Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

Позивач звернулася з вищевказаним позовом та просить суд визнати прямо або по суті порушення службовими особами Червоноградської місцевої прокуратури та Червоноградського ВП ГУНП процесуальної сторони с.3, 13 ЄКПЛ в поєднанні із дискримінацією зазначених прав та невід`ємного права на захист від злочину, тобто в поєднанні з порушенням відповідачами 1 і 2 ст.14 та ст.1 Протоколу 12 ЄКПЛ та стягнути з третьої особи 270 000 грн. як компенсацію заподіяної позивачу моральної шкоди у цьому зв`язку. Свої вимогу обгрунтовує наступним. У Галицькому районному суді м.Львова розглядається кримінальна справа №459/2001/18 про обвинувачення [PERSON] за ч.2 ст.15 та ч.1 ст.115 КК України. З кваліфікацією злочину за ч.2 ст.15 та ч.1 ст.115 КК України (замах на вбивство) позивачка не згідна. Вважає, що орган досудового слідства повинен був кваліфікувати нанесення їй понад 20-ти ножових поранень за ч.2 ст.121 КК України, а саме як тяжкі тілесні ушкодження, що мають характер особливого мучення і є катуванням в розумінні ст.3 (12) ЄКПЛ в поєднанні із замахом на вбивство за ознакою особлива жорстокість (п.4 ч.2 ст.115 КК України). Крім цього, зазначає, що слідчий Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області Жмура Т.А. поставив [PERSON] перед фактом, що зазначить в обвинувальному акті про відсутність матеріальної шкоди, оскільки вона не надала доказів витрат понесених на лікування, водночас є очевидним, що позивачка зазнала фізичної та моральної шкоди. Також, зазначає, що не має доступу до свого житла і вимушена його винаймати, що складає майнову шкоду. Вважає, що слідчий та прокурори ввели її в оману і стосовно шкоди, оскільки не роз`яснено права (їй і пам`ятку потерпілого не вручали), зокрема порядок та часові межі, для подання цивільного позову. Крім неповної та невірної кваліфікації діянь [PERSON] з позбавленням її права на компенсацію шкоди відповідачами приховані особливо тяжкі злочини [PERSON] , зокрема, погроза вбивством та сімейне насилля. Вказує і на інші порушення допущені слідчим, прокурором та слідчим суддею під час досудового розслідування кримінального провадження про обвинувачення [PERSON] за ч.2 ст.15 та ч.1 ст.115 КК України, зокрема, з розгляду скарг, щодо закриття кримінального провадження за ч.2 ст.12 КК України та на порушення прав передбачених Конвенцією. Розмір компенсації заявленої шкоди виходить з незаконних рішень, дій та бездіяльності відповідачів, які призвели до порушення Конвенційних прав позивачки на які вона скаржиться станом на момент подання даного позову, моральні страждання, і душевні поневіряння не вимірюються в грошовому еквіваленті за допомогою якоїсь певної калькуляції, тобто визначення суми компенсації завданої їй моральної шкоди є прерогативою суду та обставин справи і практики ЄСПЛ. Ухвалою від 18.02.2021р. відмовлено у відкритті провадження по цивільній справі в частині позовних вимог [PERSON] до судді Червоноградського міського суду Львівської області Рудакова Д.І. про визнання останнім порушення права позивачки та відшкодування у зв`язку з цим моральної шкоди. 12.04.2021р. представник відповідача Червоноградської окружної прокуратури Львівської області надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. Свої заперечення обгрунтовує наступним. Вироком Галицького районного суду міста Львова у справі №459/2001/18 [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання - 9 років позбавлення волі, ухвалою Львівського апеляційного суду у справі № 459/2001/18 вирок Галицького районного суду м. Львова від 21 травня 2020 року, відносно обвинуваченого [PERSON] залишено без зміни. В ході судового розгляду вищезазначеної справи судом проаналізовано та оцінено докази зібрані в ході досудового розслідування та встановлено, що усі докази є належними, допустимими та достовірними, узгоджуються між собою, кваліфікація дій обвинуваченого за ч.2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України вірна. Таким чином, Червоноградською місцевою (окружною) прокуратурою згідно норм кримінального, кримінально-процесуального законодавства, за результатами проведеного досудового розслідування вказаного кримінального провадження (проведених слідчих, розшукових дій, ряду експертиз), висунуто обвинувачення [PERSON] за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, яке судом вважається доведеним та вірно кваліфікованим. Позивач не надала належних доказів наявності моральної шкоди та підтвердження факту заподіяння їй відповідачами моральних страждань, не довела вину відповідачів. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілою, яка повинна вказати, які саме моральні страждання та у зв`язку з чим вона понесла та чим обгрунтовується розмір компенсації. Тому підстави для відшкодування моральної шкоди на користь позивача відсутні. 12.05.2021р. представник третьої особи Головного управління державної казначейської служби України у Львівській області надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити у задоволенні позову. Свої заперечення обгрунтовує наступним. Згідно Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відомості щодо відповідачів Червоноградська місцева прокуратура та Червоноградський ВП ГУ НП у Львівській області відсутні, а відтак, такі не є юридичними особами, та відповідно коди ЄДРПОУ не зазначені в позовній заяві позивачем. Належними відповідачами є Львівська обласна прокуратура та Головне управління Національної поліції у Львівській області. Зазначає, що Головне управління Казначейство, яке залучене до цієї справи в якості третьої особи не взмозі використати зазначені вище права учасника судового процесу, тому що згідно зі своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Позивачем залучено до справи Головне управління Казначейства у якості третьої особи та безпідставно заявлено позовні вимоги до останнього (позовні вимоги заявляються до відповідачів) про стягнення компенсації заподіяної шкоди у сумі 300 000,00 грн., оскільки такі вимоги суперечать нормам процесуального права. Відтак, зважаючи на зазначене, позивачем безпідставно визначено спосіб відновлення на його думку порушених прав через стягнення з третьої особи коштів на відшкодування заподіяної шкоди. Таким чином, стягнення з третьої особи коштів на відшкодування заподіяної шкоди є необгрунтованим і таким, що не відповідає встановленому законом способу захисту порушеного права. Також вказує, що спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Обов`язковою умовою для відшкодування шкоди, завданої посадовою чи службовою особою державного органу є визнання дій (бездіяльності) такої особи державного органу незаконними, тобто необхідна наявність процесуального документа (рішення суду, постанова вищестоящого органу тощо), який набрав законної сили та визначає такі дії саме незаконними. При цьому необхідно розрізняти поняття «незаконність дій (бездіяльності) органу чи посадової особи» та «вина органу чи посадової особи», оскільки, виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Отже, при відшкодуванні шкоди завданої посадовою чи службовою особою органу державної влади обов`язковою умовою є встановлення факту незаконності дій (бездіяльності), та необов`язковою умовою є встановлення вини. На даний момент дії/бездіяльність посадових осіб органу державної влади не визнано незаконними, а тому - відсутні будь-які правові підстави для відшкодування шкоди. Разом з цим зазначає, що заявник, у свою чергу, повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Також, він повинен надати до суду обґрунтований розрахунок суми, яку він просить стягнути. Цього позивачкою цього зроблено не було, відсутній розрахунок завданої моральної шкоди, відсутні належні докази її завдання. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши докази у справі суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Конституційний суд України у рішенні від 03.10.2001 № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою вказує таке: Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в розпорядженні. Головне управління Казначейства є юридичною особою, має самостійний кошторис видатків і здійснює свою діяльність відповідно до Положення про Головне управління Державної казначейської служби України у Львівській області, затвердженого наказом Державної казначейської служби України від 21.11.2011 №114 (із змінами), і не несе відповідальності за протиправні дії чи бездіяльність фізичних осіб, а відшкодування шкоди, завданої останніми, здійснюється з врахуванням норм Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України (Державна казначейська служба України (далі - Казначейство) здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених, зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215 (далі - Положенпя). Згідно з Положенням Казначейство забезпечує казначейське обслуговування державного та місцевих бюджетів на основі ведення єдиного казначейського рахунка та управління наявними фінансовими ресурсами, що ним обліковуються. Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України із своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Стягнення коштів державного бюджету виконується Державною казначейською службою України у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за черговістю надходження таких рішень щодо видатків бюджету - в межах відповідних бюджетних призначень та наданих бюджетних асигнувань. Отже, нормативно-правовим актом є Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 № 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30.01.2013 № 45) (далі - Порядок №845). Пунктом 35 Порядку №845 визначено, що Казначейство (а не територіальний орган Казначейства) здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. Згідно із позицією Великої палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-ц, щодо необхідності залучення Казначейства чи його територіальних органів при розгляді судами даної категорії судових справ. Зокрема, Верховний Суд зазначає, що держава бере участь у справі як співвідповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Відповідачем у справі є Держава, а не Державна Казначейська служба України чи її територіальний орган. Органи Казначейства можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові. Позивачем залучено до справи Головне управління Казначейства у якості третьої особи та безпідставно заявлено позовні вимоги до останнього (позовні вимоги заявляються до відповідачів) про стягнення компенсації заподіяної шкоди, оскільки такі вимоги суперечать нормам процесуального права. Разом з цим, відповідно до ч.ч.2,3 ст.51 ЦПК України якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Судом встановлено, що позивач не довела, що не знала про те, що позов подано не до тих осіб, які повинні відповідати за позовом та [PERSON] безпідставно визначено спосіб відновлення на її думку порушених прав через стягнення з третьої особи коштів на відшкодування заподіяної шкоди і Головне управління державної Казначейської служби у Львівській області, яке залучене до цієї справи в якості третьої особи не взмозі використати права учасника судового процесу, тому що згідно зі своїми функціональними обов`язками не є належним учасником спірних відносин. Крім цього, відповідно до статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Статтею 1173 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Таким чином, обов`язковою умовою для відшкодування шкоди, завданої посадовою чи службовою особою державного органу є визнання дій (бездіяльності) такої особи державного органу незаконними, тобто необхідна наявність процесуального документа (рішення суду, постанова вищестоящого органу тощо), який набрав законної сили та визначає такі дії саме незаконними. Отже, при відшкодуванні шкоди завданої посадовою чи службовою особою органу державної влади обов`язковою умовою є встановлення факту незаконності дій (бездіяльності), та необов`язковою умовою є встановлення вини. Судом встановлено, що на даний момент дії/бездіяльність посадових осіб Червоноградської окружної прокуратури та Червоноградського відділення поліції Головного управління поліції України у Львівській області під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні про обвинувачення [PERSON] за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України не визнано незаконними. Разом з цим, вироком Галицького районного суду міста Львова у справі №459/2001/18 [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України та призначено покарання - 9 років позбавлення волі, ухвалою Львівського апеляційного суду у справі № 459/2001/18 вирок Галицького районного суду м. Львова від 21 травня 2020 року, відносно обвинуваченого [PERSON] залишено без зміни. Крім цього, частиною першою статті 23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Разом з цим, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 3 постанови «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами), під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства, моральна шкода може полягати: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягають такі обставини: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. У п. 9 вищезазначеної постанови передбачено, що суд визначає розмір моральної шкоди в залежності від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат. Зокрема, враховуються стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Відповідно до ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 та 6 статті 81 ЦПК України встановлено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.7 ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відтак, судом встановлено, що позивач [PERSON] не обґрунтувала та не надала належних доказів на підтвердження факту заподіяння їй моральних страждань; за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, якими саме протиправними діями/бездіяльністю Червоноградської окружної прокуратури та Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області заподіяна моральна шкода (відсутність рішення суду, постанова вищестоящого органу тощо, яке набрало законної сили та визначає такі дії саме незаконними; в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі вона оцінює заподіяну їй моральну шкоду та з чого вона при цьому виходить. Також, позивач не надала суду обгрунтований розрахунок суми, яку вона просить стягнути. З представлених позивачем доказів не вбачається, в чому саме полягає моральна шкода, з яких міркувань позивач виходила, визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Крім того, невірна кваліфікація кримінального правопорушення за ч.2 сь.15 ч.1 ст.115 КК України під час досудового розслідування кримінального провадження про обвинувачення [PERSON] , за фактом заподіяння [PERSON] важких тілесних ушкоджень, скасування постанов про закриття провадження, не роз`яснення їй прав як потерпілій можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому Кримінальним процесуальним кодексом України. Однак, цим правом позивач не скорислася. Також, позивач не подала жодних доказів підтвердження факту заподіяння їй моральних страждань чи втрат немайнового характеру, а суд в судовому засіданні не здобув. З огляду на зазначене, а також те, що відшкодування моральної шкоди не може слугувати позивачу джерелом для збагачення, суд не знаходить підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди. На підставі наведеного, суд дійшов до висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до Червоноградської місцевої прокуратури, Червоноградського відділення поліції Головного управління поліції України у Львівській області, за участю третьої особи Головного управління Державної казначейської служби України у Львівській області про відшкодування шкоди слід відмовити

Outcome: dismissed