договору та журналі про повернення трудової книжки, позивачем не було зазначено будь-яких зауважень щодо несвоєчасності повернення чи надання наказу для ознайомлення. Крім того, позивачем та представником позивача не було надано жодного доказу в розумінні положень Глави 5 ЦПК України, на підтвердження несвоєчасності повернення трудової книжки та надання наказу для ознайомлення. Як зазначено позивачем в позовній заяві, відповідачем були здійснені наступні виплати: 23.07.2015 - 1538,84 грн., 07.08.2015 - 839,39 грн., 14.08.2015 - 181,54 грн., 28.08.2015 - 563,70 грн., 07.09.2015 - 212,52 грн., загальна виплачена сума 3335,99 грн. На думку позивача, заборгованість з виплати заробітної плати склала - 664,01 грн. За ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗПП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як вбачається з довідки щодо нарахувань, утримань та виплат заробітної плати [PERSON] за період червень-вересень 2015 р., роботодавцем при перерахуванні грошових коштів працівникові було сплачено обов'язкові платежі до ПДФО в розмірі 15%, військовий збір в розмірі 1,5% та ЄСВ в розмірі 3,6%, що не було враховано позивачем при складанні власних розрахунків заборгованості по невиплаті заробітної плати. За таких обставин суд приходить до висновку, що в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження твердження позивача про несвоєчасність виплати заробітної плати та, відповідно, підстав для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Що стосується позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди, яку позивач оцінив у розмірі 10000,00 грн., слід зазначити наступне. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно частин 1, 2, 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Разом з тим, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору (п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження завдання їй моральної шкоди, завдання позивачу моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру діями чи бездіяльністю відповідача.

Outcome: dismissed