Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати договором позики розписки, написані власноруч [PERSON] про позику грошей та стягнути з відповідача на свою користь суму боргу у розмірі 107240 грн. 60 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач указала, що влітку 2011 року її мати, [PERSON] , попросила її привезти їй гроші для передачі у борг своїй знайомій [PERSON] . 22 липня 2011 року вона привезла і передала [PERSON] гроші в розмірі 2000 доларів США, про що остання власноруч написала розписку 24 серпня 2011 року, але підпису в ній не поставила, в якій зазначила про те, що взяла у борг гроші на 3-5 років. Вдруге, 24 серпня 2011 року, [PERSON] знову взяла у неї, позивача, у борг 2000 доларів США на 3-5 років, про що написала розписку. Передача грошей здійснювалася у квартирі [ADDRESS] . На теперішній час гроші не повернуті. [PERSON] від контактів з нею ухиляється. При передачі грошей були присутні свідки [PERSON] та [PERSON] Одночасно з поданим позовом позивач подала заяву про поновлення строку звернення з позовом, в якій зазначила, що в грудні 2016 року отримала відповідь з Саксаганського ВП КВП, в якій їй було роз`яснено право на звернення з позовом до суду відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України. Позивач у судовому засіданні позов підтримала повністю та пояснила, що особисто надала відповідачу гроші під розписку. Гроші збиралися для купівлі квартири. Її мати була подругою відповідача, тому позичила [PERSON] гроші. У судове засідання 07 травня 2019 року позивач не з`явилась, подала заяву, згідно якої позов підтримала, просила розглянути справу за її відсутності. Відповідач у судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що отримувала гроші в сумі 2000 та 2000 доларів США тільки у матері позивача, та кожний квартал віддавала гроші. При отриманні грошей були присутні свідки. Всього віддала 45000 грн., але розписок про повернення грошей у неї немає. Крім того, подала до суду письмові заперечення на позов, в яких уважає, що вимоги позивача незаконні та необґрунтовані, а також, що у позивача відсутнє право на звернення до суду з даним позовом, оскільки у пред`явленій копії розписки не вказано, у кого саме вона брала грошові кошти в борг, лише сума коштів та термін кінцевої виплати. По факту не заперечує про складення нею даної розписки, але грошові кошти вона брала у громадянки [PERSON] , а не у позивача [PERSON] До моменту написання розписки вона, відповідач, отримала інформацію про походження даних коштів, громадянка [PERSON] продала трьохкімнатну квартиру по [ADDRESS] . Ніякої іншої інформації з приводу, кому належать грошові кошти чи кому вона має їх повертати, [PERSON] їй не надавала ні в усній, ні в письмовій формі. При усній домовленості було оговорено період оплати нею, відповідачем, обов`язкового платежу громадянці [PERSON] : «щоквартально до першого числа місяця наступного кварталу включно у розмірі 3000 грн. (сума у гривні перераховується на долари США на момент погашення згідно офіційного курсу НБУ). На розписці з другої сторони листа є два написи про погашення обов`язкового платежу двічі в оговорені строки. При поверненні третього платежу громадянка [PERSON] повідомила, що розписка пропала і вона не має змоги її знайти. Незважаючи на дану інформацію, вона, відповідач, продовжувала виплату боргу, але вже у присутності свідків. Свідки, представлені в розписці, не були присутні на момент її складання та передання грошових коштів у борг, так як при передачі коштів та складанні розписки були присутні вона, відповідач та громадянка [PERSON] Уважає, що орієнтуватись на зазначених осіб як на свідків та визнавати їх свідчення доказами неможливо, так як вони не відповідають нормам ст. 50 ЦПК України. Сама розписка не відповідає дійсності, так як її форма на момент складання відрізнялась від представленої копії судом. На момент її складання було написано лише її, відповідача, рукою те, що вона брала у борг 2000 доларів США 22 липня 2011 року та 2000 доларів США 24 серпня 2011 року на 3-5 років. Записів свідки не писали, так як їх просто було. Позовні вимоги про стягнення суми заборгованості незаконні, так як до суду звернулась позивач [PERSON] , яка не мала права звертатись до суду, так як між ними ніяких правовідносин у минулому не виникало. Відповідно до вимог [PERSON] , в інтересах якої може діяти позивач, ні їй, відповідачу, ні суду, довіреності представляти інтереси в суді пред`явлено не було. Свої зобов`язання по поверненню боргу [PERSON] уважає виконаними, так як сума повернених грошей на момент 01 вересня 2017 року перевищила в доларовому еквіваленті суму, надану їй в борг та дорівнює 5596,43 доларів США. Представник відповідача подала до суду додаткові письмові заперечення, згідно яких зазначила наступне. Так, позивач [PERSON] стверджує, що саме вона надавала грошові кошти в борг відповідачу, але дана обставина не підтверджена жодними доказами. Зі змісту наданої розписки не вбачається, що [PERSON] позичила кошти саме у позивача, тобто розписка не містить жодних відомостей про особу позикодавця, а, отже, не може підтверджувати, що саме позивач передавала відповідачу гроші в борг, і що у останньої виникли зобов`язання по поверненню грошових коштів саме перед позивачем. Вказане твердження обґрунтовується вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України, яка вказує на те, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Стаття 526 ЦК України встановлює загальні умови виконання зобов`язань та закріплює основний принцип виконання зобов`язань - принцип належного виконання, що стосується як суб`єктів, так і предмета, строку чи терміну, місця і способу виконання (ст. ст. 527-545 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Однією з умов належного виконання зобов`язання є його виконання належними суб`єктами. Частина 1 ст. 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. У ч. 1 ст. 527 ЦК України сформульовано загальне правило, відповідно до якого боржник зобов`язаний особисто виконати зобов`язання, а інша сторона (кредитор) повинна особисто прийняти виконання, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Таким чином, позивач [PERSON] не надала суду належного доказу того, що вона є належним позикодавцем або уповноваженою особою позикодавця і що саме перед нею відповідач [PERSON] повинна виконувати свій обов`язок по поверненню коштів. Окрім того, видана розписка взагалі не містить підпису відповідача [PERSON] , але, незважаючи на це, відповідач не заперечувала, що отримувала в борг у цей період гроші, але не від позивача [PERSON] Більш того, [PERSON] зазначає, що за домовленістю з [PERSON] , яка давала їй гроші в борг, гроші поверталися частинами по 3000 грн. кожен квартал. Дане твердження, окрім показань свідків, які будуть допитані в ході судового розгляду, можливо підтвердити і записами на зворотній стороні розписки, оригінал якої було оглянуто судом та встановлено, що позивач не надала до суду копію зворотного аркушу розписки, з якого видно, що [PERSON] повернула частину боргу, про що поставила свій підпис, але у подальшому відмітки не робились, так як [PERSON] , у якої зберігався оригінал розписки, сказала, що загубила її. Оскільки [PERSON] і [PERSON] тривалий час перебували у дружніх відносинах, тому відповідач не повертала кошти і не наполягала спочатку на видачі їй документів про оплату боргу. Сплативши всю суму боргу за курсом НБУ, що діяв на момент повернення грошей, [PERSON] попросила повернути їй борговий документ, але їй знову було вказано на те, що він загубився. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Частина 1 ст. 1049 ЦК України покладає на позичальника обов`язок повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виходячи з положень ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві суми позики. Тобто зобов`язання позичальника припиняються належним виконанням, і з цього часу боржник є особою, яка повністю виконала свої боргові зобов`язання, про що також зазначено й в ст. 599 ЦК України. Таким чином, відповідач вважала, що нею належно виконано зобов`язання по поверненню коштів. Попри це, як було встановлено, на розписці мається відмітка про часткове повернення коштів, тому якщо позивач заперечує про факт отримання коштів від відповідача, а показання свідків не беруться до уваги, тоді вважає за необхідне застосувати строки позовної давності, що обґрунтовується наступними обставинами. Отримавши від відповідача частину грошових коштів, позикодавець фактично погодився на отримання позики частинами. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, у випадку неповернення частини позики, позикодавець має право вимагати дострокового повернення всієї суми боргу. Таким чином, з 2012 року у позивача виникло право вимагати повернення грошових коштів, однак таким правом вона не скористалась, тому у 2015 році для неї сплили строки позовної давності, які на підставі ст. 267 ЦК України просить застосувати до спірних правовідносин. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що позивач є дочкою її знайомої та навчалась в ліцеї, в якому вона, свідок, працювала викладачем. Свідком передачі грошей в борг вона особисто не була, але обидві сторони - позивач та відповідач їй особисто повідомляли, що відповідач брала у борг гроші в сумі 4000 доларів США у матері позивача. Їй, свідку, відомо, що відповідач щоквартально віддавала гроші по 3000 грн. У її, свідка, присутності відповідач декілька раз віддавала гроші матері позивача. Останній раз відповідач віддала матері позивача у кінці зими-на початку весни 3000 грн. Зі слів відповідача їй, свідку, відомо, що остання віддала матері позивача 42000 грн. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що доводиться позивачу матір`ю. У 2009 році вона, свідок, продала квартиру за 20000 доларів США, які поділила між сином та донькою. Так як вона, свідок, товаришувала з відповідачем, то остання попросила у неї у борг гроші для погашення своїх боргів. Позивач - її дочка - зберігала гроші у неї, свідка, і вирішила дати у борг відповідачу. Донька у її, свідка, квартирі, передала гроші відповідачу, при цьому були присутні вона особисто і її сестра [PERSON] У липні 2011 року передала 2000 доларів США та у серпні 2011 року - також 2000 доларів США. Ніяких грошей відповідач не повертала. Свідок [PERSON] у судовому засіданні показала, що позивач є її сусідкою, яку вона знає з 1998 року, відповідача знає з 2003-2005 року. Відносини зі сторонами нормальні. У червні чи липні 2007 року вона, свідок, купила на базарі фарбу для волосся та пішла до матері позивача з метою пофарбуватися. Коли зайшла на кухню, то побачила, що позивач рахує гроші. На її, свідка, запитання позивач пояснила, що хоче дати гроші у борг відповідачу. Вона, свідок, сказала, що даремно. Пізніше їй, свідку, зателефонувала матір позивача та запросила бути свідком при оформленні боргової розписки. Перший раз вона, свідок, бачила гроші, а коли прийшла із паспортом, то грошей вже не бачила. Їй, свідку, відомо, що відповідач заборгувала гроші і банкам, і іншим людям. На кухні бачила один раз позивача та відповідача, вони рахували гроші. Їй відомо, що гроші були з продажу квартири, яку продала мати позивача та розділила між позивачем та її братом. Потім мати позивача казала їй, свідку, що відповідач так і не віддала гроші. Чому вона, свідок, запам`ятала 2007 рік, тому що ставила підпис у розписці. Не пам`ятає хто писав розписку, але читала розписку. Гроші були в доларах США. Вона, свідок, бачила, як позивач рахувала гроші та передавала їх відповідачу, але чи ховала остання ці гроші кудись, не бачила. Прийти з паспортом її просила мати позивача десь через місяць після передачі грошей. Крім позивача, матері позивача, відповідача та її, свідка, більше нікого при складанні розписки не було. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку письмовим доказам щодо їх належності, допустимості та достатності в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Виходячи із змісту ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 1 ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Позивач зазначила, що між нею та відповідачем було укладено договір позики на загальну суму 4000 доларів США, що перевищує більш як у десять разів встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і тому такий договір повинен був бути укладений у письмовій формі. Статтею 207 ЦК України визначено вимоги до письмової форми правочину, зокрема, що його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ч. 1 ст. 218 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Суд приходить до висновку, що розписка (а.с.103) не є належним доказом на підтвердження факту укладення договору позики між позивачем та відповідачем, виходячи з наступного. Так, відповідач стверджує, що з позивачем не укладала договору позики грошей, а укладала його саме з її матір`ю [PERSON] Позивач на підтвердження передання у власність відповідача грошових коштів у загальній сумі 4000 доларів США надала суду розписку, складену відповідачем як позичальником (а.с.103), але з цієї розписки не вбачається, хто саме виступав у якості позикодавця. Більш того, зазначений правочин не підписаний сторонами. Покази свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] мають відношення до предмету спору, тобто є належними, але недопустимими, тому ними не можна доводити чи спростовувати позовні вимоги. Таким чином, установивши, що договір позики в письмовій формі сторони не укладали, інших належних та допустимих доказів на підтвердження факту укладення договору позики сторони не надали, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для стягнення з відповідача спірних грошових коштів. За таких обставин та позаяк позов є недоведеним, а відтак у його задоволенні слід відмовити. Прийшовши до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог позивача, суд уважає, що підстав для розгляду заяви [PERSON] про поновлення строку звернення з позовом немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed