Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила та в остаточній редакції просила стягнути з відповідача [PERSON] на її користь 2872,28 гривень та 50000 гривень в рахунок відшкодування ? частини витрат, понесених на утримання будинку [ADDRESS] та з обох відповідачів 600000 гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що вона є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування від 18 квітня 2014 року, у якому зареєстровані вона та відповідач [PERSON] Раніше власником зазначеного будинку була її мати - [PERSON] За період з 2012 року по вересень 2014 року позивачем разом зі своєю матір'ю були понесені наступні витрати по утриманню вищевказаного будинку: за послуги газопостачання у розмірі 2033,30 гривень та за послуги енергопостачання - 3621,27 гривень. Крім того, на капітальний ремонт та благоустрій прибудинкової території позивачем також були понесені витрати у розмірі 100000 гривень, половину яких вона просить стягнути з [PERSON] Також позивач просить відшкодувати завдану моральну шкоду, посилаючись на те, що відповідачами подаються численні позовні заяви, в яких [PERSON] вказують в якості відповідача, ними неодноразово розповсюджувалася інформація про те, що позивач вигнала [PERSON] з будинку, принизила її гідність, у зв'язку з чим з позивачем припинили спілкуватися її колеги та знайомі, в результаті таких дій відповідачів вона перенесла сильний стрес, її фізичний та психологічний стан здоров'я погіршився. Позивач та її представник [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судове засідання не з'явилися, надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких просили позовні вимоги задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позовних вимог заперечувала з тих підстав, що [PERSON] не проживає в спірному домоволодінні з квітня 2012 року, оскільки позивач перешкоджає цьому. [PERSON] набула право власності на будинок [ADDRESS] лише з 18 квітня 2014 року, а надані останньою товарні чеки та квитанції про придбання будівельних матеріалів не підтверджують придбання таких матеріалів саме для ремонту спірного домоволодіння. Відповідач зазначила, що ні вона, ні [PERSON] ніяких чуток щодо позивача не розповсюджувала, всі розмови, які ведуться мешканцями селища пов'язані з розглядом судових справ, в яких деякі з них приймали участь в якості свідків. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з наступних підстав. Починаючи з 2012 року по 18 квітня 2014 року [PERSON] була власником спірного домоволодіння, з 18 квітня 2014 року на будинок набула право власності на підставі договору дарування [PERSON], після чого зареєструвалася у ньому. [PERSON] у спірному будинку була зареєстрована з 19 серпня 2004 року, однак у зв'язку із заміною у квітні 2012 року замків у зазначеному будинку вона фактично там не мешкала, ним не користувалася, не отримувала комунальні послуги. Зазначає, що надані позивачем квитанції про сплату комунальних послуг, які були складені до отримання [PERSON] в дар будинку, виписані на ім'я [PERSON], таким чином докази порушення прав позивача відсутні, фінансові документи, надані позивачем на підтвердження понесених витрат на ремонт будинку, складені протягом 2013 року до березня 2014 року, тобто також до набуття [PERSON] права власності на будинок, як вбачається з цих документів, в них взагалі відсутні докази понесення таких витрат як самого позивача, так і [PERSON], як власника будинку у період з 2012 року по 2014 рік, також відсутні докази, що придбані за цими фінансовими документами будівельні матеріали були спрямовані саме на ремонт спірного будинку, у зв'язку з чим вони є неналежним доказом. Крім того вважає, що правове обґрунтування позивачем свої позовних вимог положеннями ст.ст. 358, 360 ЦК України є безпідставним, оскільки [PERSON] не має і не мала зареєстрованого права власності на спірний будинок. Щодо завдання позивачу моральної шкоди зазначив, що [PERSON] з метою захисту своїх прав та прав малолітньої дитини звернулася до суду із позовними вимогами до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним і це є єдиним позовним провадженням, де [PERSON] має статус відповідача, а тому твердження останньої про наявність великої кількості позовів до неї є безпідставними та необґрунтованими, а доводи позивача щодо завдання шкоди її діловій репутації не підтверджені належними та допустимим доказами. Разом з тим [PERSON], яка є представником [PERSON] за довіреністю взагалі мешкає у м. Харкові та в сел. Безлюдівка буває досить рідко, у зв'язку з чим з [PERSON] близько не спілкується, про її життя нічого не знає, в тому числі знайомих і колег останньої, таким чином не могла розповсюджувати викладені в позовній заяві відомості щодо позивача. Суд, вислухавши пояснення відповідача [PERSON] та представника відповідачів, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав. У ході судового розгляду справи були встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. На підставі договору дарування від 18 квітня 2014 року, посвідченого нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибрагою С.О. за реєстровим №570, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла у дар житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до ч. 1 ст. 322 ЦК України, власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 160 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. У зв'язку з тим, що договір дарування, за яким [PERSON] отримала у дар житловий будинок [ADDRESS], був укладений лише 18 квітня 2014 року, будь-які правові підстави щодо відшкодування понесених позивачем на утримання зазначеного будинку витрат до 18 квітня 2014 року, відсутні. З аналізу змісту ст. 16 ЦК України вбачається, що особа має право звернутися до суду за захистом саме свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Колишній власник спірного будинку [PERSON] будь-яких вимог щодо відшкодування витрат на утримання спірного будинку не заявляла. В наданих позивачем квитанціях про сплату послуг з електро- та газопостачання за період до 18 квітня 2014 року платником зазначених послуг вказана [PERSON] або інша особа, зокрема [PERSON] та [PERSON] Разом з тим, деякі квитанції про оплату вартості наданих послуг з електро- та газопостачання взагалі не містять відомостей щодо їх оплати. Стосовно квитанцій про сплату послуг електро- та газопостачання, платником яких зазначена [PERSON] та які мають відомості щодо здійснення оплати вартості таких послуг, суд зазначає наступне. Згідно ст. 19 Закону України «Про житлово-комунальні посулги», відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Учасниками відносин у сфері житлово-комунальних послуг є: власник, споживач, виконавець, виробник. За загальними положеннями зазначеного Закону, споживачем є фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Відповідно до ч.3 ст. 20 зазначеного Закону, споживач зобов'язаний, в тому числі: укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом Згідно ч. 1 ст. 26 Закону України «Про електроенергетику» споживання енергії можливе лише на підставі договору з енергопостачальником. П. 3 Правил користування електричною енергією для населення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 26 липня 1999 року №1357, споживання електричної енергії здійснюється на підставі договору про користування електричною енергією між споживачем і енергопостачальником, що розробляється енергопостачальником згідно з Типовим договором про користування електричною енергією і укладається на три роки. Згідно п.п. 9, 19 зазначених Правил, споживання електричної енергії без приладів обліку не допускається, крім випадків, передбачених цими Правилами. За наявності декількох наймачів (власників) квартири прилад обліку встановлюється для кожного з них. Розрахунки населення за спожиту електричну енергію здійснюються за діючими тарифами (цінами) для населення на підставі показань приладів обліку. Відповідно до Правил надання населенню послуг з газопостачання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 1999 року №2246, послуги з газопостачання надаються споживачеві на підставі укладеного між ним та газопостачальною (газотранспортною) організацією договору про надання послуг з газопостачання, типова форма якого затверджена НКРЕ. Згідно ч. 10, 11 зазначених Правил, розрахунки населення за надані послуги з газопостачання провадяться за діючими цінами на основі фактичних показань лічильників газу, приведених до вимог ГОСТу 2939-63. У разі відсутності лічильників газу плата за послуги з газопостачання розраховується відповідно до встановлених законодавством норм споживання та цін на газ. Таким чином судом встановлено, що розрахунок за спожиту електричну енергію здійснюється на підставі показань приладів обліку, яким обліковується виключно спожита споживачем електрична енергія. В матеріалах справи відсутні відомості щодо укладення позивачем договору як з енергопостачальником на споживання електричної енергії, так і з газопостачальною організаціє щодо надання послуг з газопостачання, на підставі яких здійснювалися нарахування таких послуг. Крім того, відсутні відомості щодо наявності або відсутності лічильника газу, у зв'язку з чим суд позбавлений можливості встановити, яким чином розраховувалася плата за газ, а саме: на основі фактичних показань лічильника або відповідно до встановлених законодавством норм споживання та цін на газ. Як вбачається із вищевказаних квитанцій, нарахування за спожитий газ та електроенергію здійснювалися із розрахунку на одну особу. Однак, як встановлено судом з пояснень сторін, в будинку зареєстровано щонайменше дві особи - позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] Будь-які відомості щодо кола інших зареєстрованих у спірному будинку осіб в матеріалах справи відсутні, що позбавляє суд можливості вирішити питання щодо розподілу витрат, пов'язаних з оплатою вартості наданих послуг з електро- та газопостачання. З пояснень у судовому засіданні представника відповідача [PERSON] - [PERSON] та відповідача [PERSON], а також зі змісту позовної заяви [PERSON], яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Харківської районної державної адміністрації Харківської області про визнання договору дарування недійсним, яка знаходиться в провадженні Харківського районного суду Харківської області вбачається, що [PERSON] у спірному будинку не проживає з квітня 2012 року, з цього часу вона не користується ні самим будинком ні послугами з енерго- та газопостачання, які надаються за зазначеною адресою. Будь-яких належних, допустимих та беззаперечних доказів користування останньою зазначеними послугами позивачем не надано. Положеннями ст. 151 ЖК України передбачений обов'язок власника по забезпеченню схоронності жилого будинку (квартири), проведення за свій рахунок поточного та капітального ремонту, утримання в порядку прибудинкової території. Згідно ч. 1,3 ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку(квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку (квартири) зобов'язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. [PERSON] не є власником зазначеного домоволодіння, не користується ним та не проживає у ньому, а тому обов'язків щодо проведення поточного та капітального ремонту та утримання в порядку прибудинкової території нести не має, в тому числі не повинна нести витрати на такий ремонт. Відомостей про укладення будь-яких угод між сторонами щодо участі у витратах, понесених на ремонт житлового будинку матеріали справи не містять. Крім того, надані позивачем товарні чеки, накладні щодо придбання будівельних матеріалів не підтверджують факту використання цих матеріалів саме на ремонт спірного будинку. Значна частина цих документів виписана на ім'я сторонньої особи, а саме [PERSON] Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачем не надано належних, допустимих та беззаперечних доказів на підтвердження обов'язку відповідача [PERSON] відшкодувати половину витрат на утримання житлового будинку [ADDRESS], понесених на сплату послуг з електро- та газопостачання, а також на ремонт будинку за період з 2012 року по вересень 2014 року. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо :ї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як вбачається з роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов′язковому з′ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв′язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Обґрунтовуючи свої вимоги в частині відшкодування моральної шкоди, позивач посилався на те, що така шкода їй була заподіяна в результаті чисельних звернень відповідачів до суду із позовними заявами, в яких вона зазначена в якості відповідача та розповсюдження недостовірних відомостей щодо неї, однак наявність звернення відповідачів до суду із позовними заявами є способом захисту їх порушених прав, який закріплений на конституційному рівні. Будь-яких доказів на підтвердження заподіяння позивачу моральної шкоди в результаті вищевказаних дій відповідача, яка полягала зі слів позивача у перенесенні сильного стресу, стражданні безсонням та погіршенні фізичного та психологічного стану її здоров'я, останньою не надано. Таким чином позивачем не доведено завдання їй моральної шкоди внаслідок порушення її прав діями відповідачів, в тому числі наявність такої шкоди, протиправність діяння відповідачів в заподіянні цієї шкоди, наявність причинного зв′язку між шкодою і протиправними діянням відповідачів та вини останніх в її заподіянні. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини. Вимоги позивача про відшкодування понесених нею судових витрат також задоволенню не підлягають відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України в зв'язку з відмовою в задоволенні його позовних вимог у повному обсязі.

Outcome: dismissed