Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовною заявою до відповідача про розірвання шлюбу, зареєстрованого 11.03.2017 року Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №420. Свої позовні вимоги мотивує тим, що у даному шлюбі мають спільну дитину, [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про народження. Зазначає, що спільне життя з відповідачем не склалося, проживають окремо, втратили почуття любові та поваги, а відтак прийшла до висновку, що збереження шлюбу є неможливим. Просить позов задовольнити. Ухвалою судді Козівського районного суду Тернопільської області від 17.04.2019 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Козівського районного суду Тернопільської області від 17.10.2019 року постановлено закрити підготовче провадження у справі та призначити до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явилася, однак як вбачається із матеріалів справи наявне клопотання про розгляд справи у її відсутності, згідно з якого позовні вимоги підтримує повністю, щодо проведення заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач у судове засідання жодного разу не з`являвся, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, зокрема шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-порталі судової влади України, причин неявки суду не повідомив, відзив не подавав. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, на підставі ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вважає, що наявні підстави для заочного розгляду справи. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Частиною 3 ст.109 Сімейного кодексу України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права їхніх дітей. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно з п. 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Як вбачається із свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 11.03.2017 року, сторони 11.03.2017 року зареєстрували шлюб Шевченківським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №420 (а.с.12). Згідно із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 21.06.2017 року вбачається, що позивач та відповідач є батьками малолітнього [PERSON] (а.с.9). Судом встановлено, що сімейне життя у подружжя не склалося, протягом тривалого часу, вони не підтримують подружніх відносин, спільного господарства не ведуть. На даний час подружні відносини між ними припинені, подружжя існує лише формально. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов до висновку, що на даний час шлюб між сторонами існує формально, подальше спільне проживання буде суперечити інтересам сторін, а тому такий слід розірвати. При цьому, вирішуючи питання стягнення судових витрат, суд на підставі ст. 141 ЦПК України вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути понесені нею судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору, в розмірі 768,40 грн..

Outcome: approved