Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником зазначеної нерухомості. Відповідач є її колишнім чоловіком, декілька років не проживає за місцем своєї реєстрації, його місце проживання позивачу не відоме, до сьогодні добровільно не знявся з реєстрації. Така обставина перешкоджає позивачу вільно користуватись своїм майном, а тому звертається до суду із даним позовом. Ухвалою судді від 21.06.2019 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження, запропоновано відповідачу в п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву, роз`яснено наслідки ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, право пред`явити зустрічний позов. У встановлений ухвалою термін відповідачем відзив на позовну заяву не подано, зустрічний позов не пред`явлено. Ухвалою суд від 30.07.2019 підготовче провадження в справі закрито, призначено справу до судового розгляду на 26.09.2019. Позивач в судовому засіданні позов підтримала, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просить позов задоволити. Додатково суду вказала на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. У спірному помешканні вони разом проживали понад 16 років. З 2016 року відповідач забрав всі свої речі та з квартири переїхав. На даний час місце перебування такого їй не відомо. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, зокрема через оголошення на сайті Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області, не повідомив суду причини своєї неявки. Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Матеріалами справи встановлено, що з 22.08.1996 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. На підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 19.04.2018 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 22.08.1996 Дрогобицьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Львівській області, актовий запис №347 - розірвано. Згідно Договору купівлі-продажу квартири [PERSON] , 26.02.1999 придбала квартиру [ADDRESS] . З Акту про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації №111 від 13.06.2019 вбачається, що [PERSON] зареєстрований у вищевказаній квартирі, але з 2016 року не проживає в ній, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та (або) речей повсякденного використання немає. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зі змісту статті 391 ЦК України вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Верховний Суд України (правова позиція у справі №6-709цс16) вказує на те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Відтак, законодавцем правом на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням наділено лише власника такого майна. Як вбачається із вищевказаного Договору купівлі-продажу покупцем спірної квартири є « [PERSON] ». Прізвище позивачки ж «КАСАП». Інших документів на підтвердження права власності позивачки на квартиру, останньою суд не представлено. Крім цього, суд вважає за необхідне зазначити й те, що у випадку описки у прізвищі позивачки, вищевказана квартира була придбана за час перебування сторін у шлюбі, що в силу абсолютної презумпції ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка визначено у статті 57 цього Кодексу. Згідно статті 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного із подружжя, покладено на останнього. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вищенаведене кореспондує із правовими позиціями Верховного Суду України, викладених у постановах від 24 травня 2017 року у справі 6-843цс17 та від 07.02.2018р. справа № 654/5243/14-ц, а також у постанові Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018р. Враховуючи вищенаведене, а також те, що квартира з приводу якої позивач ставить питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування нею, є спільним майном подружжя (дане позивачем не спростовано), суд вважає позов безпідставним, а тому в задоволенні такого слід відмовити.

Outcome: dismissed