Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що від шлюбу із відповідачем має доньку [PERSON], [INFO] Як зазначається позивачем при зверненні до суду з серпня місяця 2012 року подружжя не мешкає окремо, 20.12.2012 р. на підставі рішення суду шлюб припинений внаслідок його розірвання; позивач працює, отримує заробітну плату в розмірі 3 000,00 грн., якої недостатньо для утримання дитини. Предмет позову становить вимога про стягнення з відповідача на користь позивача н аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття в розмірі ? частини заробітку (доходу) відповідача щомісяця, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідач позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні; разом з тим, відповідач звернувся із зустрічним позовом про стягнення аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття на його користь з позивача. Разом з тим, відповідно до зустрічного позову відповідача саме з ним донька проводить більше часу: дитина переважну кількість часу мешкає разом із батьком, який нею опікується, займається її вихованням та дбає про її матеріальне утримання та несе пов'язані із цим витрати, адже працює та отримує заробіток, який йму дозволяє гідно виконувати батьківський обов'язок. Не ставляючи у вину позивачу відповідач також посилається на те, що позивач мешкає разом з іншим чоловіком, дуже багато працює та малолітня донька проживає із ним та його матір'ю, яка допомагає. У судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги позову підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач та представник відповідача просили суд відмовити в задоволенні позову [PERSON] та задовольнити зустрічний позов відповідача. Заслухав пояснення, допитав свідків та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволенні позовів, виходи з наступного. Згідно зі ст. 27 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1998 р. та яка набула чинності для України 27.09.1991 р., батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України та за ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття. Як було встановлено судом, [PERSON] народилася [INFO], про що Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції складено відповідний запис та видано свідоцтво, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітньої. Місце проживання неповнолітньої дитини не визначено між її батьками через відсутність спору з цього питання, та дитина періодично мешкає або із матір'ю або із батьком, відвідує інших родичів із матір'ю/батьком тощо, та, таким чином, жодного з батьків не можна вважати таким, що проживає окремо від дитини, які в свою чергу обидва (тобто батьки) однаково дитиною опікуються, приймають участь у її вихованні та матеріально забезпечують дитину по мірі виникаючих потреб, виконуючи, таким чином, безумовно обов'язок по утриманню дитини, починаючи з її народження (ст. 180 СК України), про що суду були надані докази відповідно до ст.ст. 57-59 ЦПК України, які не спростовані. Разом з тим, суду не було надано доказів на підтвердження виникнення між сторонами у цій справі спору, який мав би розглядатися судом (ст. 3 ЦПК України). Виконуючи передбачений ст. 180 СК України обов'язок, батьки недолітньої дитини [PERSON] (сторони у цій справі) намагаються насамперед довести один іншому власне ставлення до батьківського обов'язку та його фактичне виконання, яке ніким не заперечувалося: що саме він (тобто кожен з батьків) приймає більше участі у вихованні дитини та саме він більше дбає про її утримання, ніж інший з батьків дитини та його родичі. Між сторонами у цій справі, як колишнім подружжям, склалися недоброзичливі стосунки, через що батьки дитини мали б впорядкувати відносини між собою для уникнення конфліктних ситуацій, не використовуючи передбачені законом способи захисту прав для доведення іншому свого ставлення до виконання батьківського обов'язку та дитини. З огляду на вищенаведене не є слушними, на переконання суду, посилання позивача [PERSON] на те, що вона бажає отримувати мінімум, та якщо відповідач хоче надавати дитині більше цього мінімуму, то позивач не заважатиме. Таким чином, оскільки сторони не довели факту виникнення спору та не виконали обов'язок доказування (ст.ст. 10, 60 ПК України), позов [PERSON] та зустрічний [PERSON] не підлягають задоволенню. Що стосується пояснень свідків (свідки з боку позивача [PERSON] /подруга позивача/ та [PERSON] /мати позивача/ засудили поведінку відповідача [PERSON] у побуті, висловив також незадоволення його захопленням комп'ютерами. Разом з тим, відповідно до пояснень свідка [PERSON] відповідач не знає як годувати та одягати дитину, коли дитина хворіла не надав грошових коштів, пояснив їх відсутністю. Водночас відповідно до свідчень іншого свідка - [PERSON] /матір відповідача/ [PERSON] є люблячим батьком, який усі кошти витрачає на улюблену єдину доньку (сплачує за дитячий садок, купує необхідний одяг, продукти харчування), та в утриманні дитини вона /тобто його матір/ йому допомагає як коштами, так й власною участю - доглядає дитину, коли син на роботі, оскільки невістка (позивач) або на роботі, або намагається влаштувати особисте життя), то вони не спростовують зазначених вище висновків суду. Судові витрати компенсувати за рахунок держави (ст.ст. 88 та 215 ЦПК України).

Outcome: dismissed