Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] . В позові зазначила, що з відповідачем перебувала у шлюбі, який рішенням суду розірвано 22 січня 2015 року ; сторони є батьками доньки [PERSON] , [INFO] . Відповідач з сім`єю не проживає, життям дитини не цікавиться. Якщо протягом першого року після припинення спільного проживання він кілька разів відвідував дитину, то станом на час звернення до суду з цим позовом з донькою не бачиться, безтурботно ставиться до інтересів дівчинки, її фізичного і духовного розвитку, не вітає зі святами, не підтримує зв`язку у будь-якому виді, проживаючи здебільшого в іншій державі, де має роботу. Окрім усунення від участі у вихованні дівчини, з жовтня 2017 року припинив майнову участь в її утриманні . На підставі викладеного просить про позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини. Ухвалою судді від 19.07.2018 року заяву прийнято до розгляду і відкрито провадження в справі за правилами загального позовного провадження. Під час підготовчого провадження в справі, а саме: 11 жовтня 2018 року, відповідач подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та здійсненні її виховання, який прийнятий до спільного розгляду з первісним. У зустрічному позові відповідач зазначив, що з того часу як позивач розстався з дружиною, між сторонами постійно виникають непорозуміння з приводу його участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею. Протягом часу, що безпосередньо послідкував за розлученням, позивач не перешкоджала йому у здійсненні побачень, батьки спільно вирішували питання набуття донькою освіти, обопільно обираючи навчальний заклад. Але після того, як позивач у 2017 році уклала новий шлюб, вона припинила не лише сприяння батькові у спілкуванні з дитиною, а навпаки, - стала ухилятися від переговорів на цю тему, не відповідаючи на телефонні дзвінки та забороняючи батькові побачення з донькою, тим самим не лише посягаючи на права батька, але й спричиняючи страждання доньці, яка має право на спілкування з обома батьками. Позивач є люблячим батьком, має встановлене законом право на рівну з матір`ю участь у спілкуванні з донькою, у її вихованні, духовному та фізичному розвитку, прагне цього, а дівчинка відповідає йому взаємністю, тому перешкоджання матері вражають його, прирікають його право на лише формальне існування. Означені обставини зумовили звернення позивача до суду. У зв`язку з викладеним [PERSON] просить: зобов`язати відповідача за зустрічним позовом не перешкоджати йому у вихованні доньки і вільному спілкуванні з нею; визначити спосіб його спілкування з дівчиною і участі в її вихованні шляхом надання права на побачення тричі на тиждень: у вівторок, середу, п`ятницю трьох годину денний час доби; з 14-00 години суботи до 16-00 години неділі кожного тижня за будь-яким місцем перебування доньки; надання права на побачення та спільний відпочинок з донькою протягом однієї половини, визначеної за домовленістю з матір`ю, шкільних канікул; надання права побачення в день народження дитини протягом трьох годин; надання права на необмежене спілкування за допомогою засобів телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, які не передбачають безпосереднього фізичного спілкування; надання права забирати доньку з навчального закладу або із житла в день побачень з дитиною; зобов`язання відповідача за зустрічним позовом надавати батьку за два дні до побачення з донькою інформацію щодо фактичного місця навчання, проживання, перебування дитини та повідомляти батька про настання змін в місці навчання, проживання, перебування доньки. Ухвалою суду від 16.10.2018 року закрито підготовче провадження в справі та справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову, пояснивши, що після розлучення сторін батько став менше приділяти уваги доньці, жодного разу не був на святкуванні її дня народження, надавав допомогу та дарував подарунки лише під примусом. Донька дуже ображена на батька через брак уваги, докоряючи собі за те, що вона в чомусь завинила перед батьком у зв`язку з його ухиленням від спілкування з нею. Уїхавши в Росію на заробітки, дівчинці не телефонував, що вона дуже тяжко переживала, аліменти сплачував нерегулярно. Між тим дитина прагне рости в повноцінній сім`ї, вона має потяг до нового чоловіка позивачки, йменує його батьком, а той відповідає дівчинці взаємністю, мріє про усиновлення. У зв`язку викладеним просить про задоволення її позову та залишення зустрічного позову без задоволення. Відповідач заперечує проти задоволення первісного позову Пояснив , що відчуває до доньки почуття глибокої любові. Новий чоловік позивачки бажає всиновити доньку, в спілкуванні з батьком виказує до нього зневагу, демонструє пріоритетність своїх прав на дитину, перевищуючи свої повноваження щодо доньки. Саме з цими обставинами відповідач пов`язує подання первісного позову, оскільки до створення нової сім`ї батьки спільно приймали всі рішення щодо доньки, під час виїзду відповідачам на заробітки позивач підтримувала постійний контакт з його батьками, регулярно наносячи їм візити разом з донькою та розірвавши будь-які зв`язки після укладення нового шлюбу. Що стосується матеріальної допомоги, твердження позивача про його ухилення від участі в утриманні дитини є хибними, а питання його фінансової допомоги завжди вирішувалось батька за домовленістю. Заборгованості зі сплати аліментів на час розгляду справи він не має. Представник третьої особи - районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району як органу опіки та піклування, - належним чином повідомлений про дату, час та місце вирішення спору, до суду не з`явилась, надавши письмове звернення з проханням вирішувати справу без участі представника. З урахуванням наявності в справі письмового висновку органу опіки та піклування, який є обов`язковим при розгляді справ такої категорії в силу ст. 19 СК України, суд у відповідності до ст. 211, 223 ЦПК України вважає за можливе вирішення спору без участі представника третьої особи. Вислухавши пояснення учасників справи, свідків [PERSON] , [PERSON] , вислухавши думку дитини, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони з 17 квітня 2010 року по 22 січня 2015 року перебували у шлюбі; є батьками [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачем (а. с. 7). Обов`язок батьків виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття внормований статтею 150 СК України . Ухиленні матері, батька від виконання своїх обов`язків з виховання дитини можуть мати наслідки у виді позбавлення судом батьківських прав відповідно до ст. 164 СК України. Як випливає з роз`яснень в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. З огляду на наведені положення законодавства та роз`яснення Верховного Суду України, лише навмисні дії батьків з нехтування своїми обов`язками щодо виховання дитини можуть бути підставою для вжиття такого суворого заходу, як позбавлення батьківських прав. Між тим судом встановлено, що відповідач, який має потяг до дитини, відчуває до неї почуття любові, бере участь у виханні доньки, до створення позивачем нової сім`ї постійно спілкувався з донькою, брав участь в її утриманні. На користь таких умовиводів суду свідчать наведені пояснення відповідача, показання свідка [PERSON] про теплі стосунки батька з дитиною. Залишаючи позов без задоволення, суд враховує і зміст п. 18 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Виходячи з наведених рекомендацій, навіть за умови неналежного виконання особою батьківських обов`язків при невизнанні нею позову про позбавлення батьківських прав можливо уникнути застосування цього заходу відповідальності. Оскільки безпосереднє спілкування з дитиною є одним з важливіших доданків виховання, суд з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх наданими доказами, має всі підстави для констатації певних непорозумінь, що виникли у стосунках батька з донькою, внаслідок їх віддаленості, вразливого ставлення дівчинки до зниження потягу батька до спілкування з нею, а також внаслідок щоденного спілкування з новим чоловіком мами, що оголошує про свою любов та турботу до дівчинки і являє собою в цьому сенсі антипод батькові. Проте суд, вирішуючи цей спір, знаходить за можливе не використовувати вказані докази на користь задоволення позову, виходячи з такого. Як зазначено судом, ігнорування батьків свого обов`язку з належного піклування про дитину як передумова для вжиття найсуворішого заходу впливу, такого, як позбавлення батьківських прав, має характеризуватися навмисною формою вини і неусвідомленням батьками своїх помилок, відсутністю каяття та намагання виправити ситуацію. Між тим відповідач в судовому засіданні, визнаючи факти прояву недостатньої уваги до доньки, виказує ознаки каяття, обіцяє змінити своє ставлення до виконання батьківських обов`язків. Означені обставини, на думку суду, свідчать не про злісне ухилення від здійснення батьківського обов`язку, а про вину у формі необережності, яка характеризується недбалістю по відношенню до можливості настання несприятливих для дитини наслідків. Проте враховує суд і об`єктивні перешкоди з боку матері у наданні батькові можливості безперешкодно спілкуватися з донькою, використання матір`ю вразливої ситуації, коли батько з об`єктивних обставин (через виїзди за кордон) не мав можливості постійно бачити дівчинку, чиє інтенсивне зростання та формування особистості відбувалося тим часом, на користь віддалення батька та доньки одне від одного та підготовки у зв`язку з цим ниви для подання позову про позбавлення [PERSON] батьківських прав. Значення спілкування батьків з дітьми, безпосереднього виховання дітей батьками, проживання дітей в сім`ї з особами, від яких вони походять, неможливо переоцінити для формування особистості, системи її моральних та соціальних цінностей. Означені висновки сформульовані в тексті принципу 6 «Декларації прав дитини», за змістом якого дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Такі самі умовиводи наявні в змісті статті 9 Конвенції ООН про права дитини, за якою держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають у відповідності із застосовуваним законом і процедурами, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Закон України «Про охорону дитинства» в статті 14 також розвиває ці міркування, зазначаючи, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. На переконання суду, такий захід впливу на батьків, як позбавлення батьківських прав, який з огляду на його суперечливість природі відношень найближчих людей, є виключною мірою, може бути застосований лише за умови сукупності таких факторів, як злісне невиконання батьками своїх обов`язків та їхнє стійке небажання обирати шлях каяття та виправлення. Відповідач, відвідуючи всі судові засідання в справі та послідовно заявляючи про невизнання позову і неприпустимість для нього думки про перспективу бути розлученим з донькою, не лише виказав своє відношення до можливого застосування до нього вказаного заходу впливу, але й застосував самостійне знаряддя захисту, заявивши про те, що його право порушується, та за умови, що він, не бажаючи травмувати дитину, не протиставляє цьому активних дій, це порушення використовується на користь доводів про його ухилення від участі у вихованні дитини. Згаданий судом висновок органу опіки та піклування (а. с. 75), який містить недвозначний умовивід про неможливість позбавлення [PERSON] батьківських прав, також використовується судом на користь наведених вище міркувань про відмову в задоволенні первісного позову. Виходячи з викладеного суд вважає, що батько дитини, який виконує свої обов`язки з виховання дитини і виказує готовність належним чином виконувати їх в подальшому, не може бути позбавлений права на спілкування з дитиною та участь у її вихованні, яке захищає закон, а необгрунтоване позбавлення цього вправа посягатиме не лише на інтереси батька, а й на право дитини на отримання повноцінного виховання та на спілкування з батьком. Вирішуючи вимоги за зустрічним позовом, суд виходить з такого. Одним з завдань сімейного законодавства є регулювання сімейних відносин з метою забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст. 1 СК України). Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 141 СК України встановлено рівність прав та обов`язків матері, батька щодо дитини, незалежно від їхнього перебування у шлюбі. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (ч. 2 ст. 141 СК). Статтею 150 СК України внормовано обов`язок батьків піклуватися про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Переважне право перед іншими особами право батьків на особисте виховання дитини встановлено статтею 151 СК України. Відповідно до ч. 3 ст. 9 Конвенції про права дитини дитина, яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Наведене правило узгоджується із змістом ст. 153 СК України, відповідно до якої мати, батько і дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. З наданих позивачем фактичних даних, що досліджені судом, випливає наявність передумов, які утворюють сприятливу обстановку для спілкування доньки з позивачем, а саме: вік батька, задовільний стан його здоров`я, відсутність шкідливих звичок, його соціальна зайнятість, потяг до участі у вихованні доньки; сплата присуджених судом аліментів, належний рівень його емоційно-вольових якостей, його безумовні любов до доньки та потяг до спілкування з нею, задовільні побутові умови, у зв`язку з чим суд вважає, що відсутні будь-які підстави для встановлення обмежень у праві батька та доньки на спілкування між собою, гарантоване міжнародним та національним законодавством, а таке спілкування буде повною мірою відповідати інтересам гармонійного розвитку дітей та їхнього виховання. З урахуванням наведених позитивних характеристик позивача, проти яких не заперечує відповідач, яка хоча й наполягає на обмеженому спілкуванні батька з дітьми, але не з мотивів його негативного впливу на доньку, суд не вбачає обставин, за яких в силу Конвенції про права дитини або сімейного законодавства України спілкування батька з дитиною могло б суперечити інтересам дівчинки. На відсутність таких обставин вказують і висновки, викладені в рішенні суду про розірвання шлюбу сторін, відповідно до яких причиною розриву батьків стали не аморальні та шкідливі звички будь-кого з них, а відсутність взаєморозуміння, різність поглядів на проблеми сім`ї. Згідно із ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов`язки по відношенню до батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою, а в силу ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків повинно ґрунтуватися на повазі прав дитини та її людської гідності, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Частина друга ст. 157 СК України додатково підкреслює обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини, брати участь у її вихованні, а праву на спілкування з дитиною та участі у її вихованні того з батьків, хто проживає окремо від дитини, кореспондує обов`язок того, з ким проживає дитина, не чинити перешкод у здійсненні цього права. При вирішенні спору суд бере до уваги ту обставину, що хоча мати дітей і не перешкоджає спілкуванню батька з дітьми шляхом встановлення прямої заборони, проте не може не констатувати фактів її ухилення від виконання обов`язку не чинити батьку обмежень у спілкуванні з сином і донькою, яке в силу наведеного положення сімейного законодавства має бути безперешкодним (ст. 153 СК України). Наведені процесуальні джерела з іншими дослідженими судом доказами свідчать про можливість для батька, який виявляє щиру турботу про благополуччя доньки і протипоказань до особистого спілкування якого з дівчинкою судом не встановлено, вжити заходів для організації безпечного для доньки довкілля. Статтею 159 СК України встановлено право батька дітей, який проживає окремо, звернутися до суду з позовом про усунення перешкод, якщо той з батьків, з ким проживає дитина, перешкоджає йому у спілкуванні з дитиною та у її вихованні. Згідно з ч. ч. 5, 6 ст. 19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Не вбачаючи жодних обставин, які могли б унеможливити спілкування батька з дітьми, суд не може повністю погодитись з запропонованим органом опіки і піклування способом участі батька у спілкуванні з ними та їх вихованні (а. с. 153), оскільки за умови дотримання такого режиму спілкування донька і батько будуть мати можливість бачитися лише три години на тиждень, у відсутність права на виїзд за межі м. Запоріжжя. Не погоджуючись з запропонованим органом опіки та піклування графіком як таким, що посягає на право батька на таку ж саму участь у вихованні доньки, що і у матері, суд враховує відсутність будь-яких обґрунтувань саме такого графіку. На думку суду, крім звуження права батька, який не зможе забезпечити всіх заходів, необхідних для нормального розвитку і виховання дітей, дотримання такого графіку зашкодить і реалізації права доньки на отримання від батьків в рівних частках турботи, піклування, догляду та реалізації права на спілкування з обома батьками. Оскільки зазначений доказ, як і інші, не має для суду наперед встановленого значення, а оцінюється лише у сукупності з іншими фактичними даними, всебічно та повно встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами,

Outcome: partial