Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання дійсним договору №4752 міни нерухомого майна від 11.08.2000 року в звязку із тим, що цей договір був посвідчений на Миколаївській Товарній біржі «Нерухомість-Південь». На теперішній час вона не має можливості реалізувати свої спадкові права після смерті її чоловіка [PERSON], який був стороною за цим договором, оскільки даний договір не був посвідчений нотаріально. Продавець ніяких претензій не предявляє, проте від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна ухиляється. Від позивача надійшло клопотання про слухання справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином. Судом ухвалено провести заочний розгляд справи. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені слідуючи факти та відповідні правовідносини. Квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 27.08.1998 року, зареєстроване Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 14.09.1998 року за реєстровим №18512. 11.08.2000 року на Товарній біржі «Нерухомість-Південь» за №4752 був зареєстрований договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між [PERSON], з одного боку, та [PERSON], [PERSON], з іншого боку, який був зареєстрований в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за №107 від 18.08.2000 року та видано [PERSON], [PERSON] реєстраційне посвідчення на квартиру [ADDRESS]. Претензій сторони один до одного не мали, всі умови договору купівлі-продажу нерухомого майна дотримані. Проте на даний час нотаріальне посвідчення договору неможливе. [PERSON], помер 31.10.2017 р. (на підставі свідоцтва про смерть [PERSON] 1-ФП № 267305, видане Центральним районним у місті [PERSON] відділом державної реєстрації актів цивільного стану головного територіального управління юстиції у Миколаївській області). На підставі заповіту від 26.07.2017 р. [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 486, яким заповідав позивачу все належне йому майно. У звязку із наміром прийняти спадщину позивачка звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області, однак приватним нотаріусом [PERSON] від 29.11.2017 року надано розяснення чинного законодавства, в якій їй відмовлено в прийнятті спадщини, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна нотаріально не посвідчений. На час укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна сторони цього договору ухилились від його\~нотаріального посвідчення, а на даний час визнання такого договору дійсним можливе лише в судовому порядку. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що вона з чоловіком придбали квартиру на біржі, однак через необізнаність сторін договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений, а лише зареєстрований на біржі. Позивачка вказують, що після укладання договору сторонами були виконані умови договору. Відповідно\~\~до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відразу після укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами позивачами було зареєстровано право власності в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, який на час виникнення спірних правовідносин мав повноваження реєстраційного органу. Довідкою комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» станом на 28.12.2012 р. квартира [ADDRESS] зареєстрована на підставі договору купівліпродажу №4752 від 11.08.2000 р. за [PERSON] та [PERSON] по ? частки за кожним. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у червні 1999 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. У відповідності з ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобовязується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обовязковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обовязки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Позивачка на теперішній час не має можливості реалізувати свої права щодо прийняття спадщини за заповітом, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений. Приймаючи до уваги те, що позивачка не мають можливості усунути порушення своїх прав в позасудовому порядку, позовні вимоги в частині вимог про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна підлягають задоволенню. Відповідно до\~ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України,\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Положеннями частини 1 статті 368 Цивільного кодексу України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За змістом ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Враховуючи презумпцію рівності часток у праві спільної сумісної власності та відсутність обставин, які б давали підстави для відступлення рівності часток, збільшення чи зменшення їх розміру, позов у частині вимог про визначення часток у спільній сумісній власності на квартиру по 1/2 частки за кожним із позивачів підлягає задоволенню. Таким чином, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. ст. 47, 227 ЦК УРСР, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»,

Outcome: approved