Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про: визнання дійсним договору № 502 купівлі-продажу квартири від 18.07.2001 року укладений на Товарній біржі «Українська біржа нерухомості», між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; визнання права власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] . Мотивуючи свої вимоги тим, що на теперішній час необхідно провести нотаріальні дії по відношенню до квартири [ADDRESS] .Однак правовстановлюючий документ, а саме, оригінал договору купівлі-продажу на спірну квартиру знаходиться в Миколаївському державному нотаріальному архіві. Отримати дублікат договору купівлі-продажу на вищевказану квартиру не є можливим, оскільки Закон не передбачає товарним біржам та державним нотаріальним архівам видавати дублікати договорів купівлі-продажу на нерухоме майно. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. На позовних вимогах наполягає. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Проти задоволення позову не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. 18 липня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладено договір № 502 купівлі - продажу квартири, який зареєстрований та Товарній біржі «Українська біржа нерухомості», відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] купили у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 30,9 кв. м., що складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 13,8 кв. м. Згідно довідки Комунального підприємства Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації від 27.11.2018 року, станом на 28.12.2012 року власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частки за кожним, на підставі договору купівлі - продажу № 502 від 18.07.2001 року, посвідчений Товарній біржі «Українська біржа нерухомості», зареєстрованого в КП ММБТІ за реєстровим № 18149 07.08.2001 року. Відповідно до листа Державного нотаріального архіву Миколаївської області Головного територіального управління юстиції У Миколаївській області від 03.04.2019 року за вих. № 482/01-21-2, оригінал договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , зареєстрованого Українською біржею нерухомості 18.07.2001 року зберігається у Державному нотаріальному архіві Миколаївської області та долучений до договору дарування квартири, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Барсковою Л.Є. від 10.05.2002 року за р. № 1825, сторонами якого були [PERSON] та [PERSON] . Однак, відповідно до норм діючого законодавства України не передбачена можливість видання оригіналів документів зі справ, переданих на зберігання до Державного нотаріального архіву. Крім того, зазначений договір не є нотаріально посвідченим документом, а тому видати дублікат зазначеного договору не має можливості. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли в липні 2001 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. У відповідності з ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов`язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов`язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Враховуючи те, що теперішній час позивачу необхідно провести нотаріальні дії по відношенню до квартири [ADDRESS] .Проте, оригінал договору купівлі-продажу на спірну квартиру знаходиться в Миколаївському державному нотаріальному архіві. Отримати дублікат договору купівлі-продажу на вищевказану квартиру не є можливим, оскільки Закон не передбачає товарним біржам та державним нотаріальним архівам видавати дублікати договорів купівлі-продажу на нерухоме майно, а тому позов в частині визнання дійсним договору № 502 купівлі-продажу квартири від 18.07.2001 року укладений на Товарній біржі «Українська біржа нерухомості», між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності в порядку спадкування за законом на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] , суд приходить до наступного. [PERSON] , [INFO] є рідним сином [PERSON] та [PERSON] , свідченням чого є свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 05.12.2017 року, [PERSON] зареєструвала шлюб та змінила прізвище на « [PERSON] », після повторної реєстрації шлюбу змінила прізвище на « [PERSON] ». [PERSON] , [INFO] є рідною донькою [PERSON] та [PERSON] , свідченням чого є свідоцтво про народження серії [NUMBER] . [PERSON] зареєструвала шлюб 03 квітня 2004 року та змінила прізвище на « [PERSON] », свідченням чого є свідоцтво про одруження серії [NUMBER] . 18 липня 2001 року між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] укладено договір № 502 купівлі - продажу квартири, який зареєстрований та Товарній біржі «Українська біржа нерухомості», відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] купили у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 30,9 кв. м., що складається з однієї житлової кімнати, житловою площею 13,8 кв. м. 10 травня 2002 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, відповідно до якого [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дар Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Даний договір посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Барсковою Л.Є. та зареєстровано в реєстрі за № 1825. [INFO] [PERSON] помер, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після його смерті відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] . 05 вересня 2017 року [PERSON] звернулася до Другої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про відмову від належної їй частки в спадщині на користь її доньки [PERSON] , [INFO] . 05 вересня 2017 року [PERSON] звернулася до Другої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті її батька [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до довідки з КП СКП «Гуртожиток» від 31.08.2017 року за вих. № 3343, [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 11 червня 2002 року по день смерті [INFO] , разом з ним була зареєстрована та проживала [PERSON] з 04 вересня 2008 року. За приписами ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Отже, з цього слідує, що спадкоємцями після смерті [PERSON] є [PERSON] , як його донька; [PERSON] , як його дружина, яка відмовилася від прийняття спадщини на користь [PERSON] ; [PERSON] , як його мати, як така, що прийняла спадщину, оскільки постійно проживала разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи № 399/2017 до майна померлого [INFO] [PERSON] [NUMBER] . [INFO] [PERSON] померла, свідченням чого є свідоцтво про смерть серії [NUMBER] . Після її смерті відкрилася спадщина, зокрема на 1/3 частку квартири [ADDRESS] . 05 грудня 2017 року [PERSON] звернулася до Другої миколаївської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті її бабусі [PERSON] , яка померла [INFO] . Постановою державним нотаріусом Другої миколаївської державної нотаріальної контори Авраменко С.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21 листопада 2018 року, [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] та [PERSON] , оскільки не надано всіх документів, які підтверджували право власності на спадкове майно, а саме договір купівлі - продажу квартири [ADDRESS] , зареєстрованого Українською біржею нерухомості 18.07.2001 року. Оригінал вищезазначеного документу зберігається в Державному нотаріальному архіві Миколаївської області. Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи № 511/2017 до майна померлої [INFO] [PERSON] , [NUMBER] . Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої 23.09.2019 року, право власності на житловий будинок [ADDRESS] не зареєстровано. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплюються і у національному законодавстві України. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно Цивільного кодексу України підставами виникнення права власності є різні правопороджуючі юридичні факти, або правовідносини, зокрема, також і в порядку спадкування після смерті громадянина. Положеннями статті 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За статтею 1217 цього Кодексу, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входить усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно із ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1276 ЦК України, якщо спадкоємець за заповітом або за законом помер після відкриття спадщини і не встиг її прийняти, право на прийняття належної йому частки спадщини, крім права на прийняття обов`язкової частки у спадщині, переходить до його спадкоємців (спадкова трансмісія). Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. Судом визнається доведеною належність квартири [ADDRESS] померлим особам на момент смерті. Відсутній правовстановлюючий документ мав бути лише доказом належності частини зазначеного домоволодіння спадкодавцю, а відсутність його реєстрації сама по собі не призводить до припинення права власності. Позивач вправі на свій розсуд скористався одним із передбачених законом способів захисту свого порушеного (невизнаного) права, оскільки позбавлений правової можливості оформити спадщину в загальному порядку нотаріусом. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про задоволення позову. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн. за позовну вимогу про визнання договору купівлі - продажу дійсним. На підставі частини 1 статті 142 ЦПК України у разі визнання відповідачем ( [PERSON] ) позову до початку розгляду справи по суті в частині визнання права власності в порядку спадкування зав законом, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позову судового збору.

Outcome: approved