Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про встановлення факту родинних відносин та визнання її спадкоємицею першої черги за законом після смерті [PERSON] В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона народилась 21.03.1986 року, її батьки в зареєстрованому шлюбі на момент її народження не перебували, тому в її свідоцтві про народження батьком зазначений [PERSON] по прізвищу матері. Згодом батьки одружилися та шлюб між ними було розірвано 12.02.1992року. 18 червня 2016року помер батько позивача [PERSON], після його смерті відкрилась спадщина та позивачем до 10 ХДНК було подано заяву про прийняття спадщини, однак нотаріус її попередила, що не зможе видати свідоцтво про право на спадщину, оскільки в її свідоцтві не співпадає прізвище батька у зв*язку з чим позивач звернулась до суду. 14.11.2016року представником відповідача [PERSON]- [PERSON] подані заперечення, в яких зазначено, що відповідач - це особа, яка могла порушити права і охоронювані законом інтереси позивача. Не зрозуміло, якими чином відповідач [PERSON] могла вплинути на факти родинних відносин позивачки. Представником органу нотаріату, який уповноважений займатися питаннями спадкового законодавства, [PERSON] також не виступає. Отже [PERSON] жодним чином не порушувала і не могла порушити права чи охоронювані законом інтереси позивачки, а вимоги останньої саме до [PERSON] є необґрунтованими і абсурдними. Також, [PERSON] є донькою померлого [PERSON], вона знайома із [PERSON], але про те, що остання нібито також є донькою [PERSON] та хоче встановити цей факт у судовому порядку, їй стало відомо тільки після отримання позовної заяви. Померлий [PERSON] за життя нічого [PERSON] про це не розповідав. Вимоги про встановлення факту родинних відносин повинні бути обґрунтовані і «підкріплені» доказами, а позивач не надала до суду жодного доказу, який би підтверджував викладені у позові вимоги. 14.11.2016р. відповідачем [PERSON] подані заперечення, в яких остання зазначила, що категорична не згодна з позовними вимогами позивача, вважає їх безпідставними та надуманими, оскільки вона не порушувала права позивача та не могла їх порушити. Окрім того, вона знайома з позивачкою, однак про те, що вона є донькою померлого, вона дізналась після отримання судової повістки, померлий [PERSON] за життя їй нічого не розповідав. Також відповідач зазначила, що позивач не надала жодного доказу на підтвердження свої позовних вимог. 14.11.2016р. відповідач 10 Харківська Державна нотаріальна контора надала заяву з проханням розглядати справу без участі представника нотаріальної контори. 01.12.2016р. позивачем подана заява про забезпечення позову, ухвалою суду від 12.12.201 броку позивачу відмовлено в задоволенні даної заяви. 21.12.2016р. позивачем повторно подана заява про забезпечення позову, ухвалою суду від 23.12.2016 року позивачу відмовлено в задоволенні даної заяви. 13.09.2018року представником відповідача [PERSON] - [PERSON] подано відзив до суду, в якому зазначено, що справи про встановлення родинних відносин розглядаються по процедурі не позовного, а окремого провадження, а таких учасників судового процесу у окремому провадженні, як «позивач» і «відповідач» взагалі не має, є «заявник» та «заінтересовані особи». Наявність у позові ще однієї позовної вимоги, на його думку, не може бути «виправданням» такої грубої помилки у застосуванні процесуального законодавства. Позивач та його представник не надали до позову жодного доказу, який підтверджував би викладені у позові вимоги. Представник позивача систематично вводить суд в оману, посилаючись на нібито речові докази, яких фактично не існує, та надаючи документи, які взагалі не є доказами по справі: 1) В судовому засіданні 24.01.2017 р. представник Позивача [PERSON] надав до суду клопотання про проведення судової молекулярно-генетичної експертизи з використанням молекулярно- генетичного аналізу генної ДНК з метою встановлення батьківства між Позивачем [PERSON] та померлим [PERSON]. У вищезазначеному клопотанні представник Позивача стверджував, що нібито у Харківському обласному бюро судово-медичної експертизи (надалі - ХОБСМЕ1 знаходиться біоматеріал (застигла кров) померлого 18.06.2016 р. [PERSON], але жодних доказів взагалі існування даних матеріалів суду не надав. З метою перевірки цієї інформації адвокат [PERSON], представник відповідача [PERSON], надав до Харківського обласного бюро судово-медичної експертизи (ХОБСМЕ) Адвокатський запит вих. № 01/02/17 від 01.02.2017 р., (а.с. 76), у якому просив відповісти на наступні питання: «1. Чи проводився розтин тіла померлого [PERSON] ([INFO]), який помер 18 червня 2016 року? Якщо так, то з якої причини? 2.Чи відбирався будь-який біологічний матеріал померлого 18 червня 2016 року [PERSON] під час розтину? 3.Чи знаходиться у ХОБСМЕ (включно з усіма філіями) будь-який біологічний матеріал [PERSON] ([INFO]), який помер 18 червня 2016 року? 2.У разі наявності біологічного матеріалу померлого [PERSON] 28.04.1963 р. н. - яким чином проводиться зберігання даного біологічного матеріалу (з використанням яких консервуючих речовин та яким методом зберігається матеріал)? 3.У разі наявності в розпорядженні та зберіганні ХОБСМЕ біологічного матеріалу померлого [PERSON] 28.04.1963 р. н- чи може бути даний біологічний матеріал померлого використаний для проведення судової молекулярно-генетичної експертизи з використанням молекулярно-генетичного аналізу генної ДНК з метою встановлення батьківства, чи не «пошкоджений» даний матеріал умовами зберігання та консервації?» У відповіді вих. № 266 від. 08.02.2017 р. за підписом Начальника ХОБСМЕ [PERSON] повідомлено, що «згідно журналів реєстрації трупів у відділ та відділення № 1 і № 2 судово- медичної експертизи трупів ХОБСМЕ у вказану дату 18.06.2016 р, труп гр-на [PERSON], [INFO], не надходив. За інформацією завідувачки відділенням судово-медичної імунології [PERSON] стола відомо, що кров померлого гр-на [PERSON] 18.06.2016 р. до ХОБСМЕ не надходила», (а.с. 77) Отже, у звязку із відсутністю будь-якого біологічного матеріалу померлого, та неможливістю його отримання (труп - кремований) встановити факт родинних відносин Позивача та померлого - неможливо. 2) 29.05.2017 р. представник Позивача [PERSON] надав до суду клопотання про проведення судової молекулярно-генетичної експертизи, в якому значив наступні відомості: «Для встановлення біологічної спорідненості між [PERSON] і позивачкою, [PERSON] провела у приватному порядку лабораторний аналіз у компанії Medical Genomics Ltd. з відбиранням зразків ТОВ «Медікал Ееномікс Україна 1» щодо дослідження спорідненості [PERSON] (передбачувана тітка) і [PERSON]. Згідно отриманого висновку вірогідності тітки і [PERSON] складає 99,996669%.» Разом з вищевказаним клопотанням представник Позивача [PERSON] надав до суду копію Висновку про біологічну спорідненість MGT-649 (мовою оригіналу - Заключение о биологическом родстве) від 23 березня 2017 р. наданого директором Medical Genomics Ltd. Dr. Andrei Semikhodskii (a.c. 95). Також у відзиві представник відповідача [PERSON] вказав, що у вищевказаному висновку зазначена наступна чи формація (мовою оригіналу): «...Образцы ДНК, при анализе которых были получены вышеуказанные данные не были взяты в соответствии с установленной юридической процедурки для предоставления результатов ДНК анализа в судебные инстанции. В этой связи результаты Проведенных анализов могут не иметь силы в судебном разбирательстве. Все участники исследования^ понимают и принимают тот факт, что результаты проведенного ДНК анализа даются исключительно для личной информации.» Отже, наданий до суду представником позивача [PERSON] Висновок про біологічну спорідненість MGT-649 (мовою оригіналу - Заключение о биологическом родстве) від 23 березня 2017 р. не с належним, допустимим та достовірним доказом. \~ \~ \~ \~ Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог, підтримав доводи, які зазнечені у відзиву на позовну заяву. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник 10 ХДНК в судове засідання не з*явилися, представник нотаріальної контори просив розглядати справу за відсутністю представника. Вислухавши пояснення сторін, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-УІІІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу XII Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.І ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.І ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, підтверджено наявними у справі доказами, що позивач [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) народилась 21 березня 1986 року, в свідоцтві про народження батьком позивачки вказаний [PERSON] за вказівкою матері. [PERSON] 18 червня 2016року помер, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-ВЛ № 543647 від 21 червня 2016року. Оскільки померлий не записаний батьком дитини, а відомості про батька внесені відповідно до статті 55 КпШС Української РСР за вказівкою його матері, встановлення факту батьківства може бути підставою виникнення у позивача права на спадкування. Тобто, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права, а саме права на спадкування спірного спадкового майна після смерті її батька [PERSON], оскільки це її право не визнається та оспорюється. Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Визнання закону таким, що втратив чинність, припиняє його дію в повному обсязі. Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» за загальним правилом дії законів та інших нормативно-правових актів у часі (частина перша статті 58 Конституції України) норми СК України застосовуються до сімейних відносин, які виникли після набрання ним чинності, тобто не раніше 1 січня 2004 року. До сімейних відносин, які вже існували на зазначену дату, норми СК України застосовуються в частині лише тих прав і обов'язків, що виникли після набрання ним чинності. Ці права й обов'язки визначаються на підставах, передбачених СК України. У пункті 3 зазначеної постанови роз'яснено, що, оскільки підстави для визнання батьківства за рішенням суду, зазначені у статті 128 СК України, істотно відрізняються від підстав його встановлення, передбачених у статті 53 КпШС України, суди, вирішуючи питання про те, якою нормою слід керуватися при розгляді справ цієї категорії, повинні виходити з дати народження дитини. Так, при розгляді справ про встановлення батьківства щодо дитини, яка народилася до 1 січня 2004 року, необхідно застосовувати відповідні норми КпШС України, беручи до уваги всі докази, що достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства, в їх сукупності, зокрема, спільне проживання й ведення спільного господарства відповідачем та матір'ю дитини до її народження, спільне виховання або утримання ними дитини. [PERSON] народилась до 1 січня 2004 року, отже, при вирішенні питання необхідно застосувати норму статті 53 КпШС України, керуватися роз'ясненнями, викладеними в пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно до частини другої статті 53 КпШС України у разі народження дитини у батьків, які не перебувають у шлюбі, при відсутності спільної заяви батьків батьківство може бути встановлене в судовому порядку за заявою одного з батьків або опікуна (піклувальника) дитини, особи, на утриманні якої знаходиться дитина, а також самої дитини після досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьої статті 53 КпШС УРСР при встановленні батьківства відносно дитини, батьки якої не перебувають у шлюбі, суд бере до уваги спільне проживання і ведення спільного господарства матір'ю дитини і відповідача, або спільне виховання чи утримання ними дитини, або докази, що достовірно підтверджують факт визнання відповідачем батьківства. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір'ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги. Пленум Верховного Суду України в п. 15 Постанови № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» зазначив, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини. В третьому абзаці п.13 даної постанови зазначено, що факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинилось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивач є її рідною донькою, а відповідач [PERSON] - рідною тіткою. З [PERSON] вони познайомились у 1985році та почали жити разом, проживали в квартирі батьків [PERSON], в 1986році народилась донька [PERSON], а через рік після народження доньки, вони зареєстрували шлюб. Приблизно через 2 роки після народження доньки вони шлюб розірвали. З [PERSON] та [PERSON]- донькою та другою дружиною покійного [PERSON] вони завжди спілкувалися та останні знали, що [PERSON] є донькою [PERSON] Свідок запевнила, що позивач є донькою покійного [PERSON], разом вони проживали близько п*яти років. Свідок [PERSON] пояснила в судовому засіданні, що позивач є її племінницею, а вона - її рідна тітка з боку батька [PERSON] Батьками позивачки є її рідний брат та [PERSON], які зустрічалися тривалий час, а потім жили з їх батьками, в тому числі коли [PERSON] була вагітною та народила позивачку. Коли потрібно було реєструвати дитину, її брат був постійно на заробітках. Згодом її брат [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, а дитину зареєструвала [PERSON] Свідок також зазначила, що добровільно здавала аналізи на ДНК та експертиза була проведена в тому числі за її ініціативою. Свідок [PERSON] пояснив суду, що з [PERSON] був знайомий близько ЗО років ще до народження доньки. Йому відомо, що [PERSON] є його донькою [PERSON], яку він визнавав як свою доньку та, разом з дружиною та донькою проживав у своїх батьків. Свдок вказав, що знав і першу, і другу родину [PERSON], оскільки вони товаришували. [PERSON] забирав дружину та доньку з пологового будинку № 1 м. Харкова, а свідок робив відповідні фотографії. Після смерті [PERSON] він з його родиною не спілкується. У відповідності до вимог ст. ст. 76, 77, ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обгрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вбачається з положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Вищевказані свідки, які, будучи попередженими про кримінальну відповідальність передбачену ст.ст. 384,385\~КК України за завідомо неправдиве показання чи відмову від дачі показань, кожен окремо, підтвердили, що позивач є донькою померлого 18 червня 2016року [PERSON] Також свідки підтвердили суду факт сумісного проживання спочатку без реєстрації шлюбу, а згодом у шлюбі [PERSON] та [PERSON] в квартирі його батьків. На підтвердження спільного проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства до зачаття дитини та після її народження, спільне виховання дитини, позивачем були надані світлини, які були досліджені в судовому засіданні. На даних світлинах зображені [PERSON] разом з [PERSON] під час реєстрації шлюбу, у домашній обстановці, під час виписки з пологового будинку, на відпочинку з дитиною. Отже, в судовому засіданні було достовірно встановлено, що [PERSON] та [PERSON] проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство до зачаття дитини, а після народження [PERSON] спільно її виховували, а згодом зареєстрували шлюб, крім того матеріали справи містять докази, які з вірогідністю підтверджують визнання [PERSON] батьківства відносно дівчини. Таким чином, судом отримані достатні докази, які достовірно підтверджують факт походження доньки [PERSON] від [PERSON], що також підтверджено наявними у матеріалах справи документами. При оцінці показань свідків судом проаналізовано процес формування, збереження і передачі відомостей свідками. Суд, оцінивши показання свідків у сукупності з іншими доказами та з урахуванням ступеня довіри до них, приймає зазначені свідчення в якості належних доказів по справі, так як відповідачі не надали суду доказів на спростування зазначених свідками фактів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження факту батьківства [PERSON] по відношенню до доньки [PERSON] (до шлюбу [PERSON]) суд приймає в якості належного доказу Висновок про біологічну спорідненість MGT-649 (мовою оригіналу - Заключение о биологическом родстве) від 23 березня 2017 р. наданий директором Medical Genomics Ltd. Dr. Andrei Semikhodskii (a.c. 95). Щодо спорідненості [PERSON] (передбачувана тітка) і [PERSON]. Згідно отриманого висновку вірогідності тітки і [PERSON] складає 99,996669%.», оскільки добровільність його проведення було встановлено в судовому засіданні під час допиту свідка [PERSON] Щодо позиції представника відповідача відносно не проведення по вказаній цивільній справі молекулярно-генетичної експертизи та неприйняття в якості належного доказу висновку про біологічну спорідненість, то суд зазначає наступне. Так, експертиза є одним із видів доказів, який оцінюється судом у сукупності з іншими доказами. Враховуючи те, що в судовому засіданні було встановлено, та підтверджено наявними у матеріалах справи доказами, зокрема показаннями свідків, факт визнання за життя [PERSON] батьківства відносно дитини, то суд приходить до висновку про визнання в якості належного та допустимого доказу вищевказаного висновку про біологічну спорідненість [PERSON] та [PERSON] як тітки та племінниці. Окрім того вказаний висновок не був спростований представником відповідача шляхом заявления клопотання про проведення відповідної експертизи, хоча судом було запропоновано представнику відповідача заявити таке клопотання з метою можливого спростування доказів представника позивача, чим останній не скористався Заперечення представника відповідача щодо того, що справи про встановлення родинних відносин розглядаються в порядку окремого, а не позовного провадження, суд не приймає до уваги, з огляду на наступне. Відповідно до ст.\~315\~ч.\~1\~п.\~1\~ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно з пунктом 7 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд вправі розглядати справи про встановлення родинних відносин, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 року, справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звернулась до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обовязки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. У відповідності до роз'яснень, викладених у листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов: - факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - встановлення факту не пов'язується з подальшим вирішенням спору про право; - заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. Встановлення юридичного факту родинних відносин між позивачем [PERSON] та спадкодавцем [PERSON] має наслідком виникнення у позивача права на спадкування після смерті [PERSON] Від встановлення такого факту залежить виникнення майнових прав заявника. Тому суд визнає вимоги [PERSON], обґрунтованими, такими що ґрунтуються на законі, підтверджуються доказами по справі, та підлягаючими до задоволення. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно із ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, (ст. 1220 ЦК України). Відповідно дост.\~1258\~ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб, і через відмову нотаріуса у видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину, через відсутність підтвердження факту родинних звязків, не може бути захищене в інший спосіб. Оскільки даним судовим рішенням встановлено батьківство [PERSON] відносно його доньки [PERSON], то у відповідності до вимог ст. 1261 ЦК України вона має право на спадкування за законом у першу чергу після смерті свого батька. Згідно до ст.. 141 ЦПК України судом з відповідачів на користь позивача стягуються судові витрати пропорційно розміру задоволених вимог. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved