Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею і відповідачем. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що вона з відповідачем перебувають в зареєстрованому шлюбі. Зазначила, що вони разом не проживають і не ведуть спільного господарства. Сторони в судове засідання не прибули, надали суду заяви у яких просили розглянути справу у їх відсутності; при цьому відповідач не заперечив щодо задоволення позову. Дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд приходить до наступних висновків. 16 листопада 2011 року між сторонами укладено шлюб, який зареєстровано у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Васильківського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис за № 364, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 16 листопада 2011 року. Сторони є батьками дитини - [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10 січня 2012 року (а.с. 5). Позивач бажає розірвати шлюб, а відповідач проти цього не заперечує. Клопотань про надання строку для примирення не заявлено. Норми частин 3 і 4 статті 56 Сімейного кодексу України (далі по тексту СК України) передбачають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до частини другої статті 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки із змісту позовної заяви встановлено, що шлюб між сторонами має формальний характер та сторони бажають його розірвати, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, що має істотне значення. Норми статті 206 ЦПК України передбачають, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно із частиною третьою статті 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Обставин, які б свідчили, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, судом не встановлено. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. При цьому, у зв'язку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, на підставі частини першої статті 142 ЦПК України, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Враховуючи викладене,

Outcome: approved