Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, який разом з представником підтримала у заяві про розгляд справи без їхньої участі, та вимоги мотивує тим, що з 01.05.2001 року по 01.06.2015 року вона [PERSON] проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Під час сумісного проживання за спільні кошти ними була придбана квартира [ADDRESS] , яка, відповідно до вимог ст. 60 СК України, належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. З початку 2015 року між сторонами склалися неприязні відносини, внаслідок чого вони почали проживати окремо. У липні 2016 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON] , а 25.11.2016 року подарував останній спірну квартиру. Внаслідок відчуження нерухомого майна, а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , порушено законні права та інтереси [PERSON] . Тому в уточненій позовній заяві позивач просить суд визнати Договір дарування квартири [ADDRESS] , посвідчений 25.11.2016 року приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В., частково недійсним; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] , як майно придбане під час проживання однією сім`єю без реєстрацію шлюбу. Ухвалою суду від 09.12.2019 року відкрито загальне позовне провадження у вказаній цивільній справі та призначено по справі підготовче судове засідання з викликом сторін. Відповідач [PERSON] , повідомлена належним чином про час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, надала суду письмову заяву, в якій просила справу розглянути без її участі та зазначила про визнання позовних вимог у повному обсязі; наслідки визнання позову їй зрозумілі; визнання фактів не зроблено під впливом обману, насильства, погрози чи помилки, а відповідає дійсним обставинам справи. Відповідач [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі та скасувати заборону відчуження спірної квартири. Представник Управління «ЦНАП у м. Суми» СМР, будучи сповіщений належним чином про та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, пояснень щодо позову не надав, що не перешкоджає розгляду справи у його відсутність. Суд, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що в період з 01.05.2001 року по 01.06.2015 року [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу за адресою: [ADDRESS] . Даний факт визначено рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.01.2017 року по справі №592/11323/16-ц (а.с.6). Відповідно до положень ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Рішенням Ковпаківського районного суду м. Суми від 27.11.2006 року по справі №2-4091/2006р. за [PERSON] визнано право власності на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даним рішення встановлено факт передачі спірної квартири від ЗАТ ПМК «Спецмонтажналадка» до [PERSON] , який відбувся 07.08.2006 року на підставі повної сплати дольової участі по будівництву. Вказаний факт також підтверджується реєстраційним посвідченням КП «Сумське міське БТІ» (а.с.9-10). Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 63 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За таких обставин, майно, набуте жінкою та чоловіком під час спільного проживання без реєстрації шлюбу, якщо вони не перебувають будь-якому іншому зареєстрованому шлюбі, належить їм на праві спільної сумісної власності у рівних частках. Враховуючи викладене, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, оскільки набута сторонами під час спільного проживання без реєстрації шлюбу. Згідно правил ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Як вбачається з матеріалів справи, 25.11.2016 року між [PERSON] (чоловіком) та [PERSON] (дружиною) було укладено Договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В., згідно умов якого дарувальник [PERSON] передав безоплатно у власність обдарованої [PERSON] квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с.6,25). Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ч. 1 ст. 204 ЦК України). Відповідно до положень ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті\~203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно правового висновку Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду, викладеного у постанові від 11.02.2019 року по справі 308/2205/16-ц, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Згода подружжя на вчинення іншим з подружжя правочину є за своєю правовою природою окремим одностороннім правочином, що має бути укладений письмово з визначенням окремих дій. Таким чином, виходячи зі змісту ст.ст. 203, 717 ЦК України та ст. 65 СК України, суд приходить до висновку про необхідність визнання Договору дарування квартири [ADDRESS] , посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Марченко І.В. від 25.11.2016 року, частково недійсним, з огляду на відсутність письмової нотаріально засвідченої згоди [PERSON] як другого з подружжя на розпорядження спільним майном, а саме спірною квартирою. Крім того, відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] надали суду заяви, в яких зазначили про визнання позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до положень ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин,

Outcome: approved