Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом у зв`язку з відсутністю у ньому понад семи років без поважних причин відповідача. В обґрунтування своїх вимог зазначала, що відповідно до договору дарування від 11.12.1998 вона є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . У вказаному будинку зареєстрована відповідач [PERSON] , яка є донькою позивачки, та близько семи років не проживає у вказаному домоволодінні. Оскільки відповідач [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, просить суд постановити рішення, за яким визнати [PERSON] особою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася надавши суду письмову заяву в якій позов підтримує в повному обсязі, просить справу розглядати за її відсутності (а.с.16, 25) Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, але на адресу суду повернувся конверт без вручення з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», відповідача 26.07.2021, 13.08.2021 викликано в судове засідання через оголошення на офіційному веб-сайті суду. З наданої відділом обліку та моніторингу інформації про реєстрації місця проживання ЦМУ ДМС в м. Києві та Київській області інформації, остання станом на 07.06.2021 зареєстрований по [ADDRESS] , куди і була направлені повістки. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. На підставі ст.ст. 280-282 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд даної справи, про що не заперечував позивач, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи встановив такі фактичні обставини та відповідні правовідносини. Відповідно до договору дарування від 11.12.1998 позивач набула право власності на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS] (а.с.10). Рішенням виконавчого комітету Баришівської селищної ради № 75.5 від 22.03.2021 змінено поштову адресу об`єкту нерухомого майна (житлового будинку), що належить [PERSON] на [ADDRESS] , (у зв`язку з впорядкуванням адреси, колишня адреса об`єкта нерухомого майна [ADDRESS] ). Згідно рішення Сезенківської сільської ради № 36-04-07 від 27.01.2016 перейменовано [ADDRESS] . Відповідно до довідки № 41 від 23.02.2021 року Сезенківського старостинського округу Баришівської селищної ради Київської області, у будинку [ADDRESS] зареєстрована [PERSON] . Копією акту обстеження матеріально-побутових умов від 11.02.2021, який було видано старостою [PERSON] встановлено, що [PERSON] , зареєстрована, але з серпня 2013 не проживає по [ADDRESS] (а.с. 7). Відповідно до частин 1 та 2 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право. Згідно з ст.ст. 316, 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Об`єктом права власності особи може бути, зокрема житло - житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналіз вищевказаних норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, як спосіб усунення перешкод у користуванні власністю, що урегульовано зокрема і ст. 391 ЦК України. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року №5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідач, як встановлено в ході судового розгляду не набув самостійного права на житло, оскільки будь-яких передбачених законом правочинів щодо користування житлом не укладав, а тому, відповідно, не набув самостійного права на житло. Окрім того судом встановлено, що із серпня місяця 2013, відповідач, залишила місце реєстрації, та не повідомила позивачу про місце свого подальшого проживання. Реєстрація відповідача у спірному будинку є перешкодою власника у належному здійсненні ним права володіння, користування та розпорядження домоволодінням. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З врахуванням наведеного, оцінивши наявні докази по справі, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з підстав того, що відповідач по справі є членом сім`ї власника будинку, проте не проживає в ній понад шести років. Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі громадяни, віднесені до 1 та 2 категорій постраждалих внаслідок Чорнобильської катастрофи. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідача на користь держави, пропорційно до задоволених позовних вимог, підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908, 00 гривень.

Outcome: partial