Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом у якому просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] (колишня назва Леніна) в м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області, у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. Позовні вимоги мотивовані тим, що 16.04.2017 року померла [PERSON], яка була хрещеною матірю позивача. Після її смерті залишилось спадкове майно, яке крім іншого скадалося із квартири, а вона є спадкоємцем зазначеного майна відповідно до заповіту. Однак нотаріусом відмовлено\~їй у\~видачі свідоцтва\~про право\~на спадщину\~на вказану\~кватриру,\~оскільки правовстановлюючий\~документ на\~неї містить\~підчистку та\~виправлення в\~по батькові\~спадкодавця та\~номері квартири.\~Водночас,\~факт належності\~померлій [PERSON]Г квартири [ADDRESS] (колишня назва Леніна) в м.\~Корсунь-Шевченківський Черкаської області, підтверджується даними реєстру прав власності на нерухоме майно. Позивач та її представник [PERSON], повноваження якої підтверджуються договором № 10/2018 від 06.04.2018 року, у судове засідання не зявились, надіслали до суду заяву, згідно змісту якої позовні вимоги підтримують повністю, розгляд даної справи просять провести за відсутності сторони позивача. Судові витрати просили з відповідача на користь позивача не стягувати. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про дату, місце та час розгляду справи, не забезпечив явку та участь свого представника у засідання. Відповідно до змісту раніше надісланого листа позовні вимоги визнає, проти задоволення позову не заперечує. На підставі ч. 14 ст. 7, ч. 2 ст. 247 ЦПК України у звязку з неявкою сторін у судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає\~справи на\~принципах змагальності\~і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до змісту ч.ч. 3, 4 ст. 200, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову за результатами підготовчого провадження, в порядку, встановленому ст.\~207\~ЦПК України. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення обовязком суду, крім іншого, є вирішення питання про характер спірних правовідносин і про те, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Дослідивши матеріали справи, зясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON] померла 16.04.2017 року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія І-СР № 300151, виданого 19.04.2017 року Корсунь-Шевченківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області. Спадкоємцем [PERSON] є позивач [PERSON], що підтверджується копією заповіту від 23.02.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Корсунь-Шевченківського районного нотаріального округу Черкаської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 240. Відповідно до змісту якого [PERSON] заповідала все належне їй на день смерті майно [PERSON] Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS], відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 07.02.2006 року Корсунь-Шевченківською міською радою, на підставі рішення № 9 від 17.01.2006\~року, обліковується за нею. Вказане свідоцтво містить явну підчистку та виправлення у по батькові власника з «Ігнатівна» на «Гнатівна», та у номері квартири. Факт належності [PERSON] квартири [ADDRESS] підтверджується також витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, реєстраційний № 13783408, номер запису 47, в книзі 1к, виданий 08.02.2006 року на підставі свідоцтва про право власності серії яяя\~213120 Корсунь-Шевченківської міської ради. Згідно інформаційної довідки із Реєстру прав власності на нерухоме майно № 119882088, [PERSON] є власником однокімнатної квартири №\~64 в будинку № 111 по вул.\~ Леніна в м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області, реєстраційний номер майна №\~13783408. Відповідно до копії будинкової книги квартири № 64, у житловому будинку №\~111, по вул. Леніна в м.\~Корсунь-Шевченківський\~Черкаської області, після перейменування назва вулиці змінилась на [PERSON], що підтверджується штампом КП Черкаського обєднаного бюро технічної інвентаризації від 23.02.2018 року. У вказаній квартирі крім [PERSON] ніхто не зареєстрований. З технічного паспорту, виготовленого 23.02.2018 року, вбачається, що квартира № 64, у житловому будинку № 111, по вул [PERSON], в м.\~Корсунь-Шевченківський Черкаської області, розташована на третьому поверсі пятиповерхового будинку, загальна площа квартири 38,7 м.кв., та складається з однієї кімнати площею 20,5 кв.м., кухні, вбиральні та ванни (сполученої), коридору, вбудованої шафи, лоджії, її інвентаризаційна вартість становить 102\~783 грн. Факт прийняття [PERSON] спадщини померлої [PERSON] підтверджується довідкою № 297/02-31, виданою 22.03.2018 року державного нотаріуса [PERSON], відповідно до змісту якої 30.06.2017 року заведено спадкову справу № 176/2017 (номер у спадковому реєстрі 60866065). Також вказано, що крім [PERSON] із заявами про прийняття спадщини після померлої [PERSON] у нотаріальну контору ніхто не звертався. Постановою від 22.02.2018 року державним нотаріусом [PERSON] відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на квартиру, що розташовану за адресою: вул. [PERSON] (колишня назва Леніна), 111[ADDRESS], оскільки у правовстановлюючому документі на вказану квартиру наявна підчистка та виправлення у по батькові спадкодавця та номері квартири. Згідно інформації виконавчого комітету Корсунь-Шевченківської міської ради № 280/03-07 від 28.03.2018 року [PERSON] відмовлено у видачі дубліката свідоцтва про право власності на квартиру № 64 у будинку по вул.\~Ярослава Мудрого, 111, м. Корсунь-Шевченківський Черкаської області. Установленим судом обставинам відповідають цивільні правовідносини, повязані із набуттям права власності на спадкове майно, які регулюються нормами Цивільного кодексу України та Конвенцією про захист прав і основоположних свобод людини (далі Конвенція). Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» вказано, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно змісту п. 3.1 інформаційного листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013\~року, вказано, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту у спосіб, передбачений статтею 392 ЦК України. Положеннями ст.\~392\~ЦК України\~передбачено,\~що власник\~майна може\~предявити позов\~про визнання\~його права\~власності,\~якщо це\~право оспорюється\~або не\~визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України передбачено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Згідно ч. 1 ст. 1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом, зокрема, можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини. Положеннями ч. 1 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1 ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно змісту ст. 1269 ЦК України вказано, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до змісту ч.ч. 2, 3 ст. 3 Закону України «Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» речові права\~на нерухоме\~майно та\~їх обтяження,\~що підлягають\~державній реєстрації\~відповідно до\~цього Закону,\~виникають з\~моменту такої\~реєстрації. Речові\~права на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяження,\~що виникли\~до 1\~січня 2013\~року,\~визнаються дійсними\~за наявності\~однієї з\~таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обовязкової реєстрації. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013\~року № 24-753/0/4-13 відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004\~року, у редакції, що діяла на дату виникнення права власності, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Згідно з ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» Конвенція та практика Європейського суду з прав людини, при розгляді справ судами застосовується як джерело права. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) численними рішеннями (у справах «Воловік проти України», «Копецький проти Словаччини», «Суханов та Ільченко проти України», «Беєлер проти Італії» та інших) сформувала позицію, що поняття «майно» та «власність», які міститься у ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції, є значно ширшим, ніж закріплено у ст. 41 Конституції України та чинному ЦК України, та мають автономне значення, яке не обмежується правом власності на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у національному законодавстві, певні інші права та інтереси, які становлять майно, можуть також розглядатись як «право на власність» та відповідно як «власність» для цілей цієї статті. Крім іншого, до майна у розумінні Конвенції належать також визначені законом права відповідно до яких, заявник має право вимагати «законного очікування» фактичного користування правом. Поняття «законні очікування» (legitimate expectations) слід розглядати як елементи верховенства права та «юридичної визначеності» (legal certainty). Таким чином, характеристика очікувань як легітимних поєднує у собі: 1) їх законність, яка зумовлена реалізацією особою належного їй субєктивного права, 2) їх обґрунтованість, тобто зумовлену законом раціональність сподівань учасників суспільних відносин. Таким чином, якщо суть вимоги особи повязана з майновим правом, особа, якій воно надане, може вважатися такою, що має «законне очікування», якщо для такого права у національному законодавстві існує достатнє підґрунтя. Відповідно до вказаного, суд вважає, що право на спадщину у розумінні Конвенції та практики ЄСПЛ слід розцінювати як право на «законне очікування» майна, яке входить до її складу. Практикою Європейського суду з прав людини, зокрема у рішеннях «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року, «Коробов проти України» від 21.10.2011 року, вказано, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом», таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Враховуючи досліджені у судовому засіданні докази, у суду відсутні сумніви, що померлій [PERSON] за життя, належала квартира [ADDRESS] (колишня назва Леніна) в м.\~Корсунь-Шевченківський Черкаської області, а позивач по справі, яка є її спадкоємцем за заповітом, своєчасно прийняла спадщину у встановленому законом порядку, що свідчить про наявність підстав для визнання за нею права власності на вказану квартиру у порядку спадкування за заповітом. Задовольняючи позовні вимоги суд також враховує, що таке визнання права власності за [PERSON] не порушуватиме права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Водночас з урахуванням позиції позивача щодо залишення судових витрат по сплаті судового збору за нею, суд не стягує їх з відповідача на користь позивача. Крім того, вирішуючи питання про судові витрати суд вважає, що оскільки відповідачем\~визнано позов\~до початку\~розгляду справи\~по суті, у відповідності до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, 50 відсотків судового збору, сплаченого [PERSON] при поданні даного позову відповідно до квитанції ПАТ КБ «ПриватБанк» від\~06.04.2018\~року №\~0.0.1005426703.1,\~у розмірі 536 (пятсот тридцять шість) грн. 41 коп., підлягають поверненню їй з державного бюджету. На підставі ст.ст. 13, 76-81, 89, 141, 142, 258, 259, 263-265, 266, 268, 272, 273, 354-355, пп.\~15.5 п. 1 розділу ХІІІ «Перехідних положень» ЦПК України, суд

Outcome: approved