Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

Позивач звернулася з названим позовом до суду, посилаючись на те, що вона 16 серпня 2002 року придбала квартиру в [ADDRESS], в якій зареєструвала свою дочку [PERSON], 1976 р.н., онуку [PERSON], 1996 р.н., онуку [PERSON], 2001 р.н. та зятя [PERSON], 1975 р.н.. З вересня 2013 року зять припинив проживання в її квартирі. Дочка [PERSON] розірвала шлюб 25 грудня 2013 року з відповідачем [PERSON]. 20 травня 2014 року Білоцерківський міськрайонний суд Київської області ухвалив рішення, яким визнав відповідача особою, що втратила право користування житловим приміщенням та відповідача було знято з реєстраційного обліку. Відповідач оскаржив дане рішення суду, яке в послідуючому 08.12.2014 року було скасовано рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області і наданий час за відповідачем залишилось право на користування житловим приміщенням квартири позивача, тому позивач знову звернулась до суду з вказаним позовом, яким просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням та стягнути з відповідача на її користь судові витрати. Свої вимоги позивач мотивує тим, що на час звернення до суду з даним позовом відповідач проживає в м. Фастові, не являється членом її сім'ї та не проживає в квартирі більше року, але залишив за собою право на проживання в її квартирі оскільки попереднє судове рішення було скасовано. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], яка являється її дочкою, повністю підтримала заявлений позов, просить суд його задовольнити та визнати відповідача особою, що втратила право користуватись належним їй та сину на праві власності житлом. При цьому пояснила, що після скасування судового рішення Білоцерківського міськрайонного суду від 20 травня 2014 року відповідач не втратив право користуватись житловим приміщенням позивача, в своїх зверненнях в різні інстанції зазначає адресу місця свого проживання [ADDRESS] і також не позбавлений права знову зареєструватись за даною адресою. Представник відповідача позов не визнав, вважає його безпідставним та необґрунтованим, оскільки відповідач знятий з реєстрації вказаної квартири, тому просить суд в задоволені позову відмовити. Представники третіх осіб, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явились, заяв про відкладення розгляду справи до суду не надходило, тому зі згоди учасників судового процесу справа розглянута без їхньої участі. Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, в суді встановлено, що позивач являється власником квартири [ADDRESS], відповідно до договору купівлі-продажу від 16 серпня 2002 року посвідченого державним нотаріусом Другої Білоцерківської державної нотаріальної контори київської області Магдич Т.І. Її право власності зареєстроване в Білоцерківському МБТІ у реєстровій книзі № 113 за реєстровим № 12868 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири та копією технічного паспорту на квартиру( а.с.6-9). В квартирі проживають її дочка та онуки, а також до вересня місяця 2013 року був зареєстрований та проживав відповідач [PERSON], який переїхав проживати до м. Фастова, а шлюб з дочкою позивача було розірвано рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 25.12.2013 року ( а.с.21). Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 20.05.2014 року відповідача було визнано особою, що втратила право користування вищезазначеним житловим приміщенням та відповідача було знято з реєстраційного обліку. Однак відповідач оскаржив дане рішення суду, яке в послідуючому 08.12.2014 року було скасовано рішенням колегії суддів судової палати в цивільних справах Апеляційного суду Київської області і наданий час за відповідачем залишилось право на користування житловим приміщенням квартири позивача. Як вбачається з позовної заяви, пояснень представників сторін, відповідач [PERSON] залишив сім'ю та переїхав проживати на інше місце, тобто не проживає за місцем проживання позивача понад 1 рік як бувший член її сім'ї, але не позбавлений права на користування житловою площею позивача, чим порушується її право, як власника квартири на вільне користування житлом. Вищенаведене підтверджується письмовими матеріалами справи. Аналізуючи викладене, суд прийшов до висновку, що відповідач на даний час не являється членом сім'ї позивача з 25.12.2013 року, без поважних причин не користується спірним житлом на протязі більше ніж 1 рік, а тому заважає позивачу здійснювати своє право на безперешкодне користування власним житловим приміщенням. За таких обставин суд вважає, що відповідача необхідно визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, позов задовольнити. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст.72 ЖК України визнання особи втратившою право користування житловим приміщенням проводиться в судовому порядку. У відповідності до ст.317 ЦК України право власності являє собою право на володіння, користування та розпорядження майном , причому відповідно до Конституції України та ст.387 ЦК України захист права власності забезпечується державою. Згідно ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тобто вимагати поновлення його порушеного права власності. Також ст.167 ЖК України передбачено, що у разі вибуття наймача жилого приміщення, що належить громадянинові, в інше жиле приміщення, останній втрачає право користуватись жилим приміщення. Згідно ст.107 ЖК України, член сім'ї наймача жилого приміщення втрачає право на користування жилим приміщення в разі вибуття його на постійне місце проживання до іншого жилого приміщення в даному населеному пункті або до іншого населеного пункту. У відповідності до ст. 9 ч. 4 ЖК УРСР ніхто не може бут виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим примушенням інакше, як з підстав і порядку передбачених законом. Таким чином, враховуючи, що відповідач, який не проживає в спірному жилому приміщенні, має інше постійне місце проживання, але не втратив право користуватися житловим приміщенням квартири, яка належить позивачу, що порушує права власника, позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню документально підтверджені судові витрати за сплату судового збору в сумі 243,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved