Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-21 00:00:00

Позивачі 14.09.2021 року звернулись до Київського районного суду міста Одеси з позовом про визнання [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Позивачі в обґрунтування позову стверджують, що відповідач [PERSON] відчужив з дозволу Органу опіки та піклування на користь позивача належну йому частку квартири [ADDRESS] , на підставі відповідного договору міни від 09.11.2016 року та зобов`язався знятись разом з малолітнім сином з реєстраційного обліку за вказаною адресою, однак в порушення викладених домовленостей та зобов`язань, не мешкаючи за вказаною адресою відчуженої квартири, на протязі п`яти років не здійснив дії зі зняття з реєстрації. Реєстрація відповідачів у належній позивачам на праві власності квартири позбавляє позивачів можливості повноправно здійснювати свої права власника, на власний розсуд володіти, користуватись і розпоряджатись належним їй майном для вільного використання та проживання в ньому, а також позивачі вимушені нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, оскільки розрахунок експлуатаційних платежів і платежів за комунальні послуги здійснюється, виходячи з кількості зареєстрованих за адресою осіб, у зв`язку з чим позивачі були вимушені звернутись до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 27 вересня 2021 року відкрито провадження по справі на підставі вищевказаної позовної заяви в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Одночасно судом було ухвалено залучити до участі по справі в якості третьої особи - Орган опіки та піклування Київської районної адміністрації Одеської міської ради. 04 листопада 2021 року судом ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивачі у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце проведення якого повідомлені належним чином, однак надали до суду заяву про підтримання заявлених вимог та розгляд справи за її відсутності, у разі відсутності відповідачів, зазначили, що не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання призначене на 22.11.2021 року не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлявся, шляхом надсилання копії ухвали суду про відкриття провадження по справі, копії позовної заяви з додатками до неї, разом з судовою повісткою на адресу зареєстрованого місця проживання, якою є: [ADDRESS] , однак усі поштові повідомлення були повернуті до суду без вручення з підстав адресат відсутній за вказаною адресою. Також відповідачем не повідомлено суд про поважність причин неявки, відзив на позовну заяву не надано. Третя особа у судове засідання також не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлялась належним чином, однак представник надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч.1, 4 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуюче вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягаючим задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що на підставі розпорядження органу приватизації №54869, виданого 03.03.1995 року УЖКГ виконкому ОМР народних депутатів, квартиру [ADDRESS] передано у спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] . На підставі зазначеного розпорядження, УЖКГ виконкому ОМР народних депутатів видано 03.03.1995 року свідоцтво про право власності на житло, зареєстровано в реєстрову книгу №19-3404 на підставі якого вказана квартира належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності в рівних частках. На зворотній сторінці вказаного свідоцтва вбачається відбиток штемпелю, відповідно до якого 15.05.1995 року КП «ОМБТІ та РОН» здійснено державну реєстрацію права власності за [PERSON] та [PERSON] на зазначену квартиру [ADDRESS] , та внесено запис за №115 пр. стр. 122 реєстр.86. 23.04.2016 року [PERSON] одружилась з [PERSON] , за наслідком чого змінила прізвище на « [PERSON] ». Отже, квартира [ADDRESS] належала на праві спільної часткової власності, а саме по Ѕ частці [PERSON] та [PERSON] 19.11.2016 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір міни, посвідчений державним нотаріусом Шостої Одеської державної нотаріальної контори Дацковою Ф.А., зареєстрований в реєстрі за №5-513, на підставі якого [PERSON] обміняв належну йому Ѕ частку квартири [ADDRESS] - [PERSON] , на належну останньому - квартиру [ADDRESS] . В договорі зазначено, що Ѕ частка квартири [ADDRESS] належала [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого УЖКГ виконкому ОМР народних депутатів 03.03.1995 року за №19-3404, зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» 15.05.1995 року в книгу №115 пр., на стор 122, реєстр. №86. 09.11.2016 року на підставі вказаного договору міни, за [PERSON] було зареєстровано право власності на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності за №72612844 від 09.11.2016 року. Судом встановлено, що на час укладення вище зазначеного правочину - договору міни, у відчужуваній відповідачем [PERSON] частки квартири, у цьому житловому приміщенні були зареєстровані зокрема: [PERSON] та малолітні діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На час вчинення правочину, Київська районна адміністрація Одеської міської ради 28.09.2016 року надало розпорядження №625 «Про надання дозволу на вчинення правочину шляхом укладення договору міни ...», яким зокрема Орган опіки та піклування не заперечує проти вчинення правочину щодо відчуження шляхом укладення договору міни Ѕ частини квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] та вчинення правочину щодо придбання, шляхом укладення договору міни з [PERSON] , квартири [ADDRESS] , за умови дотримання житлових прав малолітніх: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . У відповідності до відповідей з відділу адресно-довідкового бюро ГУДМС України в Одеській області, станом на 21.09.2021 року, [PERSON] , [INFO] , разом з малолітнім [PERSON] , [INFO] , продовжує бути зареєстрованим у квартирі [ADDRESS] , яка вибула з його власності. Отже, як вбачається, [PERSON] на виконання вищевказаного розпорядження Органу опіки та піклування, здійснив відчуження належної йому Ѕ частки квартири [ADDRESS] , придбав квартиру [ADDRESS] , однак не здійснив дії з перереєстрації свого та малолітнього [PERSON] , [INFO] , місця проживання, чим порушує права та інтереси малолітнього, а також нового власника зазначеної квартири. Статтею 9 ЖК України визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В силу ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною першою статті 317 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 2 ст. 346 ЦК України право власності може буди припинене в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд також зазначає, що зазначена норма матеріального права - ст. 391 ЦК України, визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Вказана правова позиція узгоджується з висновком Верховного Суду України викладеним в постанові від 16 листопада 2016 року у справі №6-709цс16. Згідно частин першої та четвертої статті 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права та при розгляді справ застосовує Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано ВРУ, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 17 Закону України № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (з подальшими змінами) передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ як джерела права, а стаття 18 цього Закону визначає порядок посилання на Конвенцію та практику Суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997р. відповідно до Закону України № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналізуючи право особи на мирне володіння своїм майном, Європейський суд з прав людини дійшов висновків, згідно з якими визнанням права кожного на мирне володіння своїм майном, по суті, гарантовано право власності; право розпорядження є традиційним і фундаментальним аспектом права власності (рішення Суду у справі «Маркс проти Бельгії» від 27.04.1979 року,п.63). Разом з тим, судом враховується, що відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. На підставі вищевикладеного, після дослідження та оцінки доказів у справі, наданих позивачем відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України, вони вважаються судом належними та допустимими згідно зі ст. ст. 77, 78 ЦПК України, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку, що відповідачі не є членом сім`ї позивачів, які з листопада 2016 року, є повноправними власниками квартири [ADDRESS] , відповідачі у належній позивачам квартирі не мешкають, а реєстрація місця проживання відповідачів порушує права та охоронювані законом інтереси власника квартири пов`язані з неможливістю повною мірою розпорядитися належним на праві власності майном. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачами у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved