Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до Ямпільського районного медичного центру первинної медико-санітарної допомоги про поновлення процесуального строку, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу посилаючись на те, що з серпня 1974 року по 13 січня 2014 року вона працювала медичною сестрою. У 2007 році їй присвоєна вища категорія. Всі роки вона працювала у Ямпільській районній лікарні, у Северинівській амбулаторії, Северинівському ФАПу, Іванківському ФАПу Ямпільського району Вінницької області. Зі створенням Ямпільського районного медичного центру первинної медико-санітарної допомоги вона була прийнята на 0,5 посади медичної дільничної сестри Северинівського ФАПу згідно із наказом №383 від 01.09.2011 року та наказом від 01.08.2013 року №383 вона була переведена на 0,5 посади сестри медичної загальної практики сімейної медицини Северинівського фельдшерсько-акушерського пункту. Наказом від 13.01.2014 року №58 вона була звільнена з роботи у зв'язку із скороченням чисельності штату працівників по п.1 ст.40 КЗпП України. Із вказаним наказом вона не згідна та вважає, що її звільнили з посади невірно. Вказала, що повинна була звернутися до суду у місячний термін, однак одразу після звільнення вона зверталася до юристів і їй ніхто не роз'яснив, що вона повинна звернутися до суду у місячний термін і тому вона пропустила строк. Зазначила, що не погоджується зі звільненням, по скільки у неї найбільший стаж роботи, висока кваліфікація, велика практика, з роботою вона завжди справлялася, нарікань та доган по роботі не мала. Адміністрацією РМЦ ПМСД не виконано обов'язок по її працевлаштуванню. Їй не пропонувалася ніяка інша посада, хоча вона говорила, що погоджується працювати молодшою медичною сестрою, тобто санітаркою. Її заробітна плата за листопад 2013 року становить 1318 гривень 35 копійок, за грудень 2013 року - 1752 гривні 63 копійки, а середня заробітна плата, виходячи із цього становить 1535 гривень 49 копійок. У зв'язку із вищевикладеними обставинами, вона змушена звернутися до суду із даним позовом та просить суд винести рішення, яким поновити їй строк звернення до суду, поновити її на 0,5 посади сестри медичної загальної практики сімейної медицини Северинівського ФАПу та стягнути із відповідача на її користь 2303 гривні 24 копійки за час вимушеного прогулу у зв'язку із незаконним звільненням з роботи, що являється середнім заробітком за лютий 2014 року плюс 767 гривень 75 копійок середній заробіток за 15 днів березня 2014 року. Представник відповідача Ямпільського районного медичного центру первинної медико-санітарної допомоги - Нестеренко В.В., який діє на підставі довіреності №1 від 18 березня 2014 року позовні вимоги не визнав, та просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити у зв'язку із пропуском позивачкою місячного строку звернення до суду із позовною заявою. Зазначив, що станом на 10 січня 2014 року вільних робочих місць не було. Чи були вільні місця станом на момент попередження позивача про звільнення не знає. Вказав, що за період з моменту попередження позивача про звільнення та по 13 січня 2014 року інші працівники не приймалися на роботу, окрім лікарів. Заходи щодо працевлаштування [PERSON] не приймалися. [PERSON] не користувалася переважним правом залишення на роботі. Вказав, що вони повідомляли органи служби зайнятості про наступне звільнення. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - трудової книжки заповненої 01 серпня 1974 року на ім'я [PERSON] встановлено, що починаючи із 01 серпня 1974 року і по 13 січня 2014 року остання працювала медичною сестрою. Із довідки №01-2-190 від 07.03.2014 року виданої Ямпільським районним медичним центром первинної медико-санітарної допомоги встановлено, що позивач дійсно працювала у Ямпільському РМЦ ПМСД і займала посаду сестри медичної ЗПСМ. Із листа №02-Б22/33-22 від 08.02.2014 року виданого Територіальною державною інспекцією з питань праці у Вінницькій області встановлено, що за результатами звернення, керівнику Ямпільського РМЦ ПМСД Плахотній Г.П. внесені відповідні документи реагування: припис на усунення виявлених порушень закону, в тому числі і щодо трудових прав позивача та складений адміністративний протокол за ч.1 ст.41 КУпАП, за неналежне виконання своїх функціональних обов'язків відносно інспектора з кадрів РМЦ ПМСД [PERSON] порушено дисциплінарне провадження. Із посвідчення [NUMBER] встановлено, що [PERSON] пройшла атестацію в атестаційній комісії і їй присвоєна кваліфікаційна категорія зі спеціальності сестринська справа вища. Із наказу №126 від 13.02.2013 року встановлено, що позивачеві було оголошена догана за неналежне виконання своїх обов'язків покладених на неї трудовим договором. Із акту про відмову підписання попередження про скорочення посади від 01.11.2013 року встановлено, що у зв'язку із здійсненням заходів щодо вивільнення працівників, пов'язаних із скороченням чисельності працівників Ямпільського РМЦ ПМСД адміністрація установи персонально попередила за два місяці сестру медичну ЗПСМ Северинівського ФАПу [PERSON] про її майбутнє звільнення шляхом пред'явлення їй під розписку повідомлення про це, однак від підпису в повідомленні та отримання його на руки відмовилася. Із акту від 14.01.2014 року встановлено, що інспектор відділу кадрів ознайомила сестру медичну загальної практики сімейної медицини [PERSON] з наказом головного лікаря про припинення трудового договору від 13.01.2014 року №58 у зв'язку із здійсненням заходів щодо вивільнення працівників, пов'язаних із скороченням чисельності працівників Ямпільського РМЦ ПМСД, наказ було зачитано в голос інспектором кадрів, позивачка відмовилася ставити підпис про ознайомлення з наказом від 13.01.2014 року №58. Із попередження до наказу №374 встановлено, що позивачку попереджено, що 0,5 посади сестри медичної, яку вона займає з 01.01.2014 року скорочується і вона підлягає звільненню з посади за п.1 ст.40 КЗпП України. Із наказу №374 від 01.11.2013 року «Про скорочення чисельності штату працівників» встановлено, що з 01 січня 2014 року скорочено 0,5 посади сестри медичної ЗПСМ Северинівського ФАПу. Із додатку до вищевказаного наказу №374 встановлено, що позивач підлягає вивільненню із 0,5 посади сестри медичної ЗПСМ. Із наказу №58 про припинення трудового договору (контракту) від 13 січня 2014 року встановлено, що позивачку звільнено у зв'язку зі скороченням чисельності та штату працівників п.1 ст.40 КЗпП України, присутня відмітка, що [PERSON] з наказом не згідна. Із наказу про скорочення від 27.12.2013 року №24 встановлено, що головному лікарю районного медичного центру ПМСД Плахотній Г.П. наказано розглянути питання про необхідність залишення 0,25 посади сімейної медичної сестри Северинівського ФАПу. Із довідки від 05.05.2014 року виданої головним лікарем Ямпільського РМЦПМСД встановлено, що станом на 10 січня 2014 року вільних вакансій по Ямпільському районному медичному центру первинної медико-санітарної допомоги не було. Із повідомлення вих..№2450003969455 від 04.02.2014 року встановлено, що [PERSON] отримала дане повідомлення 07.02.2014 року. Із витягу із журналу реєстру трудових книжок встановлено, що [PERSON] отримала трудову книжку 12.02.2014 року. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, що містяться у матеріалах справи, приходить до наступних висновків: Відповідно ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно із роз'ясненнями, які містяться у п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 16 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» (зі змінами), розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати, зокрема, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, скорочення штату, чи додержано власником норм законодавства, що регулюють вивільнення працівників, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу. При цьому мається на увазі, що роботодавець зобов'язаний запропонувати працівнику, який вивільнюється, всі наявні вакансії, які може виконувати працівник, і не лише за місцем його роботи в певному структурному підрозділі, а всі вакансії, які є в юридичної особи. Відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва праці, у тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно із ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Частиною другою ст.49-2 КЗпП України встановлено, що одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. У судовому засіданні встановлено, що всупереч вимогам ч.2 ст.40, ч.2 ст.49-2 КЗпП України позивачці не було запропоновано відповідачем іншої посади, яка б відповідала її професії чи спеціальності. Відповідачем не доведено факт неможливості переведення працівника, за його згодою, на іншу роботу, у відповідності зі ч.2 ст.40 КЗпП України. Представником відповідача не надано доказів щодо вживання заходів щодо працевлаштування [PERSON] до інших установ. Як уже зазначалось, з моменту попередження позивача про наступне звільнення і станом на день звільнення, їй не було запропоновано жодної роботи у медичному центрі. Вище викладене свідчить, що при вивільненні позивача не було враховано її переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством, а також їй не пропонувалась інша робота у цьому медичному центрі. Однак, у судовому засіданні встановлено, що позивач дізналася про порушення своїх прав 13 січня 2014 року, коли отримала копію наказу про звільнення, що нею не заперечується. До суду звернулася з позовом 14 березня 2014 року, тобто через два місяці. Трудову книжку отримала 12 лютого 2014 року, що нею не заперечується, а до суду звернулася 14 березня 2014 року, тобто більше ніж через місяць. Абзацом першим ст.233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. За змістом ст.234 КЗпП України в разі пропуску з поважних причин строків, установлених ст. 233 КЗпП України, суд може поновити ці строки. Закон не визначає переліку причин пропуску строку на звернення до суду, які є поважними, тому питання про поважність таких причин вирішується в кожному конкретному випадку із урахуванням обставин справи та доказів, що свідчать про неможливість подачі позову протягом визначеного законом строку. Відповідно до роз'яснень, які містяться в абз.3 п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 року, встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Згідно з роз'ясненнями Пленуму Верховного Суду України, які містяться в п.4 постанови від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (з наступними змінами), у кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску строків, передбачених ст.233 КЗпП України, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк. В обґрунтування клопотання про поновлення строку на звернення до суду з позовом [PERSON] зазначала, що пропустила його через те, що після того, коли вона дізналася про своє звільнення, ніхто із юристів, до яких вона зверталася, не роз'яснив їй того, що вона повинна була звернутися до суду із позовною заявою у місячний термін. Вказану причину суд вважає не поважною. Тому суд приходить до висновку, що позивачка не була позбавлена можливості своєчасно звернутися з даним позовом до суду, а тому суд вважає вказану причину пропуску строку звернення до суду неповажною, і має підстави для відмови у позові з підстав пропуску [PERSON] місячного строку для звернення до суду із даним позовом.

Outcome: dismissed