Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, у якому просить розірвати шлюб, зареєстрований між ними 23.09.1989 року у виконавчому комітеті Петрівської міськради Ворошиловградської області, актовий запис № 130. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що 23.09.1989 року зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого мають доньку [PERSON], [INFO]. Спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки вони мають різні погляди на сімейне життя та обовязки, внаслідок чого в сім'ї відбувалися сварки. Можливості зберегти сім'ю немає. Подружні відносини між ними припинилися з середини 2013 року, з цього часу спільне господарство не ведеться. Спору про спільне майно немає. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином через оголошення в газеті «Урядовий курєр», причини неявки суду не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи суду не надав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши наявні у справі письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 21, 24 Сімейного Кодексу України, шлюбом є сімейний союз чоловіка і жінки, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Судом встановлено, що сторони з 23.09.1989 року перебувають у шлюбі, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії ІІІ-ЕД № 281541, виданим 23.09.1989 року виконавчим комітетом Петрівської міської ради Ворошиловградської області, актовий запис №130. Від спільного шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії І-ЕД №231733, виданим повторно 29.11.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Краснолуцького міського управління юстиції у Луганській області. Частинами 3 та 4 ст. 56 Сімейного Кодексу України встановлено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Статтею 105 Сімейного Кодексу України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 Сімейного Кодексу України. У чинність ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги, що подружні відносини між сторонами припинені з середини 2013 року, спільне господарство не ведеться, шлюб існує формально, з часу знаходження позовної заяви в суді примирення між сторонами не відбулося, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, зважаючи на те, що відповідач заперечень на позов та доказів на їх підтвердження суду не надав, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, а тому шлюб необхідно розірвати. Згідно ч. 2 ст. 115 Сімейного Кодексу України, рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного Кодексу України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили.

Outcome: approved