Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Павлівської сільської ради Генічеського району Херсонської області про визнання права довічного успадкованого володіння на земельну ділянку, в порядку спадкування, посилаючись на те, що 1992 року її батько [PERSON] отримав у довічне успадковане володіння земельну ділянку, розміром 52.9 га., яка розташована на території Павлівської сільської ради Генічеського району Херсонської області. 22 грудня 1992 року після виготовлення технічної документації зі складання державного акту на підставі рішення Павлівської сільської ради Генічеського району Херсонської області батькові позивача було видано Державний акт на право довічного успадкованого володіння земельною ділянкою. 22 червня 2012 року батько позивача [PERSON] на випадок своєї смерті, зробив заповітне розпорядження, яким заповідав [PERSON] вказану земельну ділянку. [INFO] [PERSON] помер. Внаслідок його смерті відкрилася спадщина та позивач будучи спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак через відсутність на теперішній час в Земельному Кодексі поняття довічного успадкованого володіння землею, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину та рекомендовано звернутися до суду. Оскільки до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, а смерть [PERSON] як користувача не є підставою для припинення права користування земельною ділянкою просить суд визнати за нею право довічного успадкованого володіння на земельну ділянку, в порядку спадкування площею 52,9 га згідно державного акта на право довічного успадковованого володіння землею селянського (фермерського) господарства, який зареєстровано в книзі записів актів на право довічного успадкованого володіння землею за №208. Ухвалою суду від 16.05.2014 року відмовлено у прийнятті визнання Павлівською сільською радою Генічеського району Херсонської області позову [PERSON] та справу призначено до розгляду. В судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] вимоги [PERSON], підтримав повністю за підставами вказаними у позові, вважає, що є всі підстави для задоволення позову, оскільки практика напрацьована судами свідчить про задоволення позовів з даних питань. Просить суд вказані позовні вимоги задовольнити та при розгляді справи взяти до уваги рішення Конституційного суду України від 22.09.2005 року яким визнано неконституційним положення п.6 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України. Представник відповідача - Павлівської сільської ради Генічеського району Херсонської області - будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, подавши заяву про визнання позовних вимог. Просить справу розглянути без їх участі. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи позивач просить визнати за нею в порядку спадкування право довічного успадкованого володіння на земельну ділянку, площею 52,9 га., наданою на підставі рішення Павлівської сільської ради народних депутатів від 22 грудня 1992 року, №234 для ведення селянського (фермерського) господарства [PERSON], що підтверджується державним актом на право довічного успадкованого володіння зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння землею за №234. Оскільки вона є спадкоємцями за заповітом належного спадкодавцю майна, то відповідно успадковує і право володіння та користування земельною ділянкою наданою [PERSON] у довічне успадковане володіння для ведення селянського фермерського господарства. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, як передбачено ст.1218 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство» від 20.12.1991 року №2009-ХІІ, яка була чинною на час надавання земельної ділянки спадкодавцю, земельні ділянки для ведення селянського (фермерського) господарства надавалися громадянам за їх бажанням у довічне успадковане володіння, приватну власність або в оренду. Право приватної власності на земельну ділянку селянським (фермерським) господарством могло набуватися після шести років володіння нею. Як зазначалося в ст. 2 цього Закону селянське (фермерське) господарство є формою підприємництва громадян України, які виявили бажання переважно особистою працею членів цього господарства виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою і реалізацією. Головою селянського (фермерського) господарства є його засновник або особа, яка є його правонаступником. Селянське (фермерське) господарство має назву, печатку і штамп. Статтею 17 Закону України «Про селянське (фермерське) господарство також передбачався порядок успадкування права володіння земельною ділянкою, наданою для ведення селянського (фермерського) господарства, за якою у разі смерті громадянина, який вів селянське (фермерське) господарство, право на володіння земельною ділянкою передається одному із спадкоємців, дієздатному громадянину України, який досяг 18-річного віку і виявив бажання виробляти товарну сільськогосподарську продукцію, займатися її переробкою і реалізацією. При цьому перевага в успадкуванні права володіння земельною ділянкою надається членові селянського (фермерського) господарства - одному із подружжя, дітей, батьків, родичів, які проживали і вели разом з громадянином, що помер, господарство. Спори між спадкоємцями, а також між спадкоємцями та іншими громадянами з питань переважного права на дальше ведення селянського (фермерського) господарства вирішується судом. Прийняттям Закону України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 року визнано таким, що втратив чинність Закон України «Про селянське (фермерське) господарство». Закон України «Про фермерське господарство» не містить такої форми володіння землею як довічне успадковане володіння, а також не передбачає успадкування права володіння земельною ділянкою. Зазначеним Законом закріплюється право на отримання земельних ділянок для ведення фермерського господарства у власність або в оренду із земель державної або комунальної власності. Землі фермерського господарства складаються із: земельної ділянки, що належить на праві власності фермерському господарству як юридичній особі; земельних ділянок, що належать громадянам - членам фермерського господарства на праві приватної власності: земельної ділянки, що використовується фермерським господарством на умовах оренди. Права володіння та користування земельними ділянками, які знаходяться у власності членів фермерського господарства, здійснює фермерське господарство (ст.12 Закону України «Про фермерське господарство»). Пунктом 8 постанови Верховної ради України «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» від 13.03.1992 року №2200-ХІІ встановлено, що громадяни, підприємства, установи, організації, яким було надано у встановленому порядку земельні ділянки у довічне успадковане або постійне володіння, зберігають свої права на використання цих земельних ділянок до оформлення права власності або землекористування відповідно до Земельного кодексу України. Оскільки Земельний кодекс України в редакції від 13 березня 1992 року передбачав право колективної і приватної власності громадян на землю зокрема право громадян на безоплатне одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства і не передбачав такої форми володіння землею як довічне успадковане володіння, то п.6 Перехідних положень надавалося громадянам право, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві до 1 січня 2005 року, та продовжено до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право користування земельними ділянками, наданих для ведення селянських (фермерських) господарств, у довгострокову оренду. [PERSON], отримавши на підставі рішення Павлівської сільської ради народних депутатів від 22 грудня 1992 року у довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства земельну ділянку площею 52,9 га не переоформив за життя земельну ділянку, яка знаходилася в постійному користуванні фермерського господарства, на право власності або право оренди. З наявних в матеріалах справи документів не вбачається, що за життя [PERSON] звертався до сільської ради щодо переоформлення земельної ділянки наданої йому в довічне успадковане володіння на право оренди, документів, підтверджуючих зміну титулу прав на зазначену земельну ділянку за життя останнього не надано. Доводи представника позивача про те, що при розгляді справи необхідно приймати до уваги рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 року, яким визнано неконституційними положення п.6 розділу 9 «Перехідні положення» в частині щодо втрати громадянами після закінчення строку оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою, не впливають на правильність рішення, оскільки за рішенням Конституційного Суду громадяни, які набули право постійного користування земельною ділянкою в порядку встановленому законом, але за нині діючим законодавством не можуть мати їх на такому праві, не обмежені строком за свого життя переоформити право користування земельною ділянкою на право власності або право оренди. Спадкодавець втратив надане йому право не у зв'язку з тим, що сплив строк встановлений законом для переоформлення права постійного користування земельною ділянкою наданою йому у довічне успадковане володіння, а тому що він не встиг реалізувати своє право за життя. Так, згідно з рішенням Конституційного Суду України за громадянами зберігається право щодо оформлення права власності або права користування землею раніше наданого їм права користування земельною ділянкою, яке може бути ними реалізоване за життя і в даний час. Права спадкоємців є похідними від прав спадкодавця, які належали йому на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки на момент відкриття спадщини Закон України «Про селянське (фермерське) господарство», який передбачав надання громадянам земельних ділянок за їх бажанням у довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства та відповідно до якого права володіння земельною ділянкою підлягали спадкуванню, втратив чинність, а Закон України «Про фермерське господарство» від 19.06.2003 року та чинний Земельний кодекс України прийнятий 25 жовтня 2001 року не передбачають набуття такого права громадян на землю як довічне успадковане володіння та порядку успадкування такого володіння, то суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання права довічного успадкованого володіння на земельну ділянку, в порядку спадкування, площею 52.9 га розташованою на території Павлівської сільської ради Генічеського району та наданої спадкодавцеві [PERSON] у 1992 році в довічне успадковане володіння для ведення селянського (фермерського) господарства не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed