Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить: -визнати протиправним та скасувати наказ директора Підприємства об`єднання громадян «Херсонське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» № 06-п від 06.04.2020 «Про розірвання трудового договору з завідуючою бази відпочинку «Маяк [PERSON] ». ; -поновити [PERSON] на посаді завідуючої бази відпочинку «Маяк» Підприємства об`єднання громадян «Херсонське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих». -стягнути з Підприємства об`єднання громадян «Херсонське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу. Позов мотивований тим, що з 2007 року позивач обіймала посаду завідуючої бази відпочинку «Маяк» Підприємства об`єднання громадян «Херсонське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих». 06.04.2020 року директор підприємства повідомив позивача, що її звільнено з посади наказом № 06-П на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України на підставі доповідної записки в.о. головного бухгалтера. Зазначає, що наказ про звільнення не містить правового обґрунтування, доповідна записка не може бути доказом вини особи. Наказ не містить жодних відомостей про те, що саме є предметом правопорушення, про яку саме грошову суму йде мова, чи проводилось службове розслідування/перевірка, чи існує вирок суду, яким позивач визнана винною у вчиненні злочину. У порушення вимог ст. ст. 247, 252 КЗпП України згода виборних профспілкових органів на звільнення [PERSON] не надавалась. 30.11.2020 року до суду надійшов відзив позивача в якому відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити в задоволенні позову. Зазначено, що звільнення є законним. Позивач була ознайомлена з наказом № 27 від 01.02.2020 року, відповідно до якого, на підприємстві було встановлено касову дисципліну, а саме, встановлено точку віддаленої реалізації з відповідним лімітом на кожен день, прописаний механізм здачі готівкових коштів до каси підприємства, особливості ведення касової книги, складання авансових звітів та інше. [PERSON] було ознайомлено, проте, остання відмовилась залишити свій підпис про ознайомлення з ним, про що було складено акт про відмову від 18.02.2020 року. У відповідності до розділу 1 договору №1 про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 26.02.2009 [PERSON] зобов`язана вести облік, складати і надавати у встановленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух і залишки довірених їй матеріальних цінностей. Порушення позивачем правил звітності призвело до нестачі коштів, а також того, що отримані нею кошти було використано не за їх прямим призначенням, а використовувались на власний розсуд. Позивачем не виконувались й інші накази директора. Також зазначено, що позивачем не було надано до суду жодних доказів того, що вона є членом виборного профспілкового органу ПОГ «Херсонське УВП УТОС» або членом первинної профспілкової організації ПОГ «Херсонське УВП УТОС». Заслухавши представників сторін, вивчивши матеріали справи судом встановлено наступне. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених в позовній заяві, просила їх задовольнити. Зазначила, що подала до суду заперечення на відзив, вважає подання відзиву із пропуском строку, встановленого в ухвалі про відкриття провадження зловживанням процесуальними правами. Представник відповідача пояснила, що позовні вимоги не визнає з підстав зазначених в позові. З пояснень представника відповідача вбачається, що неподання вчасно відзиву та доказів обумовлено обставинами пов`язаними із зміною представника, хворобою та іншими обставинами. Питання щодо наявності чи відсутності зловживання правом на подання заяви вирішується судом у кожному конкретному випадку окремо. Проте, за загальним правилом, яке міститься у справі «Миролюбов та інші проти Латвії» (рішення від 15.09.2009), про зловживання правом у розумінні п. 3 ст. 35 Конвенції мова йде у тих випадках, коли поведінка заявника, яка явно не відповідає призначенню гарантованого Конвенцією права на звернення до Суду, порушує встановлений порядок роботи Суду або ускладнює належний перебіг розглядів справ. При цьому Суд наголошує, що визнання заяви неприйнятною з мотивів зловживання правом на подання заяви є винятковим процедурним заходом (пункти 62, 65). Зловживання правом - це особливий вид правової поведінки, який полягає у використанні особою своїх прав у недозволені способи, що суперечать призначенню права, внаслідок чого завдаються збитки (шкода) суспільству, державі, окремій особі. Стримування зловживання правом - це боротьба не з самою поведінкою, а з конкретними проявами правової поведінки, що завдають шкоди суспільству й особі. Верховний Суд, визнаючи певні дії учасників процесу зловживанням процесуальними правами, часто зазначає, що ознакою зловживання процесуальними правами є не просто конкретні дії, а дії, спрямовані на введення суду в оману, затягування розгляду справи, створення перешкод опоненту. Феномен зловживання процесуальними правами як особливий різновид цивільного процесуального правопорушення полягає у тому, що при зловживанні процесуальними правами відбувається порушення умов реалізації суб`єктивних цивільних процесуальних прав. Це положення відповідає загальнотеоретичним розробкам конструкції зловживання правом, в яких воно нерідко визначається як поведінка, що перевищує (або порушує) межі здійснення суб`єктивних прав. Суб`єкт цивільного судочинства свої цивільні процесуальні права має здійснювати відповідно до їх призначення, яке або прямо визначено змістом того чи іншого суб`єктивного права, або вочевидь випливає з логіки існування того чи іншого суб`єктивного процесуального права. Зловживання процесуальними правами може мати форму штучного ускладнення цивільного процесу, ускладнення розгляду справи в результаті поведінки, що перешкоджає винесенню рішення у справі або вчиненню інших процесуальних дій. Притягнення особи до відповідальності за процесуальні зловживання повинно ґрунтуватися на доказах її вини. Факти процесуальних зловживань можна віднести до фактів, що доказуються в режимі процесуальних фактів, які включаються у загальний або локальний предмет доказування у справі. З аналізу наведених норм вбачається, що зловживанням правами можуть бути визнані дії учасника процесу, які формально хоча й передбачені серед його повноважень та прав, однак здійснюються ним не з метою досягнення передбаченого законом процесуального результату, а з метою затягування чи взагалі перешкоджання розгляду справи. Саме цей критерій є основним для кваліфікації дій особи як зловживання правами. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» (п.п.22, 23 Рішення від 28 березня 2006 року, заява №23436/03) право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Тим не менше, право доступу до суду не може бути обмеженим таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями. При цьому правила регулювання строків мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для вжиття до відповідача заходів примусу за зловживання процесуальними правами, оскільки хоча відповідач й не подав вчасно відзив та матеріали, проте відсутні докази того, що такі його дії, здійснюються ним з метою перешкоджання судочинству. Натомість, рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких обставин долучені до відзиву матеріали підлягають дослідженню в судовому засіданні. Згідно відомостей трудової книжки [NUMBER] на ім`я [PERSON] , дата заповнення 20.04.1976 року, позивач з 15.03.2007 року працювала заступником директора бази відпочинку «Маяк» - наказ № 22-к від 15.03.2007 року. 03.01.2017 року назву посади змінено на «завідувач бази» на підставі наказу №18/1 від 03.01.2017 року. (а.с. 49-58) У розділі ІІ посадової інструкції завідувача бази відпочинку Підприємства об`єднання громадян «Херсонське учбово-виробниче підприємство Українського товариства сліпих» визначено завдання та обов`язки. (а.с. 60-61) А саме, завідувач бази відпочинку: - визначає, формулює, планує, здійснює і координує всі види діяльності бази відпочинку; - організує роботу і ефективну взаємодію виробничих одиниць, направляє їх діяльність на досягнення високих темпів розвитку і удосконалення; \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ - направляє діяльність персоналу на досягнення високих економічних та фінансових результатів; - забезпечує виконання планів капітального будівництва, постачальниками, замовниками; - організує виробничо-господарську діяльність бази відпочинку на основі застосування методів обґрунтованого планування, нормативних матеріалів, фінансових і трудових витрат; - вживає заходів щодо забезпечення підприємства кваліфікованими кадрами, найкращого використання безпечних і сприятливих умов праці, додержання вимог законодавства про охорону навколишнього середовища; \~ \~ \~ \~ - здійснює заходи з соціального розвитку колективу бази Відпочинку; проводить роботу щодо зміцнення трудової і виробничої дисципліни, сприяє розвитку творчої ініціативи і трудової активності працівників; - забезпечує сполучення економічних і адміністративних методів керівництва, матеріальних і моральних стимулів підвищення ефективності праці, а також підсилення відповідальності кожного працівника за доручену йому справу; - вирішує всі питання в межах наданих йому прав, доручає виконання окремих організаційно-господарських функцій іншим посадовим особам: заступнику керівника, керівникам виробничих підрозділів; - здійснює заходи щодо соціального захисту колективу підприємства, забезпечення і-збереження зайнятості працівників; - представляє підприємство в органах державної влади і у взаємовідносинах з партнерами; - готує проекти нормативних документів, що вимагають затвердження загальними зборами акціонерів. Згідно пункту IV даної інструкції завідувач бази несе відповідальність: -за неналежне виконання або невиконання своїх посадових обов`язків, що передбачені цією посадовою інструкцією, - в межах, визначених чинним законодавством України про працю; -за правопорушення, скоєні в процесі здійснення своєї діяльності, - в межах, визначених чинним адміністративним, кримінальним та цивільним законодавством України; - за завдання матеріальної шкоди - в межах, визначених чинним цивільним законодавством та законодавством про працю України; - завідувач бази відпочинку несе персональну відповідальність за наслідки прийнятих ним рішень, що виходять за межі його повноважень, які визначені чинним законодавством, Статутом підприємства, іншими нормативними правовими актами; - завідувач бази відпочинку, який недобросовісно використовує майно та кошти бази відпочинку у власних інтересах, або в інтересах, протилежних інтересам засновників, несе відповідальність в межах, визначених цивільним, кримінальним та адміністративним правом. Відповідно до підпису, позивач ознайомлена з інструкцією 03.01.2017 року. 26.02.2009 року між позивачем та адміністрацією підприємства укладено договір № 1 про повну матеріальну відповідальність. (а.с. 94) Наведене дає підстави вважати, що позивач є особою, яка несе повну матеріальну відповідальність. Згідно наказу № 6-П від 06.04.2020 року [PERSON] звільнено з посади завідуючого бази відпочинку «Маяк» ПОГ «Херсонське УВП УТОС» в зв`язку із вчиненням дій, які дають підстави для втрати довір`я до неї як до працівника, яка безпосередньо обслуговує грошові та матеріальні цінності, п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. Підставою для звільнення зазначено доповідну виконуючої обов`язки головного бухгалтера ПОГ «Херсонське УВП УТОС» Плотнікової Л.П. від 11.03.2020 року. (а.с. 89) У доповідній записці в.о. головного бухгалтера [PERSON] зазначено наступні відомості. Вказано, що позивач принесла другий екземпляр касової книги, де зареєстровані відпочиваючи та їхні доплати за путівки без надання касових ордерів, з записом про здачу готівки до каси підприємства. Також надано авансові звіти без підпису та без видаткових накладних, які не затверджені директором та головним бухгалтером. Вказано, що сума коштів не зданих до каси підприємства дорівнює 533924,23 грн., з іншими нарахуваннями 659135,76 грн. Вказано, що позивачу було направлено листи з описом всіх законів та роз`яснення до всіх пунктів закону, що за весь 219 рік позивач не здала жодного звіту за період проживання відпочиваючих для списання продуктів та перевірки надходження готівки. (а.с. 91) З постанови слідчого відділення Херсонського відділу поліції ГУНП в Херсонській області від 19.09.2020 року вбачається, що у провадженні слідчого перебуває кримінальне провадження №12020230040001005 від 17.03.2020 року за фактом розтрати коштів службовими особами бази відпочинку «Маяк» ПОГ «Херсонське УВП УТОС» під час закупівлі продуктів харчування, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 191 КК України. Даною постановою було закрито кримінальне провадження. (а.с. 71) Ухвалою Херсонського міського суду від 17.12.2020 року дана постанова слідчого про закриття кримінального провадження була скасована. (а.с. 130-131). Таким чином встановлено, що кримінальне провадження №12020230040001005 перебуває на стадії досудового розслідування. 22.07.2019 року наказом № 61 ПОГ «Херсонське УВП УТОС» встановлено ведення порядку збору готівкової виручки від реалізації путівок. (а.с. 106) З звернення [PERSON] на ім`я директора підприємства вбачається про її незгоду з даним наказом. (а.с. 107) Наведене звернення не містить дати надсилання. Наказом № 77 від 30.08.2019 року зобов`язано [PERSON] здати всю готівку на розрахунковий рахунок підприємства. Доказів ознайомлення позивача з даним наказом не надано. (а.с. 108) З доповідної [PERSON] на ім`я директора підприємства від 30.08.2019 року вбачається звернення позивача щодо використання коштів бази відпочинку. (а.с. 109) Надано до матеріалів відзиву накази директора ПОГ «Херсонське УВП УТОС» № 81 від 10.09.2019 року та № 79 від 04.09.2019 року щодо питань відносно касової дисципліни. (а.с. 110-112) Доказів ознайомлення позивача з даними наказами не надано. Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України «Про засади державної мовної політики» Сторони, які беруть участь у справі, подають до суду письмові процесуальні документи і докази, викладені державною мовою. У межах території, на якій поширена регіональна мова (мови), що відповідає умовам частини третьої статті 8 цього Закону, допускається подача до суду письмових процесуальних документів і доказів, викладених цією регіональною мовою (мовами), з перекладом, у разі необхідності, на державну мову без додаткових витрат для сторін процесу. Рішенням Херсонської обласної ради від 14.12.2018 року № 1143 визнано таким, що втратило чинність рішення ХVІІ сесії Херсонської обласної ради VІ скликання від 17 серпня 2012 року № 553 «Про першочергові заходи щодо виконання в Херсонській області Закону України «Про засади державної мовної політики», де визначався статус регіональної мови. До відзиву долучено доповідну від 10.09.2019 року. Дана доповідна складена російською мовою, переклад не долучено на державну мову. (а.с. 113-114) За таких обставин наведений доказ є недопустимим, оскільки його подано без дотримання вимог закону щодо документів, складених не на державній мові, тобто не надано переклад. У зв`язку із чим суд не бере до уваги даний документ. Згідно із ст. 4 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними (ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Для розірвання трудового договору за пунктом 2 частини першої статті 41 КзпП України потрібна наявність таких умов: 1) безпосереднє обслуговування працівником грошових, товарних або культурних цінностей (прийом, зберігання, транспортування, розподіл і т.ін.); 2) винна дія працівника; 3) втрата довір`я до працівника з боку власника або уповноваженого ним органу. Як роз`яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів, звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я. Виходячи з викладеного та розуміння безпосереднього обслуговування грошових і товарних цінностей можна дійти висновку, що основне коло працівників, які безпосередньо обслуговують грошові та товарні цінності, це особи, які одержують їх під звіт. Як роз`яснено в абзаці другому пункту 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 Про практику розгляду судами трудових спорів, звільнення з підстав втрати довір`я суд може визнати обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. ін.), вчинив умисно або необережно такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я. Звільнення з підстави втрати довіри може вважатися обґрунтованим, якщо працівник, який безпосередньо обслуговує грошові або товарні цінності (зайнятий їх прийманням, зберіганням, транспортуванням, розподілом і т. п.), такі дії, які дають власнику або уповноваженому ним органу підстави для втрати до нього довір`я (зокрема, порушення правил проведення операцій з матеріальними цінностями). Як вбачається, підставою для розірвання трудового договору у зв`язку з втратою довіри є здійснення працівником винних дій. Форма вини при цьому значення не має. Необережна вина працівника також може бути підставою для звільнення так, як і вина умисна. Однак власник у разі спору зобов`язаний довести і факт порушення, і вину працівника. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обтирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У ст. 9 ч. 2 Конвенція МОП N 158 про припинення трудових відносин з ініціативи роботодавця 1982 року, яка ратифікована 04.02.1994 року Постановою Верховної Ради України, вказано, щоб тягар доведення необґрунтованості звільнення не лягав лише на працівника, методами, зазначеними в статті 1 цієї Конвенції, передбачено першу або другу чи обидві такі можливості: - тягар доведення наявності законної підстави для звільнення, як це визначено в статті 4 цієї Конвенції, лежить на роботодавці; - згадані в статті 8 цієї Конвенції органи наділяються повноваженнями виносити рішення про причину звільнення з урахуванням поданих сторонами доказів та відповідно до процедур, передбачених національними законодавством і практикою. Таким чином, відповідач зобов`язаний доказувати наявність вини працівника, зокрема при розгляді спорів про поновленні на роботі. З урахуванням цього, наприклад, сам факт нестачі грошових коштів чи товарних цінностей, отриманих працівником під звіт, не є достатньою підставою для звільнення працівника у зв`язку з втратою довіри. Відповідач повинен довести наявність у діях працівника конкретних порушень, довести вину працівника в цих порушеннях. Такими можуть бути порушення порядку прийняття і відпускання грошових і товарних цінностей, недодержання правил їх збереження, неповідомлення відповідним посадовим особам про обставини, які перешкоджають забезпеченню збереження грошових і матеріальних цінностей, обмірювання, обважування чи обрахування осіб, які одержують (купують) товарні цінності чи валюту. Якщо провина працівника в здійсненні конкретних дій не встановлена, то працівник не може бути звільнений за мотивами втрати довіри, незважаючи навіть на недостачу або зіпсування довірених цінностей. Вина працівника повинна бути доведена належними та допустимими доказами. На думку суду, доповідна записка в.о. головного бухгалтера, яка зазначена підставою для звільнення, не є належним та допустимим доказом вини позивача в порушеннях, які зазначені в тексті доповідної. Дана доповідна записка від 11.03.2020 року яка містить особисту думку працівника, щодо дій іншого працівника, на думку суду не може бути належним та допустимим доказом вини позивача. На запитання суду представник відповідача пояснила, що незалежної перевірки або аудиту на підставі доповідної не проводили на підприємстві. Враховуючи наведене, факт наявності кримінального провадження №12020230040001005 від 17.03.2020 року, яке не завершене та винних осіб не встановлено, факт відсутності перевірки відомостей, зазначених в доповідній, суд дійшов висновку, що звільнення позивача відбулося незаконно, тобто без доведення вини. Належних та допустимих доказів на підтвердження вини позивача в діях, які зазначені в доповідній записці від 11.03.2020 року суду з боку відповідача не надано. Відповідно до ч. 1 ст. 90 ЦПК України, показання свідка це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Згідно із ст. ч. 1 ст. 91 ЦПК України, виклик свідка здійснюється за заявою учасника справи. У відповідності із ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянуті речові докази. Представником відповідача надано наказ № 27 від 01.02.2020 року щодо дій відносно готівки. Також надано акт від 18.02.2020 року про ознайомлення [PERSON] з даним наказом та про відмову від підпису щодо ознайомлення. (а.с. 92, 93) Також надано акт від 18.02.2020 року про відмову [PERSON] надати письмові пояснення щодо нездачі товарних звітів по щоденному списанню продуктів харчування; відсутності приходних та розхідних ордерів по прийому готівки на віддаленому пункті реалізації; про відсутність підписів директора, головного бухгалтера та касира на авансових звітах і нездачу їх до каси підприємства у належний термін; про нездачу коштів-готівки після закінчення роботи віддаленого пункту реалізації. (а.с. 105) Дані акти складено працівниками відповідача, що дає підстави вважати, що відомості, зазначені в актах базуються на поясненнях осіб, що його підписали. Клопотання про допит даних осіб в якості свідків представником відповідача не заявлялось. Без допиту осіб, зі слів яких складено документ, суд не може прийняти акти від 18.02.2020 року в якості належного та допустимого доказу на підтвердження факту ознайомлення позивача із наказом № 27 від 01.02.2020 року та відмови від дачі пояснень. Відповідно до частини 1 статті 43 КЗпП, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 2 статті 41 КЗпП, може бути здійснено лише за попередньою згодою профспілкового органу Тобто, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п`ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Подання власника або уповноваженого ним органу має розглядатися у присутності працівника, на якого воно внесено. Розгляд подання у разі відсутності працівника допускається лише за його письмовою заявою. За бажанням працівника від його імені може виступати інша особа, у тому числі адвокат. Якщо працівник або його представник не з`явився на засідання, розгляд заяви відкладається до наступного засідання у межах 15-денного строку. У разі повторної неявки працівника (його представника) без поважних причин подання може розглядатися за його відсутності. У разі якщо виборний орган первинної профспілкової організації не утворюється, згоду на розірвання трудового договору надає профспілковий представник, уповноважений на представництво інтересів членів професійної спілки згідно із статутом. Виборний орган первинної профспілкової організації (профспілковий представник) повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що профспілковий орган дав згоду на розірвання трудового договору. Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Якщо працівник одночасно є членом кількох первинних профспілкових організацій, які діють на підприємстві, в установі, організації, згоду на його звільнення дає виборний орган тієї первинної профспілкової організації, до якої звернувся власник або уповноважений ним орган. Рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути обґрунтованим. У разі якщо в рішенні немає обґрунтування відмови в наданні згоди на розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). У відповідності із положеннями ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Надано сторонами копію друкованого тексту із зазначенням порядку денного від 07.04.2020 року, даний документ не містить назви. В тексті містяться відомості щодо внесення подання про звільнення [PERSON] , яке не було розглянуто внаслідок запровадження карантинних обмежень, про розгляд наказу № 6-П, про повідомлення за допомогою телефонного зв`язку. (а.с. 8, 117-118) Документи є засобами свідчення, доведення певних фактів і тому мають правове значення. Копія зазначеного документа не містить ознак документу, відсутня назва документу, відсутній номер документу. Таким чином даний доказ є недопустимим. Сторонами не надано суду доказів існування даної профспілкової організації, статуту або витягу із статуту, доказів обрання голови профспілкової організації. Крім того, належних та допустимих доказів членства в профспілковій організації з боку позивача не надано. За таких обставин, враховуючи відсутність доказів членства позивача у профспілковій організації, суд дійшов висновку, що позовні вимоги з підстав неотримання згоди на розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу з працівником, який є членом професійної спілки, що діє на підприємстві є недоведеними. На підставі викладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині визнання протиправним та скасування наказу № 6-П від 06.04.2020 року про звільнення позивача та про поновлення на роботі з підстав незаконного звільнення є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Оскільки звільнення працівника з підстав, не передбачених законом свідчить про незаконність такого звільнення та тягне за собою поновлення порушених прав працівника. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд виходить з наступного. Частиною 1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи. При цьому, при обчисленні розміру заробітної плати за час вимушеного прогулу суд виходить з п. 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Відповідно до п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати визначений Постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Як вбачається з довідки ПОГ «Херсонське УВП УТОС» розмір середньоденного заробітку позивача становить 231 грн. 43 коп. Середній заробіток за час вимушеного прогулу, тобто за період з 06.04.2020 року (з дати звільнення) по 15.01.2021 року включно (дата ухвалення рішення у справі) (192 робочих днів) буде становити 44434 грн. 56 коп., виходячи з розрахунку: 231,43 грн. х 192 робочий день. Таким чином, стягненню підлягає середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 44434 грн. 56 коп. за мінусом загальнообов`язкових податків та зборів, що стягуються з нарахованої заробітної плати. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень, зокрема у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника. За приписами ч.1 ст. 141 ЦПК України при ухваленні судового рішення відбувається розподіл судових витрат. Так, враховуючи суму судового збору, яка підлягала сплаті при подані позовної заяви, позовні вимоги, які підлягають задоволенню, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 2522 грн. 40 коп. (з урахуванням позовних вимог майнового та немайнового характеру). На підставі викладеного,

Outcome: approved