Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», у якому просив визнати незаконним та скасувати Наказ відповідача «Про звільнення завідувача відділення, лікаря офтальмолога [PERSON]» № 111 від 03.10.2015 року, поновити [PERSON] на посаді завідувача відділення «Офтальмоонкології та реконструктивно-пластичної хірургії» Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока», визнати факт дискримінації позивача за ознакою участі у Первинній профспілковій організації Київської міської клінічної офтальмологічної лікарні «Центр мікрохірургії ока» під час виконання трудових обов'язків. Пізніше позовні вимоги позивачем були уточнені шляхом доповнення вимогою про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 03.10.2014 року по 16.03.2015 року у сумі 98 881,32 грн. та відшкодування моральної шкоди у розмірі 57 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що [PERSON] працювала в Київській міській клінічній офтальмологічній лікарні «Центр мікрохірургії ока» (далі - КМКОЛ «ЦМХО») з 1995 року. 01.08.2014 року позивача було попереджено про майбутнє звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України по закінченню двох місяців з дати попередження, одночасно запропоновано посаду лікаря офтальмолога офтальмологічного відділення № 2. 03.10.2014 року [PERSON] звільнено із займаної посади у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок змін істотних умов праці, відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України. Позивач зазначає, що оскільки попередження про наступне звільнення було здійснено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, а звільнений він фактично був на підставі п. 6 ст. 36 КЗпП України, вважає застосування відповідачем такої підстави для звільнення в наказі незаконною, адже про зміну істотних умов праці позивача повідомлено не було. Крім того, в попередженні було запропоновано переведення на вакантну посаду, а саме посаду лікаря офтальмолога відділення № 2, хоча згідно нового штатного розпису КМКОЛ «ЦМХО» в лікарні були вільними понад дев'ять посад завідувачів відділень, які позивачеві запропоновані не були. Разом з тим, звільнення відбулось без згоди Профспілкового комітету Первинної профспілкової організації КМКОЛ «ЦМХО» та Вільної профспілки медичних працівників України, чим порушено ст. 252 КЗпП України. За таких обставин вважає своє звільнення незаконним та актом прямої дискримінації за ознакою участі у Первинній профспілковій організації КМКОЛ «ЦМХО» (далі - ППО КМКОЛ «ЦМХО»). Позивач та його представники в судовому засіданні позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити з підстав, що викладені у позові. Представник відповідача проти заявлених позовних вимог заперечував та просив суд відмовити у їх задоволенні. Третя особа ППО КМКОЛ «ЦМХО» у судове засідання свого представника не направила, про час та місце слухання справи повідомлена належним чином. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні зазначив, що, на його думку, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Заслухавши пояснення позивача та його представників, представника відповідача, представника третьої особи [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд встановив. [PERSON] працювала в Київській міській клінічній офтальмологічній лікарні «Центр мікрохірургії ока» з 1995 року, що підтверджується відповідними записами у її трудовій книжці (а.с. 18-22). 01.08.2014 року [PERSON] отримала попередження про майбутнє звільнення із займаної посади за п. 1 ст. 40 КЗпП України по закінченню двох місяців з дати попередження, одночасно запропоновано посаду лікаря офтальмолога офтальмологічного відділення № 2 (а.с. 32). Згідно протоколу № 40 від 10.09.2014 року засідання профспілкового комітету ППО КМКОЛ «ЦМХО» від 08.09.2014 року ППО КМКОЛ «ЦМХО» не надав згоду на звільнення [PERSON] (а.с. 33-34). Наказом № 111 від № 03.10.2014 року позивача звільнено із займаної посади завідувача відділення, лікаря офтальмолога у зв'язку з відмовою від продовження роботи внаслідок змін істотних умов праці, відповідно до п. 6 ст. 36 КЗпП України (а. с. 35). Відповідно до ч. 3 ст. 32 КЗпП України у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці допускається зміна істотних умов праці при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою. Про зміну істотних умов праці - систем та розмірів оплати праці, пільг, режиму роботи, встановлення або скасування неповного робочого часу, суміщення професій, зміну розрядів і найменування посад та інших - працівник повинен бути повідомлений не пізніше ніж за два місяці. За умовами п. 6 ст. 36 КЗпП України підставою для припинення трудового договору є відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці. У судовому засіданні представник відповідача зазначив, що у попередженні про звільнення було помилково зазначену кваліфікацію підстав - п. 1 ст. 40, після чого формулювання причин звільнення було приведено у відповідність з чинним законодавством про працю та знайшло своє відображення у наказі про звільнення. Таким чином, позивач був повідомлений про звільнення за два місяці на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, тоді як фактично звільнений згідно п. 6 ст. 36 КЗпП України, що підтвердив представник відповідача у судовому засіданні. За умовами п. 4 ст. 36 КЗпП України якщо колишні істотні умови праці не може бути збережено, а працівник не згоден на продовження роботи в нових умовах, то трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 цього Кодексу. Про звільнення позивач був повідомлений за п. 1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу відповідача «Про затвердження структури та введення в дію нового штатного розпису КМКОЛ «Центр мікрохірургії ока» № 91 від 21.07.2014 року, а у наказі зазначено підставу звільнення - п. 6 ст. 36 КЗпП України, крім того, профспілковим комітетом не надано згоду на звільнення позивача, а відповідачем не запропоновано всі вакантні посади, суд вважає дані обставини порушенням прав позивача. Згідно ст. 233 Кодексу законів про працю України встановлює строки звернення за вирішенням трудових спорів до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду. Стаття 256 Цивільного кодексу України визначає позовну давність як строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У свою чергу, відповідно до ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Якщо ст. 257 ЦК України встановлює загальний для цивільно-правових відносин строк позовної давності у три роки, то ст. 233 КЗпП України запроваджує для звернення до суду щодо вирішення трудових спорів максимально скорочені строки, а саме: для працівників у спорах про звільнення - місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки; для працівників у інших трудових спорах - тримісячний строк з дня, коли працівника дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права; для власника або уповноваженого ним органу у спорах про стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації - один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди. У п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам роз'яснено, якщо місячний чи тримісячний строк пропущено без поважних причин, у позові може бути відмовлено з цих підстав. Проте оскільки при пропуску місячного і тримісячного строків у позові може бути відмовлено за безпідставністю вимог, суд з'ясовує не лише причини пропуску строку, а й усі обставини справи, права та обов'язки сторін. Відповідно до ст. 261 ЦПК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач дізнався про звільнення в день отримання Наказу № 111 - 03.10.2014 року, тобто з цієї дати розпочався перебіг місячного строку для звернення до суду за захистом порушених прав позивача. Відтак, зазначений строк позовної давності сплинув 04.11.2015 року, при цьому позовну заяву [PERSON] подала до суду 15.05.2015 року. У позовній заяві позивач вказує на те, що вона в жовтні 2014 року звернулась до юриста, оформила на нього довіреність та періодично цікавилась перебігом судового оскарження свого звільнення. Проте, в березні 2015 року нею було з'ясовано, що представник ввів її в оману. Таким чином, на думку позивача, він не мав можливості звернутись до суду за захистом своїх порушених трудових прав раніше з незалежних від нього причин. В якості доказу зазначених обставин позивач надає копію Витягу від 14.05.2015 № 28882480 про реєстрацію в єдиному реєстрі довіреностей припинення дії довіреності, посвідченої (виданої) 07.11.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матковською М.А Стаття 237 ЦК України встановлює, що представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Відповідно до ст. 244 ЦК України представництво, яке грунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Стаття 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Односторонній правочин може створювати обов'язки лише для особи, яка його вчинила. Односторонній правочин може створювати обов'язки для інших осіб лише у випадках, встановлених законом, або за домовленістю з цими особами. З урахуванням зазначеного вище, оформлення (видача) довіреності, посвідченої 07.11.2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Матковською М.А довірителем створює обов'язки лише для особи, яка його вчинила, у даному випадку для позивача. В матеріалах справи відсутня як сама довіреність видана позивачем на невідому особу 07.11.2014 року, так і докази договірних відносин між позивачем та повіреним, які б підтверджували факт прийняттям повіреним доручення. Також в матеріалах справи відсутні докази оформлення довіреності саме на представлення інтересів позивача в судових органах та підписання позовної заяви. Крім того, у будь-якому випадку, довіреність була оформлена Позивачем 07.11.2014 року, тобто після спливу місячного строку для звернення до суду за захистом прав, якій закінчився 04.11.2015 року. Також позивач зауважив щодо наявності у нього депресивного розладу, через який останній перестав виходити з помешкання, цікавитись навколишнім світом, його повністю охопили почуття апатії, сонливості, приниження, страху та бажання усамітнитись з жовтня 2014 року по травень 2015 року. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він перебуває з [PERSON] в дружніх відносинах приблизно 10 років. Свідок повідомив, що оформлений як ФОП за адресою: [ADDRESS]. Згідно наданої ліцензії МОЗ України № 554977 від 08.07.2010 свідок може здійснювати медичну практику (Психіатрія) за вищевказаною адресою. Однак, свідок зазначив, що під час консультування Позивача він не працював за фахом та не проводив прийом пацієнтів, у зв'язку з призупиненням підприємницької діяльності через пошук нового приміщення. Згідно п. 8.3 Наказу Міністерства охорони здоров'я від 15.04.2008 N 199 «Про затвердження Порядку застосування методів психологічного і психотерапевтичного впливу» місцями застосування методів психологічного і психотерапевтичного впливу з метою діагностики, лікування, профілактики, реабілітації розладів психіки і поведінки, кризових станів, соматичних розладів, в походженні яких провідним чинником є психологічний, корекції психічного стану людини, її особистості мають бути психотерапевтичні кабінети, відділення, центри у закладах охорони здоров'я за умови дотримання ними ліцензійних умов провадження господарської діяльності з медичної практики. Таким чином, позивачем не надано до суду жодного належного та допустимого доказу наявності у нього депресивного розладу, зокрема, відповідних медичних довідок та заключень. Разом з тим, суд критично відноситься до таких тверджень позивача, оскільки, допитана в судовому засіданні [PERSON] повідомила, що в період з 03.10.2014 року по травень 2015 року на лікарняному не перебувала та продовжувала працювати в Броварському центрі мікрохірургії ока, проводячи дрібні амбулаторні операції, що також підтверджується відповідями, які надійшли з Броварської центральної районної лікарні (а.с. 70-73). У відповідності до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідачем було подану відповідну заяву через канцелярію суду 07.08.2015 року, яка згодом була відкликана у зв'язку з допущенням технічної помилки при формуванні вихідної документації.(а.с. 84). Пізніше відповідачем знову було заявлено вимогу про застосування наслідків спливу строків позовної давності (а.с. 150). Позивачем не наведено жодних поважних причин, що зумовили звернення із позовом тільки 15.05.2015 року, а тому, враховуючи, що стороною відповідача заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строку позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити з тих підстав, що строк позовної давності сплинув.

Outcome: dismissed