Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому зазначила, що [INFO] року помер її двоюрідний брат [PERSON], який мешкав сам у [ADDRESS]. Причиною смерті є атеросклеротична хвороба серця, проте окрім хвороби серця [PERSON] з 1987 року тяжко захворів та мав хронічне психічне захворювання у формі параноїчної шизофренії безперервного перебігу. Відповідачі, які є його синами від різних шлюбів ніяких стосунків із батьком [PERSON] та бабусею родинних стосунків не підтримували, їх життям не цікавилися і проживали окремо від них, в зв'язку з чим позивач та її батько допомагали [PERSON] та [PERSON], утримували їх. Упродовж років [PERSON] зазнавав душевних страждань у зв'язку з поведінкою та ставленням до нього двох здорових і працездатних синів, які мали можливість допомагати йому, але ухилялися від цього. Просить позов задовольнити та усунути відповідачів від права на спадкування після смерті їх батька [PERSON] Позивач в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі, вважала, що нею не пропущений строк позовної давності, оскільки про порушення її прав вона дізналася з моменту ухвалення Московським районним судом м. Харкова рішення у грудні 2013 року. Просила позов задовольнити. Відповідачі та їх представник в судовому засіданні позов не визнали у повному обсязі, вважали, що вказані у позові обставини були предметом розгляду іншої цивільної справи, за якою вже є рішення, що набрало законної сили, крім того подали заяву про застосування строків позовної давності. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши докази в їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та визнано сторонами, що позивач [PERSON] є двоюрідною сестрою померлого [PERSON] та племінницею його померлої матері [PERSON] (а.с. 13,14,15, 31,32). Згідно наданих копій рахунків та довідки, оплату поховання [PERSON] та [PERSON] здійснювали [PERSON] та [PERSON](а.с. 8,9,10). Згідно копії довідки МСЕК, [PERSON] встановлено другу групу інвалідності за загальним захворюванням з 18.11.1999 року до 01.12.2000 року (а.с. 12). Рішенням Московського районного суду м. Харкова від 17.12.2013 року за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], Харківської міської ради, третя особа - 11 ХДНК про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та про визнання права власності в порядку спадкування за законом позов задоволено та визнано недійсними свідоцтва про право на спадщину за законом видані одинадцятою Харківською державною нотаріальною конторою 11.04.2007 року на ім'я [PERSON] за реєстровими номерами № 1-193 і № 1-195 про спадкування після смерті його сестри [PERSON], померлої [INFO] у місті Харкові, на спадкове майно - квартиру [ADDRESS] та 32/432 частин домоволодіння [ADDRESS], визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON], померлого [INFO] року у місті Харкові, на 1/2 частку однокімнатної ізольованої квартири [ADDRESS], загальною площею 32,4 кв.м. і 16/432 частини домоволодіння з відповідною частиною надвірних будівель по [ADDRESS]. Визнано за [PERSON] право власності в порядку спадкування за законом після смерті його батька [PERSON], померлого [INFO] року у місті Харкові, на 1/2 частку однокімнатної ізольованої квартири [ADDRESS] загальною площею 32,4 кв.м. і 16/432 частин домоволодіння з відповідною частиною надвірних будівель по [ADDRESS] (а.с. 47-54). Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 17.02.2014 року рішення Московського районного суду м. Харкова від 17.12.2013 року залишено без змін (а.с. 55-57). Вказаним рішенням встановлено, що [INFO] року [PERSON] помер. Позивачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги після смерті їх батька - [PERSON] [PERSON] є рідним братом померлої [PERSON] та спадкоємцем другої черги на спадкування, [PERSON] є його донькою. Згідно ч.3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судом вирішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч. 1 ст. 1220 ЦК України, спадщина відкривається в наслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ч. 3 ст. ст. 1223 ЦК України, право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1224 ЦК України, не мають права на спадкування особи, які умисно позбавили життя спадкодавця чи будь-кого з можливих спадкоємців або вчинили замах на їхнє життя. Положення абзацу першого цієї частини не застосовується до особи, яка вчинила такий замах, якщо спадкодавець, знаючи про це, все ж призначив її своїм спадкоємцем за заповітом. Відповідно до ч. 3 ст. 1224 ЦК України, не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Згідно ч.5 ст. 1224 ЦК України, за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Згідно ч.6 ст. 1224 ЦК України, положення цієї статті поширюються на всіх спадкоємців, у тому числі й на тих, хто має право на обов'язкову частку у спадщині, а також на осіб, на користь яких зроблено заповідальний відказ. Згідно п. 42 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 року «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», до справ про усунення від права спадкування встановлено виключену підсудність, як до позову, який виникає з приводу нерухомого майна. Відповідно до п. 4 листа ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування, для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов'язку щодо її надання. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Для задоволення позовних вимог у справах про усунення від права на спадкування відповідно ч. 5 ст. 1224 ЦК має значення сукупність обставин: ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги при можливості її надання, перебування спадкодавця в безпорадному стані, потреба спадкодавця в допомозі саме цієї особи. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, позивачем в обґрунтування позовних вимог не надано суду належних та допустимих доказів умисного ухилення відповідачами від надання [PERSON] допомоги і існування сукупності обставин, які обумовлюють усунення спадкоємців від права на спадкування та доказів на їх підтвердження. Більш того, право власності в порядку спадкування за законом вже визнано за позивачами рішенням суду, яке набрало законної сили та задоволені позовні вимоги про визнання права власності за відповідачами виключають задоволення позовних вимог про усунення їх від права на спадкування. Крім того слід зазначити, що відповідно до вимог ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 267 ЦПК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідачами подано заяву про застосування строків позовної давності. Позивач знала та не могла не знати про смерть свого брата [PERSON] в 2008 році, тому перебіг строку позовної давності на подання позову про усунення від права на спадкування розпочався з часу відкриття спадщини. При розгляді судом справи за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], Харківської міської ради, третя особа - 11 ХДНК про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину та про визнання права власності в порядку спадкування за законом, позивач [PERSON] приймала участь, проте з зустрічним позовом про усунення від права спадкування до суду не зверталась, питання про поновлення пропущеного строку позивач не порушувала, а зазначила, що строк нею не пропущений, оскільки про порушення своїх прав вона дізналася лише при ухваленні рішення Московським районним судом м. Харкова в 2013 році. Згідно п. 11 Постанови Пленуму ВС України від 18.12.09 р. № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» - встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення. Позивачем не надано доказів про неможливість звернутися за захистом її порушених прав у встановлений законом термін, оскільки вищевказана справа за позовом [PERSON] та [PERSON] перебувала у провадженні суду з 2008 року, у зв'язку з чим суд вважає, що у позивача не було жодних об'єктивних перешкод для звернення до суду за захистом своїх цивільних прав в межах строку позовної давності. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене, суд вважає позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed