Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Знам'янської Другої селищної ради, в якому просить визначити їй додатковий строк для відчуження земельної ділянки [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 4,32 га, кадастровий номер [NUMBER], розташованої на території Знам'янської селищної ради Кіровоградської області, яка належить їй відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. Свої вимоги обґрунтувала тим, що відповідно до Державного акта на право приватної власності на землю серії [NUMBER], їй на праві власності належить земельна ділянка [NUMBER], розташована на території Знам'янської селищної ради Кіровоградської області розміром 4,32 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, з кадастровим номером [NUMBER]. На час отримання державного акту вона була громадянкою України. А з 2009 року є громадянкою Російської Федерації, тож повинна була протягом року відчужити вказану земельну ділянку, однак не зробила цього, так як була зайнята отриманням громадянства і перебувала за межами території України. Відчуженням вказаної земельної ділянки займалася інша особа за її довіреністю, проте земельна ділянка до цього часу є її власністю. Позивач як і її представник у судове засідання не з'явилися, при цьому представник позивача надала заяву, в якій позовні вимоги підтримує та просить справу розглядати за їх відсутності. Представник відповідача до суду не з'явився, надіслав листа в якому просив розглядати справу без присутності її представника, на розсуд суду. Суд, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що за даними паспорта [NUMBER] виданого 28 квітня 2009 року, позивач [PERSON], [INFO] року, є громадянкою Російської Федерації, з 29 жовтня 2002 року зареєстрована [ADDRESS] (а.с.6). З 08 червня 2004 року вона перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON], її дошлюбне прізвище [PERSON] (а.с. 5). Згідно з Державним актом на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданим 25 серпня 2002 року та зареєстрованим у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за [NUMBER], [PERSON], мешканці [ADDRESS], на підставі розпорядження голови Знам'янської районної державної адміністрації від 12 березня 2002 року №99-р передана у приватну власність земельна ділянка площею 4,32 га розташована на території Знам'янської селищної ради, ділянка [NUMBER] для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер [NUMBER] (а.с. 7). Відповідно до витягу з Державного реєстру земельного кадастру про земельну ділянку від 05 березня 2014 року, вказана земельна ділянка зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] Особу власника встановлено на підставі паспорта громадянина України (а.с.3,8-9). Відповідно до ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Правовий статус та порядок використання, зокрема земель сільськогосподарського призначення визначено Земельним кодексом України. Відповідно до ч.1, 5 ст.22 ЗК України землями сільськогосподарського призначення визнаються землі, надані для виробництва сільськогосподарської продукції, здійснення сільськогосподарської науково-дослідної та навчальної діяльності, розміщення відповідної виробничої інфраструктури, у тому числі інфраструктури оптових ринків сільськогосподарської продукції, або призначені для цих цілей. Землі сільськогосподарського призначення не можуть передаватись у власність іноземцям, особам без громадянства, іноземним юридичним особам та іноземним державам. Відповідно до ч. 1 ст.145 ЗК України якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права. Зазначена норма є загальною щодо відчуження земельних ділянок особами, у яких вони не можуть перебувати у власності. Спеціальною нормою є ч.4 ст.81 ЗК України, згідно з положеннями якої землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Отже, земельним законодавством передбачене обов'язкове відчуження земельних ділянок сільськогосподарського призначення у випадках, коли до іноземців або осіб без громадянства переходить право власності на такі земельні ділянки в порядку спадкування. Щодо відчуження земельних ділянок особами, які, будучи громадянами України, набули право власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення, а потім змінили громадянство і стали іноземцями, земельним законодавством не врегульовано. Виходячи з завдань та принципів земельного законодавства, передбачених ст.4 і 5 ЗК України, та системного аналізу норм ч.5 ст.22, ч.4 ст.81, ч.140 ЗК України, суд вважає, що оскільки позивачка після набуття права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення змінила громадянство України на громадянство Російської Федерації і набула статус іноземця, тому вона зобов'язана була протягом року після цього здійснити відчуження земельної ділянки. Однак вчинити це не змогла внаслідок перебування поза межами території України. Визначення додаткового строку для відчуження земельної ділянки земельним законодавством не передбачено. Проте, виходячи з вимог абз.2 п.10 ч.2 ст.16 ЦК України про можливість захисту судом цивільного права або інтереса іншим способом, що встановлений договором або законом, а також положень аналогії закону, зокрема, ч.2 ст.1272 ЦК України про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, суд вважає, можливим зазначене положення застосувати до правовідносин щодо відчуження земельної ділянки сільськогосподарського призначення особою, яка не може перебувати в її власності. Крім того, хоча частина 2 ст.145 ЗК України передбачає примусове відчуження земельної ділянки за рішенням суду у випадку невідчуження її іноземцем у встановлений термін, однак дане положення суперечить ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та вимогам ст.41 Конституції України, відповідно до яких ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Враховуючи зазначені обставини, суд вважає за можливе визначити позивачу додатковий строк терміном один рік з дня набрання чинності рішення. На підставі викладеного, ст.ст.22,81,140 ЗК України, ст.ст.8,16 ЦК України,

Outcome: approved