Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, а саме: на земельні ділянки згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ВЛ №021730 від 20 липня 2001 року та на земельну ділянку згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №005807 від 20 січня 2004 року. Мотивує свій позов тим, що 19 березня 2016 року помер її дід [PERSON]. Позивач є спадкоємицею вищевказаного майна померлого діда за заповітом. Позивач прийняла спадщину, однак оформити її в нотаріальному порядку не може, так як відсутні будь-які правовстановлюючі документи на спадкове майно. Просить визнати її право власності на спадкове майно. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, однак в своїй заяві до суду позов підтримала повністю, просить визнати за нею право власності на спадкове майно, а справу слухати у її відсутність. Представник відповідача Шклинської сільської ради Горохівського району Волинської області в судове засідання не зявився, однак в своїй заяві до суду позов визнав повністю, не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на спадкове майно. Справу просить слухати у його відсутність. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. А відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно заповіту, посвідченого секретарем Шклинської сільської ради і зареєстрованого 30 серпня 2010 року в реєстрі за №30 стверджується, що [PERSON] належні йому земельні ділянки згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ВЛ №021730 та згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №005807 заповів своїй внучці [PERSON]. З свідоцтва про шлюб вбачається, що [PERSON] 09 липня 2016 року зареєструвала шлюб з [PERSON] і змінила своє прізвище на «Сусь». Згідно з свідоцтвом про смерть [PERSON] помер 19 березня 2016 року. Довідкою Шклинської сільської ради Горохівського району Волинської області №738 від 22 грудня 2016 року стверджується, що спадкоємцем майна за заповітом після смерті [PERSON] є його внучка [PERSON], тобто позивач, яка вступила у фактичне володіння майном до шести місяців шляхом спільного проживання. Заповіт [PERSON] не змінений і не скасований. Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). [PERSON] встановлено, що які б мали право на обовязкову частку у спадщині після смерті [PERSON] немає. З відповіді Горохівської державної нотаріальної контри за №82/01-09 від 23 січня 2017 року вбачається, що після [PERSON], який помер 19 березня 2016 року, спадкова справа не заводилася. З Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ВЛ №021730 від 20 липня 2001 року та з Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №005807 від 20 січня 2004 рокувбачається, що [PERSON] належали земельні ділянки відповідних розмірів. Листом державного нотаріуса стверджується, що [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього та розяснено їй про необхідність звернення до суду з відповідною позовною заявою. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 30 травня 2008 року №7 «Про судовому практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Аналогічна думка викладена в роз'ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського [PERSON] з прав людини як джерело прав. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Суд вважає, що неможливість позивача отримати свідоцтво про право на спадщину є порушенням її права власності, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку держави перед іншими суб'єктами цивільних та інших правовідносин. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, судом встановлено, що позивач після смерті діда [PERSON] прийняла спадщину, а тому суд, з метою виконання волі спадкодавця, вважає, що слід встановити право власності по спадкуванню за заповітом [PERSON] на земельні ділянки згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ВЛ №021730 від 20 липня 2001 року та на земельну ділянку згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №005807 від 20 січня 2004 року.

Outcome: approved