Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про встановлення нікчемним правочину, викладеного в п.п. 5.1 Кредитного договору № ZRRWАЕ00000180 від 13 липня 2007 року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 13 липня 2007 року між позивачем та Закритим акціонерним товариством комерційним банком « Приватбанк», правонаступником якого є відповідач, укладено Кредитний договір № ZRRWАЕ00000180 (надалі -Кредитний договір). Згідно умов Кредитного договору позивачу надано кредит у сумі 22193,84 доларів США, зі строком повернення до 12 липня 2012 року. Згідно п. 5.1. Кредитного договору договір у частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами, в інших частинах - з моменту надання Позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах зазначених у них сум і діє в обсязі виданих Позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов»язань за договором. Однак, позивач вважає, що даний пункт кредитного договору є нікчемним, оскільки був укладений всупереч вимогам законодавства, а саме в порушення ст. 252 ЦК України, згідно вимог якої передбачено що строк визначається роками, місяцями , тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Представник позивачки у судовому засіданні позов підтримав, та просив його задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином,тому суд вважає за можливе розглянути справу без його участі. Вислухавши пояснення представника позивача,дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У судовому засіданні достовірно встановлено, що 13 липня 2007 року між Закритим акціонерним товариством комерційним банком « Приватбанк», правонаступником якого є відповідач та [PERSON] було укладено Кредитний договір № ZRRWAE00000180 (а.с. 8-10). Згідно п.п. 7.1. Кредитного договору банк зобов»ячався надати Позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк з 13 липня 2007 року по 12 липня 2012 року включно, у вигляді не поновлювальної кредитної лінії у розмірі 22193,84 доларів США. На даний час правонаступником Закритого акціонерного товариства комерційного банку « Приватбанк» є Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Відповідно до п.п. 5.1 Кредитного договору договір у частині сплати винагороди за надання фінансового інструменту, згідно п 7.1. набуває чинності з моменту підписання обома сторонами, в інших частинах - з моменту надання Позичальником розрахункових документів або оформлення касових документів з метою використання кредиту в межах зазначених у них сум, і діє в обсязі виданих Позичальникові коштів до повного виконання сторонами зобов»язань за договором. Відповідно до ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. При цьому, згідно ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Окрім того, слід зазначити, що відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Таким чином, позивач при укладанні Кредитного договору погодився щодо його усіх його умов, зокрема, й щодо строку дії договору. Крім того, суд вважає, що укладаючи Кредитний договір будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). Таким чином, зважаючи на вище викладене, суд вважає, що вимоги позивача не грунтується на законі є надуманими, оскільки з Кредитного договору вбачається, що в них встановлено термін дії договору, шляхом вказівки на подію, що має неминуче настати, а саме до повного виконання сторонами своїх зобов»язань, що не суперечить ч.1 ст. 251,ч.1 ст.252 ЦК України . Положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. При цьому, відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно положень ч.ч. 1,2,5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Крім того, слід зазначити, що у відповідності з вимогами ч.ч. 1, 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Разом з тим, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а його позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору не ґрунтуються на жодній з підстав недійсності правочину, передбачених як ЦК України, так і Законом України «Про захист прав споживачів», суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову про встановлення правочину нікчемним слід відмовити. Враховуючи наведене, на підставі ст. 18, 19 Закону У країни «Про захист прав споживачів», ст. 3, 5, 203, 215, 251, 252, 626, 627. 638, 1046, 1054 ЦК України та

Outcome: dismissed