Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача матеріальної шкоди у розмірі 274 281 грн.00 коп. та моральної шкоди 20 000 грн. 00 коп.. Посилаючись на те, що між нею та відповідачем було укладено розписку, відповідно до якої вона сплатила грошові кошти у виді авансу у розмірі 52 600 грн. на придбання будинку. Відповідачем, після отримання авансу, було дозволено у присутності свідків, разом з чоловіком проживати в [INFO] та здійснювати ремонт. Розрахункових книжок для сплати комунальних послуг відповідач не надав. Вважала, що після сплати авансу, буде оформлено договір купівлі-продажу домоволодіння, тому розпочала ремонтні роботи. Загальна сума витрат на здійснення ремонту склала 169 081 грн. До цього часу договір купівлі-продажу не відбувся, оскільки як виявилось, відповідач не був власником вищевказаного житлового будинку. Від відповідача до суду надійшов відзив. Відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі. Посилаючись на те, що між позивачкою та ним не існувало укладеного договору (зобовязання), а тому немає підстав для стягнення з відповідача подвійної суми завдатку. Зазначає, що він має намір продати позивачці домоволодіння № 57 по вулиці 7 Слобідська в місті Миколаєві. Ним, як представником свого батька, було надано доступ позивачки до житла. В травні 2017 року, коли передавалися грошові кошти, була узгоджена ціна продажу належної батькові 1/10 частини вищевказаного житлового будинку у розмірі 388600,00 грн. Оскільки предметом купівлі-продажу є нерухоме майно, яке знаходиться у спільній частковій власності, ним було розпочато збір необхідних документів для того, щоб угода купівлі- продажу відбулася до вимог чинного законодавства, а саме нотаріально посвідчена. Отримання всіх необхідних документів тривало до березня 2018 року, в розписці про отримання авансу не був зазначений строк укладання договору купівлі продажу, а тому позивачка отримала згоду проживати в житловому будинку, спрогнозувати строки отримання всіх необхідних документів не малося можливим. Щодо стягнення моральної шкоди відповідач заперечує проти задоволення позову, оскільки між ним та відповідачем не існувало договірних правовідносин, які були б порушені відповідачем, і за наявності яких у позивачки виникло право на відшкодування моральної шкоди. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Як вбачається з розписки від 20.05.2017 року [PERSON] засвідчив, що отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 52600 грн. 00 коп. в рахунок вартості будинку за адресою: м. Миколаїв, вул. 7 Слобідська, 57. Передача коштів проведена в присутності свідків [PERSON] та [PERSON] З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.03.2018 року вбачається, що [PERSON] є власником 1/10 частки житлового будинку № 57 по вулиці 7 Слобідська в місті Миколаєві на підставі договору купівлі продажу від 18.04.1984 року, посвідченого державним нотаріусом другої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області. З наданих відповідачем доказів щодо оформлення документів про право власності на 1/10 частку будинку № 57 по вулиці 7 Слобідська в місті Миколаєві, вбачається, що з часу укладення усного договору про намір укладення договору купівлі продажу частки будинку, відповідачем проведено ряд дій щодо оформлення правовстановлюючих документів (а.с. 90-132). Відповідно до ч. 1 ст. 635 ЦК України, попереднім є договір, сторони якого зобов`язуються протягом певного строку укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Як встановлено, позивач і відповідач досягли усної домовленості про майбутнє укладення договору купівлі-продажу житлового будинку, належного відповідачу. Таким чином, між сторонами лише досягнуто домовленості про укладення договору купівлі-продажу, однак письмово договір купівлі-продажу на сьогодні не укладався. Позивач в своєму позові посилається на ст. 570 ЦК України, вважаючи, що надавши відповідачу кошти за придбання частки домоволодіння в майбутньому є завдатком. Відповідно до ст. 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов'язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Згідно ч 1.ст. 546 ЦК України завдаток є одним з видів забезпечення виконання зобовязання. Отже, відповідно до закону завдаток характеризують дві істотні умови: 1) завдаток може мати місце лише в разі наявності зобовязання; 2) завдаток одночасно є формою підтвердження зобовязання та засобом забезпечення його виконання. Таким чином, внесення завдатку, як способу виконання зобов'язання може мати місце лише в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Оскільки договір купівлі-продажу, який би за своєю формою та змістом відповідав вимогам закону, зокрема ст.ст.638, 640 ЦК України, між сторонами у справі укладений не був, а сторони лише домовилися укласти його в майбутньому, тому вказана сума є авансом, про що узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року № 6 - 176 цс 12. Позивач вважає що, якщо порушення зобовязання сталося з вини кредитора, він зобовязаний повернути боржникові завдаток та додатково сплатити суму у розмірі завдатку або його вартості, у звязку з чим просить стягнути з відповідача суму завдатку у розмірі 105 200 грн. (52600+52600=105200 грн.). Доводи позивача про те, що отримані відповідачем кошти підлягають поверненню в подвійному розмірі, оскільки договір купівлі-продажу не було укладено з вини останнього, є помилковими, оскільки ґрунтуються на невірному розумінні положень ст. 570 ЦК України. За нормами цивільного законодавства на відміну від завдатку, аванс - це лише спосіб платежу. Він не виконує забезпечувальної функції, а виконує функцію попередньої оплати. У разі видачі авансу кредитор не може бути зобов'язаний до повернення авансу у подвійному розмірі і, відповідно, до відшкодування збитків. За обставинами справи має місце передача позивачем відповідачу грошей за неукладеною угодою, тобто авансу, при цьому причини не укладення угоди не мають правового значення, для того щоб сплачена сума розглядалась як завдаток, на момент передачі коштів договір купівлі - продажу повинен бути укладеним, тільки в такому разі зобов'язання сторін є дійсними. Таким чином, внесення завдатку як способу забезпечення виконання зобовязання може мати місце лише у випадку наявності зобовязання, яке б мало випливати із договору, укладеного сторонами. Укладений між сторонами договір не можна вважати попереднім договором, оскільки за ч. 1 ст. 635 Цивільного кодексу України, попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, тобто при купівлі-продажу нерухомого майна це письмова форма, яка потребує нотаріального посвідчення. Відповідно до ч. 1ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Вказана норма передбачає стягнення коштів саме за невиконання грошового зобов'язання. Проте, дана норма не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки між сторонами грошового зобов'язання не виникло. Стягнення з відповідача суми авансу не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки такі дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав повернення сплаченого авансу за договором, який в цьому випадку не укладений. Позивачкою був здійснений ремонт на загальну суму 169 081 грн., що підтверджується договором на монтаж натяжних стель № 1170602 від 12.06.2017 року, договором на постачання послуг ліній звязку від 31.05.2017 року, договором № 1067 від 27.06.2017 року про установку металопластикових вікон, копій квитанцій, товарних чеків та видаткових накладних (а.с. 16-61), у звязку з чим вона просить стягнути вищезазначену суму з відповідача. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Статтею 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для примусового виробництва. Положеннями ч. 2 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого. Зазначеними вимогами цивільного законодавства встановлено, що всі роботи по ремонту та поліпшенню умов будинку потребують згоди власника. Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що ремонт в будинку № 57 по вулиці 7 Слобідська в місті Миколаєві був здійснений за згодою власника будинку. Тим більш, позивач сама зазначає, що відповідач, який надав дозвіл на проживання в будинку, не був власником будинку, про що їй було достеменно відомо та що вона підтвердила у судовому засіданні. Стаття 15 ЦК закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), споживачів (ст. 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (ст. 55). Стаття 20 ЦК України встановлює здійснення права на захист. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Позивач звертаючись до відповідача ставить вимоги як до власника нерухомого майна та заподіювача майнової шкоди, тоді як [PERSON] таким не є, відповідно й позбавлений права нести права та обовязки власника нерухомого майна. Власником нерухомого майна є [PERSON], що підтверджується витягом з реєстру речових прав на нерухоме майно, технічним паспортом, довідкою з МБТІ. Довіреність на представлення його інтересів видана [PERSON] датована 30.05.2017 року та 11.10.2017 року, тобто після укладання розписки про передачу авансу від 20.05.2017року. З врахуванням зазначеного позивач мала б застосувати підстави передбачені статтю 1212 ЦК України. Суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог не інакше як за зверненням особи (стаття 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). З огляду на письмові докази, досліджені в ході розгляду справи, оцінивши у сукупності, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд приходить до висновку що позивачем не вірно обраний спосіб захисту та суд позбавлений можливості застосувати іншій спосіб без виходу за межі позовних вимог та зміни підстав позову. Стосовно відшкодування моральної шкоди, то суд вважає, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини. За змістом ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушення нормальних життєвих звязків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 4 Постанови встановлено, що у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Пункт 5 Постанови встановлює, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Таким чином, відповідальність за шкоду вимагає встановлення складу правопорушення, елементами якого є шкода, протиправна поведінка, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Із характеру правовідносин, на які посилається позивач по справі, не випливає обовязок щодо відшкодування моральної шкоди. Також позивачем не надано належних та достовірних та достатніх доказів на підтвердження спричинення моральної шкоди та вини відповідача. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed