Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, у якому просить розірвати шлюб, зареєстрований між ними 06.04.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Краснолуцького міського управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 80. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 06.04.2013 року зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого дітей не мають. Сімейне життя з відповідачем не склалося, з квітня 2014 року спільне господарство з відповідачем не ведуть, проживають окремо, шлюбні стосунки не підтримують. Вони втратили довіру та повагу один до одного, почуття кохання зникло. Вважає, що подальше збереження шлюбу та відновлення сімейних стосунків неможливе, у зв'язку з чим вона звертається до суду. Спору про майно немає. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином через оголошення в газеті «Урядовий кур'єр». Причини неявки суду не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи суду не надав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 21, 24 Сімейного Кодексу України, шлюбом є сімейний союз чоловіка і жінки, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Судом встановлено, що сторони з 06.04.2013 року перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про шлюб [NUMBER], виданим повторно 16.06.2015 року Московським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, актовий запис №80. Частинами 3 та 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 105 Сімейного Кодексу України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 Сімейного Кодексу України. У чинність ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги, що подружні відносини між сторонами припинені, згідно позовної заяви, сторони з квітня 2014 року спільно не проживають, спільного господарства не ведуть, шлюбні стосунки не підтримують, шлюб існує формально, з часу знаходження позовної заяви в суді примирення між сторонами не відбулося, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, зважаючи на те, що відповідач заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надав, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому шлюб необхідно розірвати. Згідно ч. 2 ст. 115 Сімейного Кодексу України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного Кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Outcome: approved