Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про поновлення на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу. В процесі розгляду даної справи позивач уточнила та збільшила позовні вимоги на підставі та в порядку ст. 31 ЦПК України. В підтвердження позовних вимог посилається на те, що 01 червня 1993 року в ДКП «Тустань» згідно наказу № 31 від 01.06.1993 року вона була прийнята на посаду бухгалтера-касира. Працювала на підприємстві бухгалтером. 30.04.2008 року була прийнята на посаду в.о. головного бухгалтера. З 20 травня 2009 року вона працювала на посаді головного бухгалтера КП «Туристичний комплекс «Дрогобич». 16 червня 2014 року вийшла на роботу після тривалого періоду часу перебування на лікуванні по причині хвороби, внаслідок якої їй встановлена друга група інвалідності. Директор підприємства Крук М.О. 16 червня 2014 року перебував у відпустці, на час його перебування у відпустці в.о. директора був призначений начальник господарського відділу Васів М.О. Не дивлячись на факт перебування у відпустці, п. Крук 16 червня 2014 року перебував на робочому місці. Зранку в цей день він не допустив її до роботи, не дав ключі від службового кабінету. У грубій формі п. Крук запропонував написати заяву про звільнення за її ініціативою. Вона відмовилася написати таку заяву. Юрист підприємства в цей день - 16 червня 2014 року, в 17.30 год., вручив їй трудову книжку, де зроблено запис про її звільнення з посади головного бухгалтера КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» за одноразове грубе порушення трудових обов'язків на підставі п.1 ст. 41 КЗпП України, наказ № 43 від 16.06.2014 року, виданий в.о. директора підприємства Васів О.М. З наказом про звільнення її не ознайомлено. У день звільнення наказ № 43 від 16.06.2014 року на руки не видали. Розрахунку у зв'язку із звільненням з нею не проведено. Пропонуючи написати заяву на звільнення, директор підприємства сказав, що при колишньому директорі [PERSON], який помер [INFO], підприємство не сплачувало до місцевого бюджету 70% нарахувань від орендної плати за оренду приміщень в 2011 році, а тому запропонував звільнитися у добровільному порядку або її звільняють по статті, що фактично і зроблено. На день звернення до суду їй невідомо по якій фактичній підставі її звільнено з роботи, розірвано безстроковий трудовий договорі по ініціативі роботодавця-відповідача, тобто в чому полягає вчинення нею одноразового грубого порушення трудових обов'язків головного бухгалтера підприємства. Наказ про звільнення їй не вручено. У квітні 2014 року, вона звернулася до Територіальної державної інспекції з питань праці у Львівській області з проханням вжити відповідні заходи у зв'язку з неправомірною зміною істотних умов праці з жовтня 2012 року по даний час, неправомірним переведенням працівників на менший посадовий оклад без попередження, несвоєчасною виплатою заробітної плати, листків непрацездатності та щодо невиплати «відпускних» за грудень 2013 - січень 2014 року адміністрацією КП Туристичний комплекс «Дрогобич». На її звернення надійшла відповідь де зазначалося про проведення перевірки наявності вищевказаних порушень, і інспекцією встановлено численні порушення трудового законодавства на підприємстві. Після виявлення даних фактів порушення трудового законодавства стосовно керівника підприємства інспекцією складено протокол про адміністративне правопорушення і передано на розгляд компетентних органів. Вважає, що вказані події прискорили директора за будь-яких обставин припинити із нею трудові відносини, щоб позбутися «незручного» головного бухгалтера. Просить суд визнати незаконним наказ № 43 від 16.06.2014 року, виданий в.о.директора КП Туристичний комплекс «Дрогобич» Васів О.М. про звільнення її з посади головного бухгалтера підприємства на підставі п.1 ч.1 ст.41 КЗпП України, поновити на посаді головного бухгалтера КП Туристичний комплекс «Дрогобич», стягнути з відповідача в її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу та моральну шкоду в сумі, яка зазначена в заяві про збільшення уточнення позовних вимог. В судовому засіданні позивачка [PERSON] уточненні та збільшені позовні вимоги підтримала, просила суд задоволити її позов з тих підстав, які викладені в позовній заяві, а також стягнути в її користь середньомісячний заробіток за час вимушеного прогулу, що становить 31472,75 гривень та моральну шкоду. Одночасно суду пояснила, що ніякого одноразового грубого порушення своїх посадових обов'язків не вчиняла, відрахування від орендної плати, яка поступала на підприємство від орендарів за період за 2009-2012 роки у розмірі 70% від поступлень орендних коштів не перераховувалося до місцевого бюджету у зв'язку з тим, що були великі витрати по утриманню підприємства і фактично ці кошти скеровувалися на витрати КП Туристичний комплекс «Дрогобич». Вона як головний бухгалтер відображала у бухгалтерській звітності цю суму заборгованості. Колишній директор підприємства, покійний [PERSON] разом з нею вживали всіх заходів, щоб цю заборгованість міська рада списала. У 2013 році Дрогобицька міська рада списала заборгованість до місцевого бюджету по поступленнях від орендної плати в КП Туристичний комплекс «Дрогобич». Щодо стягнення в її користь моральної шкоди то заначила, що вона саме її оцінює в такому розмірі, яка зазначена у заяві про збільшення позовних вимог, оскільки вважає її звільнення з роботи незаконним, відповідачем грубо порушено її право на працю, їй завдано фізичні та моральні страждання, просить врахувати її хворобливий стан здоров'я, так як є інвалідом другої групи, вона перенесла нервовий стрес. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] уточненні та збільшенні позовні вимоги своєї довірительки підтримала повністю, просила суд позов задоволити та в судовому засіданні суду пояснила, що окрім відсутності в діях позивачки одноразового грубого порушення, в.о.директора КП Туристичний комплекс «Дрогобич» Васів О.М. не мав прав звільняти позивачку з роботи та видавати оскаржуваний наказ, оскільки згідно статуту підприємства та контракту з керівником КП такі дії належать до виключної компетенції директора підприємства. Крім того, згідно посадової інструкції головного бухгалтера КП Туристичний комплекс «Дрогобич» позивачка не несе персональної відповідальності за прострочену кредиторську заборгованості, яка мала місце в даному випадку перед Дрогобицькою міською радою. Неперерахування протягом 2009-2012 років 70 % поступлень від орендної плати в КП до Дрогобицької міської ради не потягнуло для відповідача жодних збитків, зокрема фінансових санкцій. Крім того, ця заборгованість списана і перебігли будь-які строки для накладення дисциплінарного стягнення, визначені ст. 148 КЗпП України, при звільненні позивачки з роботи її не ознайомили з наказом про звільнення, не зажадали в неї письмового пояснення, що є грубим порушенням процедури звільнення. Представник відповідача Проць О.Р. позовні вимоги позивача заперечив повністю, суду пояснив, що відповідач вважає правомірним наказ про звільнення, оскільки згідно посадової інструкції головного бухгалтера підприємства, обов'язком позивачки є сплата обов'язкових платежів підприємством, зокрема 70% від поступлень орендних коштів за період 2009-2012 року. З даного приводу було проведено службове розслідування і встановлено, що в діях позивача були наявні порушення. З наказом про звільнення позивач не бажала ознайомитись про що було складено відповідний акт, а трудову книжку вона забрала. З 2013 року КП Туристичний комплекс «Дрогобич» звільнено від сплати 70 % поступлень від орендної плати в КП Дрогобицької міської ради. Представник відповідача Крук М.О., який є директором КП Туристичний комплекс «Дрогобич» в судовому засіданні заперечив позовні вимоги позивача, просив суд відмовити в задоволенні її позову та додатково повідомив, що її звільнення відбулось правомірно без жодних порушень Закону. Заслухавши осіб, які беруть участь у справі, розглянувши матеріали справи, оглянувши зібрані докази по справі, суд дійшов до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть учать у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд повинен встановити про наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають завчання для вирішення справи. Одночасно ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також те, що доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно ч.3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що згідно наказу № 43 від 16 червня 2014 року, виданого в.о.директора КП Туристичний комплекс «Дрогобич» Васів О.М. позивачку звільнено з посади головного бухгалтера підприємства за одноразове грубе порушення згідно п.1 ст. 41 КЗпП України за мотивовану несплату 70% надходжень від орендної плати до місцевого бюджету на підставі її пояснювальної записки. З наказом позивачка не ознайомлена. З посадової інструкції головного бухгалтера КП Туристичний комплекс «Дрогобич» вбачається, що головний бухгалтер підприємства спільно з директором підприємства забезпечує перерахування податків та зборів, передбачених законодавством, проводить розрахунки з іншими кредиторами до договірних зобов'язань; здійснює контроль за веденням касових операцій, за раціональним та ефективним використанням матеріальних, трудових та фінансових ресурсів. Відповідно до р. 4 п.1 інструкції за неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов'язків, що передбачено цією посадовою інструкцією головний бухгалтер несе відповідальність в межах визначених чинним законодавством про працю Згідно статуту КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» Дрогобицької міської ради Львівської області, затверджений рішенням сесії міської ради № 771 від 11.02.2009 року п.3.5., 3.8. безпосереднє управління підприємством здійснює директор який призначається на посаду розпорядженням міського голови і з ним укладається контракт. До компетенції директора належить приймати та звільняти працівників з роботи, накладати дисциплінарні стягнення. Згідно п.2.6., 2.11 контракту, укладеного з керівником КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» від 01.06.2013 року, керівник забезпечує своєчасне і повне внесення до бюджету та державних фондів податків та обов'язкових платежів, своєчасну виплату заробітної плати працівникам та вживає заходів недопущення її заборгованості. Керівник зобов'язаний забезпечити уникнення та ліквідацію протермінованої заборгованості перед бюджетами всіх рівнів, дебіторської та кредиторської заборгованості. Пунктом 5.4. контракту передбачено, що керівник може бути звільнений у разі невиконання підприємством зобов'язань перед бюджетами всіх рівнів. У зв'язку з цим суд приходить до висновку, що персональну відповідальність за невиконання зобов'язань підприємства перед місцевим бюджетом несе керівник підприємства, а не головний бухгалтер, в обов'язки якого входить забезпечення ведення бухгалтерського обліку та фінансової звітності, правильне нарахування податків та інших обов'язкових платежів. З пояснюючої записки, яка представлена представником відповідача від 31.03.2014 року, вбачається, що бухоблік на підприємстві ведеться правильно, всі обов'язкові нарахування в тому числі по відрахуваннях з орендної плати обліковувалися по даних бухобліку підприємства. Згідно наказу директора КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» Крук М.О. від 29.05.2014 року, на період перебування у відпустці директора підприємства з 02.по 22.06.2014 року, його обов'язки виконував Васів О.М., який видав оскаржуваний наказ. Однак, в коло його повноважень, як виконуючого обов'язки директора підприємства не входило накладання дисциплінарних стягнень та звільнення працівників з роботи. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір може бути розірвано з працівником з ініціативи власника у випадку одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, головним бухгалтером, його заступниками, службовими особами, яким присвоєно персональні звання, і службовими особами державної контрольно-ревізійної служби та органів державного контролю за цінами. Звільнення є одним із видів дисциплінарного стягнення, яке застосовується за порушення трудової дисципліни. Підставою для накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення є вчинення дисциплінарного проступку. Суд встановив, що в діях позивача відсутній дисциплінарний проступок - одноразове грубе порушення трудових обов'язків - немотивована несплата 70% надходжень від орендної плати до місцевого бюджету м. Дрогобич за 2009-2012 роки, оскільки до характеру та умов виконуваної нею роботи, її посадових обов'язків, головний бухгалтер не несе відповідальності за несплату простроченої заборгованості перед бюджетом м. Дрогобича щодо несплати 70 % нарахувань від орендної плати. Згідно ст. 139 КЗпП працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Відповідно до ч.3 ст. 149 КЗпП України, при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Згідно п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом для звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП України, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП України правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. В судовому засіданні позивач суду пояснила, що вона за весь час роботи, трудову дисципліну не порушувала і до дисциплінарної відповідальності не притягалась, жодної шкоди підприємству її вчинком не заподіяно. Відповідачем протилежних фактів суду не подано. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Крім перерахованих особливостей щодо розірвання трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, при звільненні керівника за одноразове грубе порушення трудових обов'язків мають бути додержані інші загальні вимоги трудового законодавства України. В даному випадку суд встановив, що жодної шкоди КП «Туристичний комплекс «Дрогобич» не заподіяно. Згідно ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Також встановлено, що дисциплінарне стягнення не може бути накладене пізніше шести місяців з дня вчинення проступку. Відповідно до вимог ст. 149 КЗпП України до прийняття рішення про звільнення особи за одноразове грубе порушення трудових обов'язків, у неї мають бути витребувані письмові пояснення. Не можна звільнити за порушення, яке вже потягнуло застосовування інших видів дисциплінарних стягнень. В даному випадку відповідач порушив процедуру звільнення, не отримав у позивачки письмового пояснення, не надав копії наказу про звільнення, пропустив встановлений законом строк для накладення дисциплінарного стягнення. З розрахунку, який наданий позивачкою вбачається та встановлено судом, що її звільнення відбулось 16.06.2014 року та тривало до 22.01.2015 року. Кількість робочих днів становить 155 днів. Середньоденний заробіток позивача становить 203,05 грн. (155 днів х 203,05 грн. = 31472,75 грн.). Зазначена сума виходить з останніх двох повністю відпрацьованих місяців позивачем, а тому саме в такому розмірі сума середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу підлягає до стягнення. Проведений розрахунок суд вважає його таким, що проведений відповідно до норм чинного законодавства та представниками відповідачів він жодними письмовими доказами він не спростований, хоча вони зазначали, що з ним не погоджуються. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. При вирішенні питання про відшкодування моральної шкоди, в межах заявленого позову суд враховує наявність такої, протиправність дій її заподіювача (відповідача), причинний зв'язок між шкодою і протиправним діянням відповідача та вину останнього в її заподіянні. Визначаючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди суд враховує характер та тривалість неправомірних дій відповідача та ступінь його вини, а відповідно і тривалість порушення прав позивача, глибину його душевних страждань, порушення нормального ритму життя (необхідність вчинення додаткових дій, які за нормальних обставин не було необхідності вчиняти), тяжкість вимушених змін, час та зусилля необхідні для відновлення попереднього стану, а також стан її здоров'я. При визначення розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Враховуючи наведене та вимоги п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», розмір грошового відшкодування моральної шкоди слід визначити в розмірі 2000 гривень. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяв всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджував про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд, на основі всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього з'ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з'ясувавши їх достатність і взаємний зв'язок у сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про поновлення її на роботі та стягнення середньомісячного заробітку за час вимушеного прогулу підлягають до часткового задоволення, з підстав, які зазначені в мотивувальній частині рішення, у решті задоволення вимог позивача слід відмовити.

Outcome: partial