Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вона у період з 01.04.2009 р. по грудень 2009 р. працювала у фізичної особи - підприємця «[PERSON]» на посаді директора бутіку (магазину) «[INFO]», що був розташований за адресою: [ADDRESS]. Направленням діяльності бутіку була роздрібна торгівля брендовим одягом, взуттям і аксесуарами. 15 грудня 2009 р. близько 12.30 год. у магазин прибули представники центрального офісу «[INFO]» ([PERSON] та чотири громадянина кавказької національності) для відвантаження товару та його охорони, одного із них всі називали [PERSON], та [PERSON] повідомила, що рішенням власника магазин буде закритий. Прибулі охоронці в грубій формі під впливом психічного насильства змушували позивача написати розписку про те, що вона нібито бере гроші в борг у громадянки [PERSON] - власниці бренда «[INFO]», мотивуючи це необхідністю погашення недостачі. При цьому ніякої інвентаризації товару в магазині не проводилося та позивач нічого кому не заборгувала. [PERSON] відмовилася писати розписку та вимагала проведення інвентаризації з оформленням усіх необхідних документів. Цю розмову чула покупниця, що перебувала у той момент у торговому залі. Охоронці в грубій формі запропонували покупцеві вийти з магазину. Один з них за руку її вивів на вулицю. Після цього вони (охоронці) закрили ролети на скляних вхідних дверях, відібрали сумочку позивача з особистими речами, у якій перебувала її трудова книжка і мобільні телефони. Один з охоронців із її сумочкою вийшов з торговельного залу на вулицю та зачинив за собою вхідні двері в магазин. Після цього охоронці, що залишилися, стали позивачу погрожувати та казали, що не випустять доти, поки вона не напише необхідний текст розписки. На позивача чинився психологічний тиск, їй погрожували. При цьому були присутні продавці: [PERSON] і [PERSON]. Після написання розписки позивачу дозволили покинути магазин. На виході охоронець повернув їй вилучену сумочку. Трудову книжку позивачу не повернули і досі. Оскільки тривалий час ніяких вимог від вищевказаних осіб не надходило, позивач заспокоїлася і думала, що цей жах закінчився, у міліцію позивач не зверталася, тому що звернення до міліції могло спричинити виконання погроз у відношенні позивача з боку невідомих їй осіб. 25 січня 2013 р. позивачем поштою була отримана судова повістка про виклик до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська у судове засідання у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 110 640,00 грн., яка підтверджується розпискою, написаною нею під психічним примусом і погрозами 15 грудня 2009 року. Судом позовні вимоги було задоволено. Позивачем зазначається при зверненні до суду із даним позовом, що вона ніколи не брала у гр. [PERSON] ніяких грошей, а розписка нею написана під примусом, та посилається як на підставу позову на ч. 1 ст. 231 ЦК України, відповідно до якої правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Предмет позову становить вимога про визнання недійсним договору займу (розписки) від 15 грудня 2009 року на суму 110 640 грн., який вчинений [PERSON] в інтересах [PERSON], як такий, що укладено під впливом насильства (психічного тиску) з боку третіх осіб. Представники відповідача позов не визнали та просили суд відмовити в задоволенні позову повністю та посилалися на те, що позивачем викладені обставини, які не відповідають фактичним обставинам справи. Разом з тим, відповідно до письмових запереченнях відповідача 15 грудня 2009 р. за договором позики грошових коштів б/н від 15.12.2009 р. у виді розписки [PERSON] [INFO] ІНП [NUMBER] паспорт серії [NUMBER], виданий Амур-Нижньодніпровським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській обл., 12.12.2006 р., що мешкає за адресою: [ADDRESS], було надано у борг грошову суму в розмірі 110 640,00 грн. [PERSON] паспорт серія [NUMBER] виданий Жовтневим РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області 19.04.1996 р., що мешкає за адресою: [ADDRESS], про що позивачем власноруч було складено розписку б/н від 15.12.2009 р., згідно з якою відповідач 15 грудня 2009 року надав позивачу кошти у розмірі 110 640,00 грн. в присутності свідків: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. У свою чергу [PERSON] зобов'язалася повернути відповідачу суму наданих коштів в повному обсязі не пізніше 01.02.2010 р. Однак, попри взяті на себе зобов'язання, [PERSON] не виконала умови договору позики щодо своєчасного повернення грошової суми отриманої позики у встановлений розпискою термін та є боржником, який прострочив виконання зобов'язання. У судове засідання, в якому ухвалено судове рішення, позивач не з'явилася, не повідомила про причини неявки. Представник позивача за довіреністю [PERSON] надав до суду заяву про відкладення розгляду справи, оскільки інший представник позивача [PERSON] знаходиться у відрядженні у м. Києві з метою прийняття участі судовому засіданні у ВССУ 08.08.2014 р. (суду не було надано доказів на підтвердження обставин, зазначених в цій заяві). Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] заперечували проти задоволення поданого клопотання, вважали таку поведінку позивача як затягування з розглядом справи та вважали необхідним розглядати справу; в задоволенні клопотання [PERSON] було відмовлено. Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстави для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Особа здійснює свої права вільно на власний розсуд (ст. 12 ЦК). Відповідно до ст. 13 ЦК цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства (ч. 1). Судом встановлено, що 15.12.2009 р. між сторонами в даній справі був укладений договір позики, за яким [PERSON] взяла у [PERSON] позику в розмірі 100 640,00 грн., взяв на себе зобов'язання повернути до 01.02.2010 р. (а.с. 6); про укладення даного правочину свідчить розписка, написана [PERSON] власноруч у присутності свідків, зазначених нею також власноруч. Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею ст. 203 ЦК України насамперед встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а конкретні підстави для визнання договорів недійсними визначені ст.ст. 215, 218 - 235 ЦК України, і такі підстави повинні мати місце саме на час укладення такого договору. Звертаючись до суду із даним позовом, позивач наголошувала на тому, що правочин був вчинений проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного та психічного тиску з боку невідомих осіб (ч. 1 ст. 231 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 57-60 ЦПК України; відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За розгляду справи позивач, на переконання суду, не довела тих обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог, не надала докази відповідно до вимог ст.ст. 57-59 ЦПК України, через що суд мав би змогу дійти до іншого висновку у справі, яка розглядалася. Відповідно до висновку судової почеркознавчої експертизи, який складено 17.04.2014 р., №1891 (а.с. 286 - 289) рукописний текст розписки від 15.12.2009 від імені [PERSON], що починається та, відповідно, закінчується словами: «Расписка Я, [PERSON]...» та «...Свидетель 3» ... « 15.12.2009 г. [PERSON]», виконані [PERSON]. Вирішити, чи виконаний зазначений рукописний текст [PERSON] під впливом збивальних факторів (природних, штучних), не виявилося можливим з причин, вказаних в дослідницькій частині висновку. Разом з тим, згідно з даним висновком підпис від імені [PERSON] в розписці від її імені від 15.12.2009, розташований у правому нижньому куті, праворуч запису «[PERSON]», виконаний [PERSON]. Вирішити питання, чи виконаний досліджуваний підпис [PERSON] під впливом збивальних факторів (природних, штучних), не виявилося можливим з причин, зазначених в дослідницькій частині висновку. В той же час відповідно до дослідницької частини даного висновку (а.с. 288 та а.с. 288 зв.) ознаки, що свідчили би про виконання досліджуваного рукописного тексту [PERSON] та зазначеного підпису під впливом будь-яких збивальних факторів (природних, штучних) не відобразилися, тому експертові вирішити питання чи виконаний досліджуваний зазначений рукописний текст та підпис [PERSON] під впливом збивальних факторів (природних, штучних) не виявляється можливим. Що стосується показань свідка [PERSON] (а.с. 115), то даний свідок не повідомила будь-яких фактичних даних, на підставі яких суд мав би змогу встановити наявність обставин, що обґрунтовують вимоги позову [PERSON], та інших обставин, які мають значення для вирішення даної справи. Навпаки, свідчення [PERSON] щодо обставин, які мають значення для вирішення даної справи, відрізняється від викладеного [PERSON] у позові. Відповідно до пояснень даного свідка (а.с. 115), який був допитаний на виконання окремого доручення Ленінським районним судом м. Севастополя, свідок бачила, як «….троє чоловіків кавказької зовнішності викинули дівчину з автомобіля на вулицю, вона плакала …». Джерело інформації показань свідка (а.с. 116) відповідно до пояснень свідка «… зі слів [PERSON] та особисто побачила як викидали з машини»; в той же час, позивач у позові не повідомляла про будь-яке перебування її у машині, з якою вона могла бути викинутою особами кавказької зовнішності, та навпаки позивач наполягала на тому, що (а.с. 2-3) події відбувалися у приміщенні магазину та після написання розписки «…. дозволили покинути магазин, на виході охоронець повернув їй вилучену сумочку …». В той же час, з приводу усунення Ленінським районним судом м. Севастополя (ухвала цього суду від 23.12.2013 р.) неправильності показань свідка [PERSON] в протоколі Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.07.2013 р. та засвідчення правильності доповнень її показів (а.с. 188 та а.с. 188 зв.), то даний доказ не є належним: відповідно до ухвали Ленінського районного суду м. Севастополя (а.с. 115) допит свідка проводився у судовому засіданні: судове засідання, в якому допитувалася свідок [PERSON], відбувалося в приміщенні суду у м. Севастополі, на порушення ч. 1 ст. 197 ЦПК України під час цього судового розгляду не здійснювалося повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Посилання у протоколі судового засіданні (а.с. 115) на несправність фіксуючого засобу «Камертон», через що вівся протокол судового засідання, не є обставиною, яка звільняє від виконання передбаченого ч. 1 ст. 197 ЦПК України обов'язку, тоді як складення протоколу закон допускає виключно за умови вчинення окремої процесуальної дії поза судовим засіданням (ч. 1 ст. 200 ЦПК України). Разом з тим, ЦПК передбачає можливість розгляду зауважень лише щодо технічного запису судового засідання та журналу судового засідання (ст. 19 Конституції України та ст. 199 ЦПК України). Таким чином, оскільки для підтвердження обставин, які покладені позивачем в основу позову, позивач не надала доказів (ст.ст. 10, 60 ЦПК України), джерела отримання доказів вичерпані, суд, аналізуючи встановлені обставини в їх сукупності, які в цій справі спростовують доводи позивача (ст. 11 ЦПК України), дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю (щодо вимоги позову [PERSON] про визнання недійсною розписки, то розписка укладається на виконання укладеного правочину та законом (ст. 16 ЦК України) не передбачений такий спосіб захисту права як визнання розписки недійсною). Судові витрати віднести на рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено (ст.ст. 88 та 215 ЦПК України).

Outcome: dismissed