Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] звернулись в суд з зазначеним позовом, у якому просили виселити відповідачів: [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку, який розташований за адресою: с.Штунь, вул.Миру, 61, Любомльського району Волинської області. Вимоги позову обґрунтовано тим, що позивачі є власниками спірного житлового будинку на підставі свідоцтв про право на спадщину від 29.05.2017 року, який вони успадкували після смерті [PERSON] (дата смерті 31.01.2015 року). Відповідачі вселились та зареєструвались у цьому будинку ще за життя попереднього власника [PERSON], де й по сьогоднішній день проживають та зареєстровані. З часу набуття позивачами права власності на будинок, на неодноразові звернення відповідачі відмовлялись знятись з реєстрації, виселитись з будинку та до нього їх не допускають. Також вказують, що відповідачі не були членами сімї попереднього власника в розумінні ст.3 СК України та ст.64 ЖК України, що підтверджується рішенням апеляційного суду Волинської області від 17.06.2016 року. Оскільки реєстрація та проживання відповідачів у спірному домоволодінні не має жодної правової підстави для цього та заважає позивачам належним чином використовувати свою власність, тому, посилаючись на положення ст.ст.316-319, 379, 382, 383 ЦК України, ст.150 ЖК України, ст.41 Конституції України та положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважають їх право власності порушеним, яке підлягає захисту у спосіб, передбачений ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Сторони в судове засідання не зявились. Представник позивачів: [PERSON] та [PERSON] [PERSON] подала в канцелярію суду заяву про розгляд справи у її відсутності та відсутності її довірителів, одночасно вказавши, що позов вони підтримують та не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] будь-яких заяв чи клопотань з приводу розгляду справи чи суті позовних вимог не подали. Надіслані на їх адреси поштові відправлення з вмістом судових повідомлень повернулись на адресу суду з причин незапиту, тому виклик відповідачів в судове засідання здійснювався в порядку ч.9 ст.74 ЦПК України шляхом опублікування судового оголошення в газеті «Волинь нова» (№130 (16381)) від 23.11.2017 року), що вважається належним повідомленням про час та місце розгляду справи. За викладених обставин, зі згоди сторони позивачів, суд провів заочний розгляд справи в порядку ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов висновку про підставність позову та необхідність його задоволення, виходячи з наступного. У справі встановлені такі факти та обставини. Згідно копії свідоцтва про смерть серії І-ГЮ №175862, виданого повторно відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Млинівського районного управління юстиції у Рівненській області 14.05.2015 року, [PERSON] помер 31.01.2015 року (а.с.6). Житловий будинок по вул.Миру, 61, в с.Штунь Любомльського району Волинської області належав на праві власності [PERSON] на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, за яким дарувальником виступав [PERSON] Відповідач [PERSON] у 2015 році зверталась в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яка діяла в інтересах неповнолітніх: [PERSON], [PERSON], заінтересована особа: виконавчий комітет Штуньської сільської ради, служба в справах дітей Любомльської райдержадміністрації, третя особа без самостійних вимог приватний нотаріус Любомльського районного нотаріального округу [PERSON] про встановлення факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу зі спадкодавцем [PERSON] з травня 2009 року по день його смерті, визнання договорів дарування житлового будинку та земельної ділянки удаваними, визнання договорів дарування будинку та земельної ділянки такими, що укладені як договори купівлі-продажу, визнання права власності на 1/2 частину житлового будинку та на 1/2 частину земельної ділянки. Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 22.02.2016 року позов [PERSON] було задоволено повністю, однак рішенням апеляційного суду Волинської області від 17.06.2016 року зазначене судове рішення суду першої інстанції було скасовано з постановленням нового рішення про відмову в задоволенні позову (а.с.11-17). Таке рішення суду апеляційної інстанції залишене без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.12.2016 року (а.с.18-20). Батькам спадкодавця [PERSON]: батьку [PERSON], матері [PERSON] та його дітям: сину - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], приватним нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Волинської області [PERSON] 29.05.2017 року та 12.07.2017 року, відповідно, кожному із них видано свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частки житлового будинку №61 по вулиці Леніна в селі Штунь Любомльського району Волинської області (а.с.9, 10). На підставі виданих свідоцтв про право на спадщину за законом, за позивачами: [PERSON] - 30.05.2017 року, [PERSON] 31.05.2017 року та неповнолітніми: [PERSON], [PERSON], 12.07.2017 року, зареєстровано право спільної часткової власності по ? частки житлового будинку з господарськими спорудами, що знаходиться за адресою: с.Штунь, вул.Миру, 61, Любомльського району Волинської області. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] є власниками по ? частки спірного домоволодіння з 30.05.2017 року та 31.05.2017 року, відповідно, а неповнолітні: [PERSON], [PERSON] з 12.07.2017 року. З копії довідки Вишнівської сільської ради Любомльського району Волинської області від 12.07.2017 року №8512 встановлено, що у спірному домоволодінні зареєстровані та проживають відповідачі: [PERSON] та [PERSON] (а.с.6 на звороті). Факт реєстрації відповідачів за вказаною адресою також підтверджується інформацією Вишнівської сільської ради Любомльського району від 07.08.2017 року за вих.№ 44/2 та вих.№45/2, наданою суду в порядку ч.3 ст.122 ЦПК України (а.с.28, 29). Відповідно до ст.41 Конституції України,\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.316 ЦК України,\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.319 ЦК України,\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1\~ст.321 ЦК України,\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.150 ЖК України\~громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст.3 СК України, ст.64 ЖК України, сімю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, ведуть спільне господарство, мають взаємні права та обовязки. Відповідно до ч.1\~ст.156 ЖК України, ч.1 ст.405 ЦК України,\~члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування приміщенням. Згідно ст.391 ЦК України,\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Дослідженими доказами встановлено, що позивачі на законних підставах є власниками спільної часткової власності спірного нерухомого майна, а тому мають право вимагати усунення будь-яких порушень їх прав. Створювані відповідачами перешкоди полягають у тому, що їх проживання у будинку позбавляє позивачів, як власників, права вільно користуватися та розпоряджатися належним їм майном, тобто спірним будинком. Спірний будинок, де на даний час зареєстровані та проживають відповідачі, попередньо належав на праві власності [PERSON], який помер 31.01.2015 року. За життя останнього відповідачі були вселені та зареєстровані у цьому будинку з його доброї волі, тобто [PERSON], будучи власником на той час цього майна, надав право відповідачам користуватися ним. Судовим рішенням відповідачу [PERSON] було відмовлено у встановленні факту проживання однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] Доказів того, що відповідачі були членами сімї останнього, суду не надано та судом такої обставини з наявних матеріалів справи не встановлено. На даний час власник спірного будинку змінився, а саме будинок перебуває у спільній частковій власності позивачів, по відношенню до яких відповідачі не мають статусу членів їх сім'ї, та, окрім цього, між ними договору найму житла не укладалось. З наведеного слід дійти висновку, що у звязку з переходом права власності на будинок до позивачів, у відповідачів, за відсутності згоди позивачів, відсутні законні підстави для подальшого проживання у ньому, а тому вони є такими, що втратили право користування цим житлом. Таким чином, суд дійшов висновку, що оскільки відповідачі не є членами сім'ї позивачів, між ними договору найму укладено не було та відсутні умови, притаманні для договору найму жилого приміщення, а право власності є непорушним, тому є всі підстави для задоволення заявлених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Частиною 6 статті 6 Закону України «Про судовий збір» визначено, що у разі, коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених статтею 4 цього Закону за подання позову немайнового характеру. При зверненні до суду за подання позову позивачами: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в інтересах неповнолітнього [PERSON] сплачено кожним по 640,00 грн. у відповідності до п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», тому, з врахуванням прийнятого судом рішення, такі понесені позивачами судові витрати підлягають стягненню з відповідачів у рівних частках у їх користь. Витрати за розміщення у пресі судового оголошення в розмірі 180,00 грн., сплачені позивачем [PERSON], тому й на її користь підлягають стягненню з відповідачів у рівних частках.

Outcome: approved