Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, посилаючись на те, що з 26 березня 2011 року перебуває з відповідачем у шлюбі, зареєстрованому Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №69, в період якого у них народилася спільна дитина: [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що спільне життя у неї з відповідачем не склалося, через відсутність взаємопорозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обовязки з ведення спільного господарства та виховання дитини. Подружні відносини між ними припинено з травня 2012 року і з цього часу спільне господарство не ведеться, спору про спільне майно немає. Позивач дійшла до висновку, що розлучення це єдиний вихід для них з відповідачем побудувати нове щасливе життя та зберегти нормальне бачення про сімю їхньої спільної дитини. Відповідач не відвідує ні її, ні їхню дитину, матеріально не забезпечує та не приймає участі у її вихованні. Вважає, що збереження сімї і подальше спільне проживання з відповідачем є неможливим. Дитина буде проживати з нею, спір про поділ майна між ними відсутній. Позивач також зазначає, що відповідач матеріально дитині взагалі не допомагає, участі у вихованні дитини не приймає, внаслідок чого утримувати їх спільну з відповідачем дитину допомагають її батьки. Позивачці відомо, що відповідач служить на конкретній основі в зоні АТО, має статус учасника бойових дій, де отримує заробітну плату. Він не має непрацездатних утриманців, аліменти нікому не платить, стягнення по виконавчим документам з відповідача не проводяться, у звязку з чим позивач вважає, що доцільним стягувати з відповідача аліменти на утримання їхнього малолітнього сина у твердій грошовій сумі в розмірі 1500 гривень, оскільки обовязки по утриманню дитини є рівними. Позивач [PERSON], яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи (а.с.18,19), у судове засідання 25 жовтня 2016 року не зявилась, надавши суду письмову заяву (а.с.25), за якою просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.18,20,21), у судове засідання не зявився, надав до суду письмову заяву (а.с.22-24), за якою позовні вимоги визнав у повному обсязі, як про розірвання шлюбу так і стягнення аліментів, зазначив, що він офіційно не працевлаштований, але не заперечує проти стягнення з нього аліментів в указаному позивачкою розмірі. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, але не зявились в судове засідання, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно ст.ст. 180-182 Сімейного кодексу України батьки зобовязані матеріально утримувати своїх неповнолітніх дітей. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 26 березня 2011 року Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №69 (а.с.6). В період шлюбу у них народилася спільна дитина син [PERSON], [INFO] (а.с.7). На даний час сторони проживають окремо, а їх спільна дитина проживає разом з позивачкою. Спільне життя подружжя не склалося через те, що сторони мають різні погляди на життя та поняття шлюбних відносин. Сімейно-шлюбні стосунки вони припинили в травні 2012 року, проживають окремо. Спір про розподіл майна між ними відсутній, дитина буде проживати з позивачем. Примиритися сторони не бажають, про що свідчить та обставина, що сторони припинили сімейно-шлюбні відносини та до цього часу не поновили їх, проживають окремо, не ведуть спільне господарство, а відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу (а.с.22). Згідно зі\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).\~\~ За таких підстав суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам як позивача, так і відповідача, тому є достатні підстави для задоволення позову в частині розірвання шлюбу відповідно до ст.ст.105, 112 Сімейного Кодексу України. В той же час судом встановлено, що відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини позивачці не надає, хоча зобовязаний це робити. При цьому будь-якої домовленості щодо утримання дитини між сторонами не досягнуто, сторони не надали суду доказів укладання між собою відповідного договору про сплату аліментів на утримання дитини, у звязку з чим аліменти необхідно стягнути з відповідача в примусовому порядку від дня предявлення позову до досягнення дитиною повноліття, оскільки права та обовязки кожного з батьків є рівними за законом. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 СК України враховує як стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, який доказів щодо працевлаштування та отримання заробітку (доходу) суду не надав, так і дитини, враховує її вік та потреби і вважає необхідним стягнути з відповідача аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], 1500 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття, оскільки права та обовязки кожного з батьків є рівними за законом, в тому числі і по утриманню дітей. Частиною 1 ст. 11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб в межах заявлених ними вимог, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів в розмірі 1500 гривень щомісячно, який зазначено в позовній заяві, підлягає задоволенню в повному обсязі, в той час як встановлений Законом України «Про державний бюджет України на 2016 рік» прожитковий мінімум на одну особу віком до 6 років становить 1 228 гривень. Будь-яких інших доказів на підтвердження матеріального стану, стану здоровя як відносно дітей, так і відносно відповідача, сторонами не надано, як не надано доказів існування у відповідача інших утриманців, зазначених в п. 3 ч. 1 ст. 182 СК України. На підставі зазначеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають задоволенню, а з відповідача необхідно стягнути аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1500 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Крім цього, у звязку з задоволенням позову, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки та держави судовий збір, оскільки позивачка при зверненні з позовом до суду про стягнення аліментів звільнена від цих витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved