Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання дійсним договору № 167 купівлі-продажу нерухомого майна від 11.11.1997 року в зв'язку із тим, що цей договір був посвідчений на Універсальній товарній біржі «Нерухомість Н». На теперішній час вона не має можливості реалізувати свої права щодо поділу нерухомого майна, оскільки даний договір не був посвідчений нотаріально. Також просить визнати право власності за нею на житловий будинок загальною площею 76,30 кв. м., з надвірними спорудами № [ADDRESS], посилаючись на те, що даний будинок вона придбала за особисті кошти, які були запозичені та зароблені нею на Півночі Радянського Союзу, але при цьому стороною договору купівлі - продажу формально зазначено [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги заяви, не заперечував проти заочного розгляду справи. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності відповідача, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Будинок [ADDRESS] належав на праві власності [PERSON], [PERSON] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно від 06.12.1972 року, зареєстрованого Миколаївським бюро технічної інвентаризації 06.07.1976 р. за реєстровим № 13671. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 20 березня 1997 року, свідченням чого є свідоцтво про укладення шлюбу серії [NUMBER]. 11 листопада 1997 року на Універсальній товарній біржі «Нерухомість Н» був зареєстрований договір купівлі-продажу нерухомого майна № 167, укладений між [PERSON], [PERSON] з одного боку, та [PERSON], з іншого боку, який був зареєстрований в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за №13671 від 11.11.1997 року. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відразу після укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами позивачем було зареєстровано право власності в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, який на час виникнення спірних правовідносин мав повноваження реєстраційного органу. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у листопаді 1997 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. У відповідності з ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов'язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов'язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до договору № 167 купівлі-продажу нерухомого майна від 11.11.1997 року посвідченого на Універсальній товарній біржі «Нерухомість Н», сторонами по справі є [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Позивач [PERSON] не є стороною вищезазначеного договору, однак, є заінтересованою особою, оскільки майно набуте під час шлюбу. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позивач позбавлена можливості зареєструвати договір, що укладений на біржі в установленому чинним законодавством порядку, тому позов в частині визнання договору дійсним підлягає задоволенню. Щодо визнання права власності на житловий будинок [ADDRESS], суд приходить до наступного. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 20 березня 1997 року. Позивачка в своїй заяві посилається на те, що будинок [ADDRESS], повинен належати їй на праві власності, оскільки даний будинок куплений за її особисті кошти, які вона заробила та взяла в борг, що підтверджується розпискою від 10.11.1997 року. Розписка - це документ, який підтверджує передачу й одержання грошей, матеріальних цінностей, доку\-ментів тощо від установи чи приватної особи та повинні містити такі реквізити: прізвище, ім'я, по батькові (повністю) того, хто дає розписку й підтверджує отримання (за необхідності вка\-зується назва документа, що підтверджує особу отриму\-вача, та його вихідні дані). Прізвище, ім'я, по батькові (повністю) того, кому дається розписка (за необхідності вказується назва доку\-мента, що підтверджує його особу, та його вихідні дані). Конкретні дані (найменування, кількість, стан, тер\-мін тощо) матеріальних цінностей, що передаються. Кількість, вартість вказуються цифрами й словами. Засвідчення підпису особи, яка дає розписку, за необ\-хідності засвідчується посадовою особою установи, де вона працює, за місцем проживання чи нотаріальною конторою. У сучасній правовій практиці боргова розписка виступає основним способом закріплення і гарантування прав позикодавця. Питання боргових зобов'язань врегульовано параграфом першим глави 71 Цивільного Кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 209 Цивільного кодексу України, правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Згідно з частиною першою статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За положеннями частини другої статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пунктом 1 частини другої статті 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як вбачається з розписки від 10.11.1997 року, яка міститься в матеріалах справи, [PERSON] запозичила кошти у [PERSON] у розмірі 20 000 доларів США, для придбання будинку [ADDRESS], зобов'язується повернути суму боргу на протязі трьох років. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розписка надана позивачем, не може бути прийнята судом як належний, достовірний та достатній доказ, оскільки розписка складена без додержання правових вимог, не містить повних відомостей про сторони, про фактичне виконання боргових зобов'язань, не дає змоги суду встановити дійсні обставини справи та потребує окремого доказування. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Приписами статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За ч. 2 цієї статті, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. З огляду на встановлені судом факти, досліджені докази, суд приходить до висновку, що за позивачем необхідно визнати право власності на ? частину нерухомого майна в порядку поділу спільного майна подружжя..

Outcome: partial