Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, у якому просить розірвати шлюб, зареєстрований між ними 18.08.1990 року Танюшівською сільською радою Новопсковського району Луганської області, актовий запис № 4. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вони з відповідачем перебувають у шлюбі, від якого малолітніх дітей не має. Причиною розірвання шлюбу з'явилося те, що подружні відносини з відповідачем вже давно припинені, в психологічному плані вони не сумісні, в сім'ї часто виникають конфлікти, що призвело до втрати один до одного почуття любові та поваги, у зв'язку з чим сумісне проживання стало неможливим. Збереження шлюбу суперечить її інтересам. Спір про спільне нажите майно відсутній. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі, на позовних вимогах наполягає, просить їх задовольнити, у випадку неявки відповідача просить ухвалити заочне рішення. Після розірвання шлюбу просить залишити прізвище «[PERSON]». Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи суду не надав. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 21, 24 Сімейного Кодексу України, шлюбом є сімейний союз чоловіка і жінки, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Судом встановлено, що сторони з 18.08.1990 року перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER], виданим 18.08.1990 року Танюшівською сільською радою народних депутатів Новопсковського району Луганської області, актовий запис № 4. Згідно позовної заяви, від спільного шлюбу неповнолітніх дітей немає. Позивач [PERSON] після розірвання шлюбу бажає залишити прізвище, отримане після реєстрації шлюбу - «[PERSON]». Частинами 3 та 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 105 Сімейного Кодексу України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 Сімейного Кодексу України. У чинність ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги, що подружні відносини між сторонами припинені, шлюб існує формально, з часу знаходження позовної заяви в суді примирення між сторонами не відбулося, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, зважаючи на те, що відповідач заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надав, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому шлюб необхідно розірвати. Згідно ч. 2 ст. 115 Сімейного Кодексу України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного Кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Outcome: approved