Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

Позивач, з урахуванням позовних вимог від 21 квітня 2015 року, звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання недійсним додаткового договору оренди земельної ділянки від 24 листопада 2011 року, яка належить [PERSON] згідно державного акта на право власності серії ДП №015043 від 15 квітня 2004 року, який був укладений між позивачем та СТОВ «Прогрес». На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 19 серпня 2014 року вона уклала з ФГ «Агроальянс» договір про оренду належної їй земельної ділянки, а в лютому 2015 року позивач дізналася, що СТОВ «Прогрес», з яким вона раніше 19 січня 2007 року уклала договір оренди цієї земельної ділянки строком на пять років, подав до Солонянського районного суду позов про визнання недійсним укладеного між ним та ФГ «Агроальянс» договору оренди земельної ділянки. Позивач зазначає, що СТОВ «Прогрес» після закінчення терміну дії договору оренди земельної ділянки від 19 січня 2007 року, самостійно 24 листопада 2011 року розробило проект додаткового договору оренди, який вона особисто не підписувала, строком до 2017 року, залишивши в силі умови, закріплені в первинному договорі, пунктом 34 якого було визначено, що однією з умов припинення дії договору є закінчення строку, на який його укладено, а згідно п. 41 договору він набирає чинності з моменту його державної реєстрації у Солонянському відділі ДРФ «ЦДЗК». [PERSON] посилається на те, що в договорі оренди не були прописані порядок і процедура його поновлення, а також реалізація намірів сторін на продовження договору, а уклавши основний договір СТОВ «Прогрес» провело його реєстрацію у відділі Держкомзему Солонянського району 24 січня 2007 року, оскільки умовою дійсності і набрання чинності договору була його обовязкова державна реєстрація в Солонянському відділі ДРФ «ЦДЗК», а 24 листопада 2007 року відповідач самостійно розробив проект додаткової угоди та уклав її на новий термін, проте позивач не підписував таку додаткову угоду. Позивач також посилається на те, що додатковий договір оренди не зареєстрований в державному реєстрі в Солонянському відділі ДРФ «ЦДЗК», а отже він не набрав чинності, а тому на підставі ст. 203 ЦК України є недійсним. Про те, що додатковий договір не був зареєстрований, позивач дізналася в 2014 році, звернувшись з усним запитом до Солонянського відділу ДРФ «ЦДЗК». При цьому позивач вважає, що відсутність такої державної реєстрації порушує її права, оскільки в разі невиконання або неналежного виконання СТОВ «Прогрес» своїх зобовязань, [PERSON] буде позбавлена можливості звернення до суду з позовом, оскільки цей договір не набрав чинності і є недійсним, а також не підписувався позивачем, тому з посиланням на ст. 203 ЦК України просить визнати його недійсним. В судовому засіданні 01 липня 2015 року представником позивача адвокатом [PERSON], який діє на підставі договору про надання юридичних послуг від 20 березня 2015 року (а.с.4-6) було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (а.с.88), а ухвалою від 01 липня 2015 року судом було задоволено клопотання та призначено почеркознавчу експертизу (а.с.100-101). У звязку, з неможливістю проведення експертизи через непридатність підпису позивача для ідентифікації виконавця, за клопотанням представника позивача 06 квітня 2016 року судом було призначено додаткову експертизу (а.с.201-203). В судове засідання [PERSON], яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.249) не зявилася, про причину неявки суд не повідомила, у звязку з чим, суд ухвалив здійснювати розгляд справи за відсутності позивача. Представник позивача, який про час та місце розгляду був повідомлений належним чином, в судове засідання 06 квітня 2017 року не зявився, згідно поданої заяви просив здійснювати розгляд справи без його участі, від клопотання про виклик та допит судового експерта [PERSON] відмовився (а.с.7, т.2). Представник відповідача, який про час та місце розгляду був повідомлений належним чином (а.с.4, т.2), в судове засідання 06 квітня 2017 року не зявився, згідно поданої заяви просив здійснювати розгляд справи без його участі (а.с.5 т.2). Надав суду письмові пояснення, згідно яких вважає, що як договір оренди, так і додаткова угода до нього вчинені в належній формі, а припущення позивача та його представника не ґрунтуються на жодних доказах і повністю спростовуються матеріалами справи. Первинною експертизою спростовано доводи позивача про те, що вона не підписувала спірну додаткову угоду, але зміст та умови вказаного договору оренди і додаткової угоди до нього вчинено в належній формі, оскільки підписано повноважними представниками обох сторін, що відповідає положенням ст.ст.205-209 ЦК України. Крім того, позивач протягом 2012-2014 року отримувала орендну плату, підписала особисто та схвалила додаткову угоду, отримуючи орендну плату в 2012-2014 роках, а факт отримання орендної плати підтверджено поясненнями позивача та його представника, а також відомостями про виплату орендної плати, що містяться в матеріалах справи. Прохав відмовити в задоволенні позову. В травні 2015 року представником відповідача були надані письмові заперечення на позов, згідно яких він вважає, що спірна додаткова угода належним чином зареєстрована відділом Держкомзему у Солонянському районі Дніпропетровської області 30 грудня 2011 року за №122505514000151, яка є невідємною частиною договору оренди землі № 040713200452 від 24 січня 2007 року, яка укладена з позивачем. За умовами додаткової угоди строк дії договору продовжено на пять років, тобто до 24 січня 2017 року. Відповідач вважає, що реєстрація спірної додаткової угоди була проведена належним чином, права позивача порушені не були, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають (а.с.32-34). Згідно поданих додаткових пояснень вважають, що оскільки позивач отримала другий примірник спірної додаткової угоди, протягом 2012-2014 років отримує від відповідача оренду плату, що не заперечувала і сам позивач, то навіть якщо позивач і не підписувала спірну угоду, відповідно до положень ст. 241 ЦК України вона своїми діями щодо отримання орендної плати фактично схвалила умови додаткової угоди (а.с.63-65). Крім того представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності, згідно якої він вважає, що позивач пропустила строк на звернення з позовом до суду, оскільки її твердження про те, що вона дізналася про укладання між нею та відповідачем додаткової угоди лише у 2015 році спростовуються фактичними обставинами справи. Так, відповідач зазначає, що він потягом 2007-2014 років сумлінно виконує свої обовязки з оплати орендної плати позивачу, яка приймається ним без жодних заперечень. Більш того, про отримання свого екземпляру додаткової угоди позивач розписалася у спеціальній відомості, а сама земельна ділянка не поверталася позивачу за актом приймання-передачі, як того вимагає договір. Тому, відповідач вважає, що позивач мала можливість звернутися до суду за захистом свого права з моменту укладання додаткової угоди, оскільки була обізнана про її укладання, а не з моменту звернення відповідача до суду з позовом про оскарження іншого договору оренди землі (а.с.44). Представник третьої особи відділу Держземагентва у Солонянському районі Дніпропетровської області, який про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.250 т.1), в судове засідання 06 квітня 2017 року не зявився, згідно поданої заяви просили здійснювати розгляд справи за їх відсутності (а.с.6 т.2). Відділ Держземагентва у Солонянському районі Дніпропетровської області надав суду письмові пояснення з приводу позову, згідно яких відповідно до постанови КМУ від 09 вересня 2009 року №1021 «Про затвердження порядків ведення Поземельної книги і Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі», Поземельна книга відкривається та ведеться на кожну земельну ділянку: у паперовому вигляді територіальними органами Держземагенства; в електронному вигляді операторами - структурними підрозділами ДП «Центр державного земельного кадастру», яке є адміністратором автоматизованої системи державного земельного кадастру, формують з її використанням аркуші землеустрою в електронному вигляді, дані про які містяться в файлі обміну даними про результати робіт із землеустрою в електронному вигляді. Поземельна книга у паперовому вигляді зберігається у територіальному органі Держземагенства за місцем розташування земельної ділянки. Таким чином відповідальність за внесення даних до автоматизованої системи несуть адміністратори «Центру ДЗК», після чого в електронному вигляді направляється до територіального органу Держземагенства для його підписання та проставляння печатки відділу. Після втрати чинності даної постанови та у звязку з набранням чинності постанови КМУ №1051 з 01 січня 2013 року відповідальність за ведення та внесення відомостей до Державного земельного кадастру та відкриття Поземельної книги на земельну ділянку несе територіальний орган Держземагенства. Після набрання чинності постанови №1051, створена Національна Кадастрова Система України на підставі даних відомостей Центру ДЗК. На підставі цього державний кадастровий реєстратор не мав змоги завчасно попередити про наявність зареєстрованого договору оренди земельної ділянки СТОВ «Прогрес», оскільки такі дані були відсутні в Національній Кадастровій Системі України, а книги реєстрації договорів оренди велися в паперовому вигляді та були закриті в серпні 2011 року. Таким чином, реєстрація укладених додаткових угод до договорів оренди проводилась Центром ДЗК у відповідності до постанови № 1021, яка діяла на період реєстрації, а територіальний орган Держземагенства надавав в електронному вигляді необхідний пакет документів для здійснення такої реєстрації. Згідно чинного законодавства під час здійснення державної реєстрації додаткових угод до договорів оренди, відкривався 4 розділ Поземельної книги, а в ході проведення повної інвентаризації архіву відділу, на підставі наказу начальника відділу від 24 грудня 2014 року № 75, було знайдено 4 розділи Поземельної книги, які свідчать про проведення державної реєстрації додаткових угод до договорів оренди земельних ділянок, в тому числі і про реєстрацію додаткової угоди, укладеної СТОВ «Прогрес» з [PERSON] (а.с.29). У судовому засіданні 22 лютого 2016 року судовий експерт Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз [PERSON], який був викликаний в судове засідання за клопотанням представника позивача пояснила, що виконати ухвалу суду не можливо, оскільки підпис [PERSON] дуже простий, не вистачає елементів для порівняння. У звязку з неявкою у судове засідання 06 квітня 2017 року всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутності сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, третьої особи, надані в судових засіданнях 01 липня 2015 року, 14 березня 2016 року, пояснення судового експерта, дослідивши наявні у справі та надані сторонами у судовому засіданні докази, приходить до наступного висновку. Положеннями ч.1\~\~ст. 3 ЦПК України\~передбачено, що\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 15 ЦК України\~\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК зокрема шляхом визнання угоди недійсною. Частиною 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Обєктом оренди є земельна ділянка. За змістом статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно з нормою статті 791 ЗК України земельна ділянка набуває ознак обєкта цивільних прав з моменту її формування з присвоєнням кадастрового номера та внесення в Державний земельний кадастр. Судом встановлено, що [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка площею 7,780 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер 12225055100:02:001:0520, що підтверджується копією державного акта на право приватної власності серії ДП №015043 від 15 квітня 2004 року (а.с.17), а відповідно до ч. 4 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди. Судом встановлено, що 19 січня 2007 року між СТОВ «Прогрес» та [PERSON] був укладений договір оренди землі, відповідно до п.п. 2,8 якого в оренду терміном на пять років передається земельна ділянка загальною площею 7,78 га, яка належить [PERSON] на праві власності згідно державного акта на право власності на землю серії ДП №015043 від 15 квітня 2004 року та розташована на території Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.14-15,17), а 24 січня 2007 року було здійснено державну реєстрацію вказаного договору у Солонянському відділі ДРФ «ЦДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №040713200452 (а.с.15). Також судом встановлено, що 24 листопада 2011 року між СТОВ «Прогрес» та [PERSON] була укладена додаткова угода до договору оренди землі від 24 січня 2007 року, яка є його невідємною частиною, відповідно до п.1.1 якої строк дії договору оренди продовжено на пять років до 24 січня 2017 року (а.с.13,30), а 30 грудня 2011 року було здійснено державну реєстрацію вказаної додаткової угоди до договору оренди землі у відділі Держкомзему у Солонянському районі, про що вчинено запис за №122505514000151 (а.с.13 зворот). Суду було надано копію розділу 4 Поземельної книги (а.с.31), а представник відповідача в судовому засіданні 22 травня 2015 року відмовився від свого клопотання про витребування у відділі Держземагентва у Солонянському районі Дніпропетровської області Поземельної книги (а.с.58), а така відмова від заявленого клопотання була прийнята судом. Згідно ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності, а ст. 13 цього закону передбачено, що договір оренди землі це договір за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про оренду землі», в редакції яка діяла на час укладання як договору так і додаткової угоди до нього, договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації, яка була вчинена 24 січня 2007 року, а додаткової угоди з 30 грудня 2011 року. Згідно ст.ст.125,126 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав, а право власності, користування земельною ділянкою оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» закріплено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Відповідно до п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 11 лютого 2010 року «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» до 01 січня 2013 року державна реєстрація зокрема, договорів оренди земельних ділянок, проводиться територіальними органами земельних ресурсів, а судом встановлено, що як договір оренди землі від 19 січня 2007 року так і додаткова угода до нього від 24 листопада 2011 були зареєстровані у Солонянському відділі ДРФ «ЦДЗК» та відділі Держкомзему у Солонянському районі Дніпропетровської області, тобто вказані договори оренди набрали чинності та у орендаря СТОВ «Прогрес» виникло право оренди спірної земельної ділянки. Посилання представника позивача на те, що спірна додаткова угода взагалі не була зареєстрована, а тому така угода є недійсною на підставі ст. 203 ЦК України, спростовуються матеріалами справи, оскільки суду було надано витяг з Поземельної книги, а саме розділ 4 на підтвердження здійснення реєстрації спірної додаткової угоди до договору оренди землі (а.с.31). Також представником позивача не доведено суду його посилання на те, що спірна додаткова угода була зареєстрована не 30 грудня 2011 року, а пізніше, про що, на його думку, свідчать орфографічні помилки в тексті аркуша №4/1 такі як «каластровий номер» замість «кадастровий номер», «руквізити» замість «реквізити». Проте такі посилання представника позивача не приймаються судом, оскільки відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, про що було розяснено представнику позивача в судовому засіданні. Представником позивача не було надано суду доказів виготовлення розділу 4 Поземельної книги пізнішою датою, ніж 30 грудня 2011 року, як не було надано і доказів підроблення аркуша розділу 4 Поземельної книги, на якому міститься інформація про державну реєстрацію спірної додаткової угоди (а.с.31). Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, а відповідно до ст.27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Згідно повідомлення судового експерта від 01 вересня 2016 року, через відсутність у розпорядженні експерта достатньої кількості вільних зразків почерку та підпису [PERSON], необхідних для повного та якісного проведення дослідження, відповідно до ч.7 ст.53 ЦПК України, проведення експертизи не можливо (а.с.234). Від виклику судового експерта для надання пояснень суду представник позивача відмовився (а.с.7, т.2), а тому суд вирішує справу за наявними у справі доказами. Таким чином, у звязку з тим, що позивачем не доведено відсутністьпроведення в установленому законом порядку державної реєстрації додаткової угоди до договору оренди землі від 24 листопада 2011 року, як не доведено і те що позивач не підписувала спірну угоду, що не доведено матеріалами справи, то суд вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні. При цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки позивачем та його представником не доведено непідписання позивачем додаткової угоди, то суд приходить до висновку про те, що про наявність спірної додаткової угоди позивачу було відомо з дня її підписання, тобто з 24 листопада 2011 року, а не з лютого 2015 року, як зазначено в позові. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюються тривалістю у три роки, а відповідно до ч.ч.3,4 ст. 267 позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення і сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Судом було встановлено, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним додаткової угоди від 24 листопада 2011 року лише 02 квітня 2015 року (а.с.2), тобто з пропуском строку позовної давності, про застосування якої було заявлено відповідачем, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позову. У звязку з відмовою в задоволенні позову в повному обсязі, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України витрати по справі, в тому числі за проведення судової почеркознавчої експертизи, покладаються на позивача. На підставі ст.ст.203,215,257,261,267,396,626,627,792 ЦК України; ст.ст.79,79-1,124,125,126,152 Земельного Кодексу України; Законом України «Про оренду землі»; Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: dismissed