Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог від 17 січня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 05 жовтня 2014 року між ним та відповідачем [PERSON], був укладений договір позики, за умовами якого [PERSON] надав [PERSON] грошові кошти в сумі 600 доларів США, які відповідач зобовязався повернути в повному обсязі до 05 жовтня 2015 року. На підтвердження укладення договору позики, а також факту одержання грошових коштів, [PERSON] власноруч написала розписку про одержання суми позики в розмірі 600 доларів США та взяла на себе додаткове зобовязання сплатити позивачеві за кожний місяць з дня отримання позики до повного погашення боргу - 5 % від суми позики. Позивач зазначає, що в обумовлену договором позики дату [PERSON] суму позики не повернула та ухиляється від повернення позики до даного часу. З метою врегулювання спору відповідачу було направлено претензію з вимогою про виконання зобовязання за договором позики, але вимоги претензії виконано не було, у звязку з чим станом на 10 червня 2016 року сума боргу за договором позики складає 600 доларів США, а також нараховані проценти за період з 05 жовтня 2014 року по 10 червня 2016 року (20 місяців включно) в розмірі 5% від суми позики, що складає 30 доларів США (750 гривень 00 копійок) кожного місяця (20 місяць х 750 гривень = 15000 гривень 00 копійок або 600 доларів США), а всього 1200 доларів СШАх25 (курс долару до гривні), що разом дорівнює 30000 гривень 00 копійок. Оскільки [PERSON] своїх обовязків по договору не виконала, ухиляється від обовязків щодо повернення грошових коштів після предявлення вимоги про повернення грошових коштів, у звязку з чим у позивача виникла необхідність звернутися до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON], який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.40) в судове засідання 17 січня 2017 року не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив. Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності від 21 грудня 2015 року (а.с.7). в судове засідання не зявився, згідно поданої заяви просив здійснювати розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити (а.с.46). Відповідач [PERSON], яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи (а.с.41), в судове засідання 17 січня 2017 року не зявилася, надавши письму заяву згідно прохала здійснювати розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги визнала в повному обсязі (а.с.47,48). У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності зі ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Договір позики є укладеним з моменту передання грошей. Вимогами частини 2 статті 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 206 ЦК України усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Відповідно до п. 5 Розділу XX Перехідних положень Податкового кодексу України неоподатковуваний мінімум доходів громадян становить 17 гривень, а отже договір позики на суму, що перевищує не менш як у десять разів встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто 170 гривень, повинен укладатися в письмовій формі. Судом встановлено, що згідно письмової розписки відповідач [PERSON] 05 жовтня 2014 року отримала у борг від [PERSON] грошові кошти в сумі 600 доларів США зі сплатою щомісячно до 5 числа відсотків за користування коштами в розмірі 5% від суми позики до повного її погашення в строк до 05 жовтня 2015 року (а.с.6). На час подання позову до суду та на час розгляду справи судом, відповідач не виконала свої зобовязання щодо повернення боргу, доказів такого виконання суду не надала. В той же час відповідачем суду не надано доказів існування між сторонами будь-яких інших правовідносин, крім правовідносин, що випливають з договору позики, а згідно ст.ст.10,27 ЦПК України відповідач повинен довести та надати суду докази на обґрунтування своїх заперечень. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обовязки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Під час дослідження розписки від 05 жовтня 2014 року судом було встановлено, що такий письмовий документ має правову природу щодо підтвердження існування між сторонами правовідносин які виникають з договору позики, оскільки в тексті розписки зазначено про те, що [PERSON] отримала від позивача грошові кошти, а також міститься посилання на те, що вона зобовязується повернути грошові кошти в строк до 05 жовтня 2015 року. Відповідачем не було доведено належними доказами існування між сторонами будь-яких інших правовідносин, ніж правовідносини з договору позики, які б могли бути оформлені шляхом написання розписки, а тому суд вважає, що між сторонами дійсно виникли правовідносини з приводу договору позики. Висновок суду про наявність між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики узгоджується з правовою позицією ВСУ, яка викладена в постановах від 13 травня 2015 року у справі № 6-144цс15 та від 11 листопада 2015\~року у справі № 6-1967цс15, в яких ВСУ зазначив, що підтвердженням укладення договору позики може бути не будь-яка розписка, а лише та, яка засвідчує факт отримання грошових коштів в борг і містить умови про їх повернення. У звязку з ненаданням відповідачкою доказів виконання нею обовязків щодо повернення суми позики в строк до 05 жовтня 2015 року, позовні вимоги в частині стягнення отриманої позики в розмірі 600 доларів США та відсотків за користування грошовими коштами в сумі 750 доларів США, що на час здійснення позивачем розрахунку ціни позову, тобто на 10 червня 2016 року згідно офіційного курсу валют НБУ становить всього 1200 доларів США, з яких 15 000 гривень 00 копійок сума позики, 15000 гривень 00 копійок - відсотки за користування грошовими коштами розмірі, а всього 30 000 гривень 00 копійок - підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином. Таким чином, суд вважає, що у звязку з невиконанням відповідачем взятих на себе зобовязань щодо повернення отриманих у борг грошових коштів, є правові підстави для задоволення позову у повному обсязі зі стягнення суми боргу на користь позивача. Крім того, самостійною підставою для задоволення позову є його визнання відповідачем, а суд прийшов до висновку про існування правових підстав для задоволення позову. У звязку з задоволенням позовних вимог, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved