Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-22 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за договором позики у розмірі 205 409,34 грн. та судові витрати, мотивуючи свої вимоги тим, що 06.11.2017 року позивач надав відповідачу позику в розмірі 170 010,00 грн., що засвідчується письмовим договором позики, підписаним сторонами 06.11.2016 року, відповідно до якого відповідач зобов`язався повернути позивачу суму отриманої позики до 06.06.2018 року, однак таку не повернув станом на момент подання позову. Окрім цього, позивач вважає, що відповідач зобов`язаний йому разом з боргом сплатити інфляційні та 10% річних. Тому просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість у сумі 205 409,34 грн., що включає: 170 010,00 грн. - основна сума заборгованості за договором; 13 600,80 грн. - інфляційні нарахування; 21 798,54 грн. - річних від простроченої суми та судові витрати. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав, просив такий задовольнити. Відповідач у судове засідання 23.10.2020 року не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи та не подав відзив, однак в попередньому судовому засіданні, а саме 08.07.2020 року позов визнав, вказавши, що готовий повернути заявлену заборгованість, просив надати йому час на підрахунок штрафних санкцій. Дослідивши матеріали справи та всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 2 ЦПК України, завдання цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно з ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. За вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Згідно ст. 14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Згідно із ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору. Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. При цьому, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. До аналогічних правових висновків прийшов Верховний Суд у постанові від 16.01.2019 року у справі № 388/1354/17-ц. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 06.11.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики на суму 170010,00 грн., що є еквівалентом 6415,00 доларів США за офіційним курсом НБУ, встановленим на момент укладення даного договору. Згідно із п. 1 Договору [PERSON] до підписання даного договору позичив у гр. [PERSON] 170010,00 грн., що відповідає 6415,00 доларів США. Згідно із п. 2 Договору [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] в строк до 06.06.2018 року суму позики. Пунктом 3 передбачено, що [PERSON] вправі повернути, а [PERSON] зобов`язується прийняти позичену суму і раніше визначеного п.2 терміну. Відповідно до п.4 Договору, позика до вказаного в даному договорі терміну повернення є безвідсотковою. У випадку протермінування повернення позики [PERSON] зобов`язується сплатити [PERSON] відсотки в розмірі 10% річних від суми неповерненої позики. Суд вважає доведеними факти укладення договору позики від 06.11.2017 року, передачі коштів за договором та невиконання відповідачем за договором позики свого обов`язку щодо повернення боргу. Зазначене не оспорюється і відповідачем. Відповідно ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України). Приписами ч. 1 ст.527 ЦК України передбачено, що боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок. В силу приписів ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно з ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Правилами ч.2 ст.625 ЦК України визначено, що в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону, нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У свою чергу, відповідно до п. 4 Договору передбачено, що позика до вказаного в даному договорі терміну повернення є безвідсотковою. У випадку протермінування повернення позики [PERSON] зобов`язується сплатити [PERSON] відсотки в розмірі 10% річних від суми неповерненої позики. Відповідач всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України, будь-яких доказів на підтвердження того, що він виконував свої зобов`язання за договором позики суду не надано. Відтак, суд вважає, що відповідач отримані за Договором кошти у сумі 170 010,00 грн. не повернув позивачу станом на день ухвалення рішення суду. Разом з тим, до заявлених вимог позивача, що з 07.06.2018 року по день звернення із позовом до суду, відповідач прострочив виконання свого зобов`язання на 468 дні. А тому розрахунок суми боргу у розмірі 205 409,34 грн., включає в себе: 170 010,00 грн. - основна сума заборгованості за договором; 13 600,80 грн. - інфляційні нарахування; 21 798,54 грн. - річних від простроченої суми. З огляду на вищенаведене, суд бере до уваги позивача розрахунок заборгованості, який складений у відповідності до вимог чинного законодавства, відповідач обґрунтованих заперечень щодо розрахунку суду не надав, клопотання щодо неспівмірності витрат до суду не надходило. Згідно з ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеного цим Кодексом. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи матеріали справи та подані докази в їх сукупності та співставленні, суд вважає позовні вимоги позивача повністю доведеними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до статті 141 ЦПК України стягненню із відповідача на користь позивача підлягає судовий збір сплачений за подання позовної заяви у розмірі 2054,09 грн.

Outcome: approved