Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про припинення дії, яка порушує право споживача щомісяця одержувати документ з інформацією про загальну вартість місячного платежу за споживчий газ, про відшкодування майнової та моральної шкоди, що завдані шляхом порушення споживчого права особи, права на повагу до її гідності, права на захист від неправомірних обмежень в якому просила ухвалити рішення, яким зобов'язати відповідача щомісяця за власний рахунок надавати документ з інформацією про загальну вартість місячного платежу за спожитий природний газ позивачу у спосіб, що не передбачає жодних витрат з боку споживача; зобов'язати відповідача відшкодувати позивачу завдану матеріальну шкоду в розмірі 30,08 грн.; зобов'язати відповідача відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду в розмірі 200000 грн. за акт порушення її права на повагу до гідності (ч. 1 ст. 28 Конституції України), її права на захист від неправомірних обмежень (ч. 2 ст. 24 Конституції України), її споживчого права на щомісячне одержання за рахунок ПАТ «Дніпрогаз» документів з інформацією про загальну вартість місячного платежу за спожитий газ (п. 2 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів»), що призвів до суттєвого погіршення творчих здібностей потерпілого у вигляді втрати здатності перекладати твори [PERSON]. В обґрунтування своїх вимог позивачка вказала на те, що вона, [PERSON] та члени її родини володіють на праві спільної часткової власності квартирою [ADDRESS]. Вона є стороною у правовідносинах з відповідачем, ці правовідносини оформлені договором №335878 від 08.06.2001 року про надання населенню послуг з газопостачання ПАТ «Дніпрогаз» та додатковою угодою від 14.07.2010 року до Договору. Листом від 25.05.2015 року [PERSON] звернувся до керівника ПАТ «Дніпрогаз» з трьома питаннями, серед яких було питання про системне порушення ПАТ «Дніпрогаз» вимог ч. 5 Договору, ст. 21 ч. 2 п. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Через зазначені порушення ПАТ «Дніпрогаз» роками не надає йому документи з інформацією про загальну вартість місячного платежу. ПАТ «Дніпрогаз» не визнає порушень норм ст. 21 ч. 2 п. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 4 ч. 1 п. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», та як не надавав безпосередньо силами своїх працівників або за допомогою пошти, так і далі не надає їй безпосередньо силами своїх працівників або за допомогою пошти платіжних документів із зазначенням загальної вартості місячного платежу. Листом від 19.08.2015 року [PERSON] знову звернувся до керівника ПАТ «Дніпрогаз» з вимогою про припинення порушень чинного законодавства, в тексті якого ним було зазначено про відсутність платіжних документів не дозволяє йому розрахуватись за газ. Відповіді на лист ПАТ «Дніпрогаз» не надав. Але 11.09.2015 року [PERSON], як і багатьма іншими мешканцями будинку було отримано Попередження про припинення газопостачання. Відразу після оплати 362,56 грн. [PERSON] перевірив зміст квитанції та виявив, що всупереч розпорядженню платника банк здійснив платіж не на користь ВАТ «Дніпрогаз», а на користь якоїсь особи із назвою «TOB Дніпропетровськгаз Збут». Для того, щоб повернути ПАТ «Дніпрогаз» у правове поле [PERSON] був змушений двічі звертатись рекомендованими листами до відповідача, на що витратив 11,60 грн. та 18,48 грн., що у сумі складає 30,08 грн. Здійснити витрати величиною у 30,08 грн. [PERSON] був змушений через зухвале порушення ПАТ «Дніпрогаз» вимог ст. 21 ч. 2 п. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». В такий спосіб «Дніпрогаз» завдав їй майнову шкоду розміром 30,08 грн. Її сфера професійної діяльності - це викладання німецької мови та переклад із німецької мови на російську творів [PERSON]. ПАТ «Дніпрогаз» грубо порушує її споживче право щомісяця отримувати документ з інформацією про загальну вартість місячного платежу за спожитий газ; її право на повагу до її гідності; її право на захист від неправомірних обмежень. Її особисто глибоко ображає зневажливе відношення до з боку ПАТ «Дніпрогаз», що принижує її гідність. Протиправні вчинки відповідача по відношенню до неї вчинили глибоко негативний вплив на неї, і з липня 2015 року вона втративла здатність до нормальної творчої діяльності, а саме вона втратила здатність перекладати твори [PERSON]. Листом №4646/7/6-3/1 від 18.06.2015 року ПАТ «Дніпрогаз» не визнав права [PERSON] щомісяця одержувати від ПАТ «Дніпрогаз» документ з інформацією про загальну вартість місячного платежу за спожитий газ за рахунок газопостачальника (як це зазначено у ст. 5 абзац 4 Договору, ст. 4 ч. 1 п. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 20 ч. 1 п. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги») та не визнав свій обов'язок щомісяця надавати за рахунок газопостачальника документ з інформацією про загальну вартість місячного платежу за спожитий газ (як це зазначено у ст. 5 абзац 4 Договору, ст. 4 ч. 1 п. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 21 ч. 2 п. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги»), що є порушенням її споживчого права. Така зухвала поведінка ВАТ «Дніпрогаз» є проявом зневаги до людини, що за визначенням чинного законодавства є грубим порушенням права кожного на повагу до його гідності (ст. 28 ч. 1 Конституції України), права на захист від неправомірних обмежень (ст. 24 ч. 2 Конституції України), а також споживчого права на щомісячне одержання за рахунок ПАТ «Дніпрогаз» двох документів з інформацією про загальну вартість місячного платежу за спожитий газ (ст. 20 ч. 1 п. 2 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 4 ч. 1 п. 4 Закону України «Про захист прав споживачів»). У судове засідання позивачка не з'явилася, в прохальній частині позову просила розглянути справу без її присутності та ухвалити рішення. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог, підтримала свої письмові заперечення від 19 лютого 2016 року (а.с. 14-18). В обґрунтування цих заперечень представник зазначила, що позивачем обрано неналежний спосіб захисту прав, не надано доказів не отримання абонентом-споживачем платіжних документів за надані послуги з газопостачання, а також не доведено наявність причинного зв'язку між діями відповідача та завданою шкодою. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Повно і всебічно вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Частиною 2 ст. 19 Конституції України, передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Встановлено, що в поданому позові позивач доводить той факт, що відповідач завдав їй матеріальних та моральних збитків. Однак, дане твердження не знайшло свого об'єктивного підтвердження в ході розгляду справи, оскільки згідно ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Як вбачається з обґрунтування позову, [PERSON] та члени її родини володіють на праві спільної часткової власності квартирою [ADDRESS] Дніпропетровського району Дніпропетровської області. Позивачка є стороною у правовідносинах із ПАТ «Дніпрогаз», які оформлені договором №335878 від 08.06.2001 року про надання населенню послуг з газопостачання ВАТ «Дніпрогаз» та додатковою угодою від 14.07.2010 року до Договору. ПАТ «Дніпрогаз» не визнає порушень норм ст. 21 ч. 2 п. 4 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», ст. 4 ч. 1 п. 4 Закону України «Про захист прав споживачів», та як не надавав безпосередньо силами своїх працівників або за допомогою пошти, так і далі не надає йому безпосередньо силами своїх працівників або за допомогою пошти платіжних документів із зазначенням загальної вартості місячного платежу. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів, а тому є не зрозумілим, яке саме право позивача порушено та у який спосіб він просить його захистити та поновити. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Отже «зобов'язати надавати документ з інформацією про загальну вартість місячного платежу за спожитий природний газ, у спосіб що не передбачає жодних витрат з боку споживача» не відповідають способам захисту прав, передбачених ст. 16 ЦК України, а отже не підлягають встановленню у судовому порядку (Постанова Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року № 6-110цс12). Крім того, «Правилами надання населенню послуг з газопостачання», затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 9 грудня 1999 року № 2246 визначено права та обов'язки газопостачального підприємства та споживачів та встановлено особливий порядок вирішення спірних питань. Із зазначених позивачкою предмета та підстав позову вбачається, що предметом спору стало неповідомлення про загальну вартість місячного платежу за використаний природний газ. Позивачка в своїй позовній заяві посилається на те, що їй не було надано інформації щодо діючих тарифів для оплати за спожитий природний газ. Однак, 03.06.2015 року ПАТ «Дніпрогаз» отримано лист-звернення від [PERSON] щодо надання інформації про загальну вартість місячного платежу, тарифів для оплати за використаний природний газ. 18.06.2015 року за № 4646/7/6-3/1 направлено обґрунтовану відповідь. Повторно 19.08.2015 року [PERSON] звертається з письмовою заявою щодо надання інформації з того ж самого питання, ПАТ «Дніпрогаз» вдруге надало відповідь 25.09.2015 року за № 7466/17-3, в якій детально по роках надало роздрібні ціни на газ та норми споживання для фізичних осіб з посиланням на законодавчі акти України за період з 1996 року по 2015 рік. Згідно п. 33 Правил, газорозподільне підприємство (ПАТ «Дніпрогаз») зобов'язане надавати інформацію щодо тарифів на розподіл природного газу, розміру плати за виконання додаткових робіт тощо. Зокрема даний обов'язок закріплено Порядком доведення до споживачів інформації про перелік житлово-комунальних послуг, структуру цін/тарифів, зміну цін/тарифів з обґрунтуванням її необхідності та про врахування відповідної позиції територіальних громад, затвердженого Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 30.07.2012 року № 390. Дане зобов'язання ПАТ «Дніпрогаз», виконує в повному обсязі, оскільки публікує необхідну інформацію в газеті «Зоря» та розміщує на інформаційних стендах на дільницях по перерахунку плати за природний газ, крім того, інформація щодо роздрібних цін на природний газ складовою якого є тариф на розподіл (згідно постанов НКРЕКП) для населення розміщена на сайті ПАТ «Дніпрогаз». Квитанції та платіжні документи за використаний природній газ щомісяця розносяться споживачам-абонентам за місцем їх реєстрації (проживання) газопостачальним підприємством відповідно до п. 32 Правил. На законодавчому рівні не закріплено обов'язковість та зобов'язання ПАТ «Дніпрогаз» безпосередньо направляти рекомендованим з повідомленням листом, як це вимагає позивач, інформацію про загальну вартість місячного платежу за спожитий природній газ кожному абоненту-споживачу. Таким чином дана позовна вимога не підлягає задоволенню, а вищевказані вимоги в позовній заяві не відповідають дійсності бо спростовуються вищенаведеними доказами. Стосовно тверджень позивачки щодо іншого номеру особового рахунку, суд прийшов до наступного. З 01 липня 2015 року реалізацію природного газу населенню здійснює ТОВ «Дніпропетровськгаз збут», у зв'язку з чим, за кожним абонентом-споживачем закріплено новий номер особового рахунку та покладено обов'язок на абонента-споживача щодо заключення нового трьохстороннього договору про надання послуг з газопостачання відповідно до типового договору, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2015 року №74 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України та визнання таким, що втратив чинність, Порядку встановлення роздрібних цін на природний газ для населення». Постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2015 року № 758 затверджено Положення про покладення спеціальних обов'язків на суб'єктів ринку природного газу для забезпечення загальносуспільних інтересів у процесі функціонування ринку природного газу (відносини у перехідний період), яким продовжено дію постачальника природного газу (ТОВ «Дніпропетровськгаз збут»), на якого покладено спеціальний обов'язок щодо постачання природного газу побутовим споживачам. Що стосується позовних вимог щодо відшкодування матеріальної шкоди суд прийшов до наступного. У відповідності до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну, відшкодовується особою, яка її завдала. Отже, обов'язковими умовами для відшкодування шкоди є її наявність, неправомірність дій заподіювача та безпосередній причинний зв'язок між цими діями та завданою шкодою. В даному випадку, витрати позивача на рекомендовані листи - звернення направлені ним до ПАТ «Дніпрогаз», є його волевиявленням. ПАТ «Дніпрогаз» розглядає пропозиції, заяви чи скарги фізичних осіб відповідно до Закону України «Про розгляд звернень громадян». Таким чином звернення можуть бути: усним (викладеним особою і записаним керівником підприємства на особистому прийомі) - інформація щодо графіку прийому громадян керівником підприємства розміщена на офіційному сайті ПАТ «Дніпрогаз»; письмовим (надісланим поштою або переданим особисто через уповноважену особу до приймальні ПАТ «Дніпрогаз»). Тому підстав щодо стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 30,08 грн. суд не вбачає. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 200000 грн. суд встановив, що позивачкою не надано доказів її спричинення та не обґрунтовано розмір цієї шкоди. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (далі - Постанова), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Натомість, ПАТ «Дніпрогаз» не вчиняло жодних незаконних дій по відношенню до позивачки, в той час як описані нею обставини є наслідком її власних неправомірних дій. Пунктом 4 Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачці, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пункт 5 Постанови встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У позовній заяві відповідні докази відсутні. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідно до ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», в судовому засіданні необхідно дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Встановлено, що позивачкою суду не надано жодного доказу на підтвердження своїх позовних вимог, не надано доказів порушення його споживчого права шляхом не одержання щомісячно за рахунок ПАТ «Дніпрогаз» документів з інформацією про загальну вартість місячного платежу за спожитий газ. Суд не може надати належну правову оцінку позовним вимогам, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження своїх позовних вимог. Також у позові є посилання на ряд документів, належним чином завірені копії яких також суду не надано, що позбавляє суд можливості надати їм будь-яку оцінку та підтвердити або спростувати доводи позивачки стосовно даних документів. Згідно ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачкою не доведений належними доказами факт завдання їй збитків відповідачем, оскільки відповідні процесуальні рішення щодо встановлення вини відповідача відсутні, а надані позивачкою та досліджені судом докази не є достатніми для висновку про доведеність позовних вимог, а тому відсутні всі підстави для задоволення позовних вимог. Оскільки суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позову, то судові витрати відповідно до ст. 88 ЦПК України, відносяться за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed