Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-12 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до суду про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина [PERSON], [INFO] та дочки [PERSON], [INFO], які перебувають на її утриманні. Свій позов позивач обґрунтовує тим, що вона 16 червня 2012 року зареєструвала шлюб з відповідачем. В шлюбі в них народилося двоє дітей син [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO]. Відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, хоча є працездатним, проживає окремо, вихованням дітей не цікавиться. Позивач самостійно не в змозі утримувати троє дітей, оскільки витрати постійно зростають, місце роботи відповідача їй не відоме. Просить стягувати з відповідача аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі по 700 (сімсот) гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня подачі заяви до досягнення дітьми повноліття. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, однак в поданій до суду заяві позов підтримала повністю із наведених в позовній заяві підстав, просила його задовольнити, а справу слухати у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про причини неявки суд не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності не подавав, хоч був вчасно і належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення. Відповідно до ст.5 Протоколу №7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обовязками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до принципу №4 Декларації прав дитини дитині має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальний догляд і охорона повинні бути забезпечені як їй, так і її матері, включаючи допологовий і післяпологовий догляд. Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Згідно зі ст.27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст.ст.1, 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду, як джерело права. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.7, ч.8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до положень ст.ст.1-3 Конвенції ООН «Про права дитини» в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Зокрема, передбачено, що дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Це положення відбите і в національному законодавстві. Так, відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. У відповідності до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Таким чином, системний аналіз норм законодавства, дає підстави стверджувати, що як матір, так і батько зобов'язані неухильно дотримуватися свого обов'язку щодо утримання та виховання дитини. Відповідно, невиконання зазначеного обов'язку тягне за собою встановлену законом відповідальність. Відповідно до Протоколу№7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зі змінами, внесеними Протоколом №11 (стаття 5), кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XІІ) дитина, з огляду на його фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Невиплата аліментів на утримання неповнолітніх дітей, на які вони мають право відповідно до законодавства становить порушення їх майнових прав відповідно до статті 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини, яка передбачає таке: «Кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». У справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини висловив наступну думку: «Поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу №1. Свідоцтвом про шлюб стверджується, що сторони по справі зареєстрували свій шлюб 16 червня 2012 року в відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Горохівського районного управління юстиції Волинської області (а.с. 7). В даному шлюбі народилося двоє дітей син [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвами про народження (а.с. 5-6). Судом встановлено, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, а малолітні діти перебувають на утриманні матері [PERSON], що стверджується довідкою Бранівської сільської ради Горохівського району Волинської області №546 від 19 травня 2017 року. Відповідач свого обовязку утримувати дітей не виконує. Частиною 1 ст.184 Сімейного кодексу України передбачено, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Сімейним Кодексом України, а саме ст.182 та Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року, визначено, що при визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини, стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, наявність у нього інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, і бере до уваги обставини у відношенні малолітніх дітей про їх стан здоровя, їх дитячий вік, потребу в належному харчуванні, забезпеченні одягом, відсутність здатності утримувати себе самостійно та у відношенні відповідача, а саме, що він не має інших утриманців, фізично здоровий, обставин щодо себе, які б мали бути судом враховані при розгляді справи, суду не повідомив і приходить до висновку, що слід стягувати з відповідача в користь позивача аліменти на утримання дітей сина [PERSON], [INFO] та дочки [PERSON], [INFO], які перебувають на її утриманні в твердій грошовій сумі по 700 (сімсот) гривень на кожну дитину щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви до досягнення дітьми повноліття. Разом з тим, згідно ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України», в п.48 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мала проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. А тому, суд повністю задовольняє позов і стягує аліменти на утримання дітей саме у твердій грошовій сумі в розмірі 700 (сімсот) гривень на кожну дитину щомісячно, що не суперечить охоронюваним законом інтересам сторін і їх дітям та відповідає вимогам СК України. Рішення суду в частині стягнення аліментів на неповнолітніх дітей в межах суми платежу за один місяць слід допустити до обовязкового негайного виконання. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір в розмірі 640 (шістсот сорок) гривень.

Outcome: approved