Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 40 будинку № 87/1 по вулиці Нагірна в місті Миколаєві. Свої вимоги мотивувала тим, що відповідач, хоча і зареєстрований за вказаною адресою, проте не проживає в вищезазначеній квартирі, відповідач не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги. Однак реєстрація відповідача за адресою не дає можливості позивачу реалізовувати своє право користування майном належним чином. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою № 40 будинку № 87/1 по вулиці Нагірна в м. Миколаєві. Відповідач надав заяву про слухання справи за його відсутністю, позовні вимоги визнає в повному обсязі, проти позову не заперечує. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Квартира [ADDRESS], на праві спільної сумісної власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 11.05.1998 року, виданого Миколаївською міською службою приватизації державного житлового фонду та зареєстрованого в ММБТІ за № 17675 від 10.06.1998 року. Відповідно до довідки житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» від 26.03.2018 року за вих.. № 2662/д за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: позивачка [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідач [PERSON] Відповідно до акту про не проживання від 28.03.2018 року складеному працівниками житлово-комунального підприємства та сусідами позивача, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживає з січня 2014 року. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно із ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно ч. 4 статті 206 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. \~За таких обставин, оскільки відповідач не є власником вказаної квартири, крім того не проживає в спірній квартирі, витрати на його утримання не несе, за комунальні послуги не сплачує, позовні вимоги визнає, зазначає, що в спірній квартирі не проживає з 2014 року, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в квартирі позивача порушує його права як власника, а позовні вимоги обґрунтованими та законними, і такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved