Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-13 00:00:00

Позивач звернулася з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого посилалася на те, що перебувала з відповідачем в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 12.10.2011 року розірвано, сина залишено на проживанні з позивачем. З моменту винесення даного рішення відповідач жодного разу не зустрівся з дитиною, не цікавився його життям та здоров'ям, хоча міг та мав таку можливість. Згодом позивач звернулася до суду щодо стягнення з відповідача аліментів, однак вже 6 років відповідач аліментів не сплачує. Позивач зазначає, що жодних перешкод відповідачу, як батьку дитини не чинить. Станом на травень 2018 року заборгованість по стягненню аліментів становить 78000грн. В 2016 році позивач вийшла заміж, наразі дитина живе в атмосфері любові та підтримки, та за всі роки ні разу не запитав про рідного батька. Позивач зазначила, що не хоче, щоб дитина росла в атмосфері страху, так як для відповідача застосування фізичного насильства - це норма. Відповідач не спілкується з сином, не надає йому доступу до культурних та інших духовний цінностей, не сприяє засвоєнню загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до його внутрішнього світу. Відповідач свідомо нехтує своїми батьківськими обов'язками. За наведених обставин просить суд позбавити [PERSON], [INFO], батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився. До суду подав нотаріально засвідчену заяву, в якій позовні вимоги визнав. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору в судовому засіданні не заперечила проти задоволення позову, надала суду висновок № 1280 від 29.11.2018 року про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON], [INFO]. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. За змістом ст.ст. 3,9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним з батьків, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Також, згідно ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім'я є природним середовищем для фізичного , духовного , інтелектуального , культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЗУ «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду , що набрало законної сили. Приписами ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи , які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину , піклуватися про її здоров'я , фізичний , духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. У відповідності до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 141 СК України, мати , батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між особою. Розірвання шлюбу між батьками , проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частин 1, 2 та ч. 3 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той, із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо , спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частин 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. У ст. 3 Конвенції про права дитини зазначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Як вбачається з копії свідоцтва про народження дитини [NUMBER] від 14.07.2010 року сторони по справі є батьками неповнолітнього [PERSON] (а.с.5). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12.10.2011 року шлюб між сторонами розірвано, неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] залишено на проживанні з матір'ю (а.с. 6). Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року позбавлення батьківських прав ( тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов'язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов'язки. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов сім'ї встановлено, що за адресою: [ADDRESS] проживає сім'я з трьох осіб: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Умови для проживання дитини задовільні, мама та вітчим забезпечують сина усім необхідним (а.с.11). Відповідно до інформації Івано-Франківської ЗОШ № 8 І ступеня від 31.05.2018 року № 60 (а.с. 14) [PERSON] навчається у 2Б класі. За період навчання мама належним чином займається вихованням сина. Батько [PERSON] до школи не приходив та не цікавиться його навчанням. Зі школи дитину забирає вітчим [PERSON], який цікавиться навчанням дитини та був присутній на батьківських зборах. Як вбачається з характеристики на учня 2-Б класу ЗШ І ступеня № 8 [PERSON] (а.с.12), зарекомендував себе як старанний та уважний учень. Мама [PERSON] приділяє належну увагу вихованню дитини, регулярно відвідує школу, приходить на батьківські збори. Батько [PERSON] до школи не приходив та не цікавився навчальною діяльністю сина. Згідно довідки № 17 від 01.06.2017 року виданої директором коледжу електронних приладів Івано-Франківського національного технічного університету нафти і газу (а.с.13) [PERSON] працює у коледжі електронних приладів на посаді зав.навчально-виробничою практикою. Згідно інформації щодо результатів психодіагностичного обстеження [PERSON], проведеного практичним психологом ЗОШ № 8 від 01.06.2018 року (а.с.16), дитина переживає емоційне благополуччя в родині. У ході бесіди з'ясовано, що маму та вітчима дитина вважає членами своєї родини. Біологічного батька дитина під час розмови не згадувала. Відповідно до виписки з медичної карти амбулаторного хворого [PERSON] від 04.06.2018 року (а.с.15) вбачається, що дитина перебуває на «Д» обліку у гастроентеролога з 2017 року, часто хворіє простудними захворюваннями. Всі рекомендації виконує мама в повному обсязі. Позивачка зверталася до ВП ГУ НП в Івано-Франківській області з заявою (а.с.18) щодо вчинення неправомірних дій [PERSON] 04.06.2018 року надійшла відповідь ВП ГУ НП в Івано-Франківській області щодо розгляду даного звернення (а.с.17). Працівниками поліції проведено бесіду профілактичного характеру та попереджено [PERSON] про відповідальність за вчинення протиправних дій в подальшому, а також наголошено на належному виконанні батьківських обов'язків щодо виховання сина [PERSON] В судовому засіданні були допитані свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON], який є вітчимом неповнолітнього [PERSON] суду пояснив, що познайомився з позивачкою в 2015 році та з 2016 року проживають разом. Відповідач не приймає участі у виховані сина, дитина називає батьком свідка, який повністю забезпечує неповнолітнього [PERSON] Свідок [PERSON], яка являється бабусею дитини пояснила, що з вересня 2010 року позивач з дитиною проживала окремо, відповідач жодного разу не приходив, не допомагав та не піклувався про дитину. Свідок [PERSON] - хресна мама дитини суду пояснила, що знає позивача з 2009 року, одразу з вересня 2010 року відповідач не спілкувався з дитиною, та проявляв цілковиту байдужість до сина. Факт ухилення відповідача від сплати аліментів підтверджується довідкою відділу ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області № 31732 від 17.03.2016 року (а.с.8-9, 10). З висновку Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 1280 від 29.11.2018 року вбачається про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON], [INFO], оскільки дитина проживає разом із матір'ю, для нього створені належні умови для проживання. Батько не бере участі у вихованні дитини, не цікавиться його здоров'ям, та не з'являється до дитини. Доказів на спростування наведених фактів, відповідачем суду не надано, на протилежне, відповідач визнав позов в повному обсязі. Відповідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім'ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров'я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» закріплює, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Судом встановлено, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготови до самостійного життя, з огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов про позбавлення батьківських прав [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього [PERSON], [INFO] є обгрунтованим, таким, що відповідає інтересам дитини та підлягає задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 164, 165 Сімейного кодексу України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 3, 6, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 133, 137, 141, 222, 224, 258-259, 263-268, 273, 280-289, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved