Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Позивач звернулись до суду з вищевказаними вимогами. В обґрунтування позовних вимог у позовній заяві позивач зазначила, що з 1 березня 1980 року по 06 грудня 2012 р. позивач перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем по справі. 17.03.1995 року за спільні кошти подружжя придбало квартиру за адресою: [ADDRESS]. Копія договору купівлі-продажу вказаної квартири у позивача відсутня. Вказана квартира належить сторонам по справі на праві спільної сумісної власності і позивач має право на виділення її ідеальної частки. Після розірвання шлюбу між сторонами по справі, відповідач залишився проживати у вказаній квартирі, зареєстрований у вказаній квартирі, але права власності на ? частину квартири позивача відповідач не визнає, нотаріально посвідчити договір про виділ часток подружжя заперечує, тому позивач вимушена звернутись з цією заявою до суду і просить суд припинити право власності за [PERSON], на ? частину квартири за адресою: [ADDRESS]. Скасувати державну реєстрацію права власності на ? частину зазначеної квартири. Визнати за нею право особистої приватної власності на ? частину квартири за адресою: [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач, посилаючись на обставини, викладені у позові, на позовних вимогах наполягала і просила суд їх задовольнити в повному обсязі, зазначивши, що зверталася до відповідача і його представника з вимогами про вирішення спору в позасудовому порядку, але отримала відмову. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, зазначивши, що спору не має. Позивач безпідставно стверджує, що право власності на квартиру оформлено на відповідача, оскільки відповідач не має право власності на вказану квартиру та не може скористатися правом відчуження цього майна. У Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень відсутня інформація про право власності відповідача на нерухоме майно за зазначеною адресою. Вивчивши надані письмові докази у сукупності, заслухавши сторони, суд дійшов висновку, що заявлений позов є не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. ст. 10, 11 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що згідно рішення Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 06.12.2012 року шлюб між сторонами розірвано та поділено майно, а саме гараж і автомобіль. Сторони перебували у шлюбі з 01.03.1980 року (а.с.9-16). Згідно договору купівлі - продажу №403, зареєстрованого Запорізькою Універсальною Біржею «Україна ЛТД» від 17 березня 1995 року, [PERSON] купив квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.29). На виконання вимог ст.227 ч.2 ЦК УРСР 17 березня 1995 року договір був зареєстрований в Запорізькому міжміському бюро технічної інвентаризації, (а.с.29 зворот,). Сторони не зверталися з вимогами про визнання даного договору недійсним. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до п. 4 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України 2003 року, що набрав чинності 1 січня 2004 року, цей Кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Згідно із частиною першою Прикінцеві положення Сімейного кодексу України цей Кодекс набрав чинності одночасно з набранням чинності Цивільним кодексом України, тобто з 1 січня 2004 року. Таким чином на спірні правовідносини поширюється дія норм ЦК УРСР 1963 року, та КпШС УРСР, чинних на час їх виникнення. Відповідно до ст. 49 Закону України «Про власність», чинного на час виникнення спірних правовідносин, володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР , право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 224 ЦК УРСР (1963 року) за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Статтею 227 ЦК УРСР передбачалася обов'язкова нотаріальна форма договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) і його реєстрація органами місцевого самоврядування. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарні біржі», не підлягали нотаріальному посвідченню угоди, які зареєстровані на біржі, якщо вони являють собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі. Відповідно до статей 16, 17 Закону України «Про власність», статті 22 КпШС України, спільною сумісною власністю визнавалось майно, нажите подружжям за час шлюбу (майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, чи майно, що є у власності осіб, які ведуть селянське (фермерське) господарство, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї чи членами селянського (фермерського) господарства не передбачено інше, або майно, придбане внаслідок спільної праці громадян, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю). В інших випадках спільна власність громадян визнавалась частковою. Якщо розмір часток у такій власності не було визначено й учасники спільної власності при придбанні майна не виходили з рівності їхніх часток, розмір частки кожного з них визначався ступенем його участі працею й коштами у створенні спільної власності. Згідно зі статтею 28 КпШС України, в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Реєстрація Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації за [PERSON] права власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого біржею, а не нотаріусом, станом на березень 1995 року не суперечила чинному законодавству. Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 01.07.2004р. за №1952-1, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. На підставі цього Закону реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень здійснюється лише в разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна. Оскільки покупець повністю виконав умови договору купівлі-продажу квартири, сплатила за придбане майно 200 000 000 крб., договір у відповідності з вимогами ч.2 ст.227 ЦК УРСР зареєстрований в ЗМБТІ, у передбаченому законом порядку угода купівлі-продажу з підстав недотримання нотаріальної форми судом не визнавалася недійсною, [PERSON] на підставі ст.ст. 128, 153 ЦК УРСР і ст.49 Закону України «Про власність» набув право власності на спірну квартиру і правомірно володіє нею. Статтею 392 діючого ЦК України передбачено право власника майна на пред'явлення позову про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Зважаючи на те, що спірна квартира була набута [PERSON] в період шлюбу з [PERSON], вона у відповідності з вимогами ст.22 КпШС і ст.16 Закону України «Про власність» являється спільною сумісною власністю подружжя, а відтак позивач у відповідності зі ст.28 КпШС має право на її 1/2 частку.

Outcome: approved