Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-03 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом, у якому просить, визнати за нею в порядку спадкування право власності на земельну ділянку площею 0,25 га. та житловий будинок загальною площею 57,6 кв. м., що розташовані за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування заявленого позову покликається на те, що проживала з моменту свого народження, разом із своїм батьком, [PERSON], [INFO] та матірю, [PERSON], [INFO] за адресою: [ADDRESS] За вищезазначеною адресою знаходиться земельна ділянка площею 0,25 га. На цій ділянці розташовані: колодязь, сарай, вбиральня та житловий будинок загальною площею 57,6 кв.м., що складається із коридору, 2 (двох) житлових кімнат, гадової та кухні. Позивач жила у цьому будинку та користувалась ним як донька власника. [INFO] помер батько позивача, [PERSON]. Після його смерті та згідно зі ст.ст. 525-526 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 р. відкрилась спадщина на вищезгадане майно. Продовжуючи проживати в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] і фактично вступивши в управління або володіння спадковим майном, позивач з матір'ю, відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 р., прийняли спадщину. Після смерті батька [PERSON], 13.02.1993 р. склала заповіт, який було посвідчено секретарем Ставчанської сільської ради народних депутатів [PERSON] за № 4, відповідно до якого [PERSON], половину майна, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON], братові позивача, який помер в [INFO], а другу рівноцінну половину свого майна дочці [PERSON]. [INFO] померла [PERSON]. Таким чином, після смерті батька, матері та рідного брата, позивач, [PERSON], продовжували проживати і користуватись будинком та земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS], вважаючи себе єдиною власницею майна, набутого після смерті членів її сім'ї в спадок. Безперервно там проживала, на відведеній земельній ділянці вела домашнє господарство, підтримувала добробут та належний стан будинку та всіх його частин, вважає, що фактично вступила в управління або володіння спадковим майном відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 р., прийняла спадщину. 04.11.2016 року, позивач звернулась із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину до державного нотаріуса, однак постановою від 29.05.2018 р. у вчиненні такої нотаріальної дії їй було відмовлено, мотивуючи що позивач не прийняла спадщину шляхом, який чітко визначений чинним на момент смерті спадкодавця Цивільним кодексом УРСР в редакції 1963 р. Державний нотаріус послалась на ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 р. і при цьому додала, що позивач фактично не вступила в управління або володіння спадковим майномта не подала державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини, зазначивши що жодних дій які б свідчили про прийняття спадщини спадкоємцем не вчинено. Окрім цього, в постанові вказано, що документи, які б підтверджували право власності на спадкове майно, відсутні. Тому позивач змушена звернутися до суду з позовом який просить суд задоволити. 19.09.2018 року провадження у справі відкрито. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав та дав пояснення, аналогічні наведеним у позовній заяві. Просив позовні вимоги задоволити. Представник відповідача, Ставчанської сільської ради Пустомитівського району Львівської області у судове засідання не зявився, подав на адресу суду заяву, в якій просив справу розглядати у його відсутності. Позовні вимоги визнав. Від третьої особи надійшла заява про розгляд справи у її відсутності. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Право на справедливий суд та доступ до правосуддя визначено також у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 04.XI.50). Відповідно до ст. ст. 124, 129 Конституції України і ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспрюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що [INFO] помер батько позивача [PERSON] (прізвище змінена на [PERSON] з Дорота внаслідок укладення шлюбу з [PERSON], що стверджується витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № [NUMBER] від 14.03.2018 року), [PERSON], що підтверджується свідоцтвом пре його смерть серії [NUMBER] від [INFO] та свідоцтвом про народження виданим повторно серії [NUMBER] від 14.03.1964 року. Відповідно до Інформаційного листа ВСС України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. З копії будинкової книги, наявної в матеріалах справи вбачається, що [PERSON] належав житловий будинок у [ADDRESS], якого зазначено головою господарства. Разом з тим з довідки-виписки із погосподарських книг Ставчанської сільської ради від 22.03.2018 року № 150 вбачається, що згідно із записами в погосподарській книзі за 1996 рік, стор. 3 46 власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] рахується [PERSON]. Даний житловий будинок розташований на земельній ділянці площею 0,25 га. Однак, у позовній заяві та своїх поясненнях представник позивача вказує, що після смерті батька згідно зі ст.ст. 525-526 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 р. відкрилась спадщина на вищезгадане майно, а тому продовжуючи проживати в житловому будинку за адресою: [ADDRESS] і фактично вступивши в управління або володіння спадковим майном, позивач з моєю матір'ю, відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу УРСР в редакції 1963 року, прийняли спадщину. Відповідно до відповіді Пустомитівської державної нотаріальної контори № 48/01-16 від 25.01.2019 року спадкова справа після смерті [PERSON], який помер [INFO] не заводилася. [INFO] померла матір позивача [PERSON], що підтверджується виданим повторно свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 25.01.2017 року. З копії довідки від 22.03.2018 р. №151, виданої Ставчанською сільською радою за підписом сільського голови [PERSON] вбачається, що [PERSON] дійсно до дня смерті - [INFO] постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS]. Разом із нею проживали: [PERSON], [INFO], який помер [INFO] та [PERSON], яка проживала із померлою без реєстрації. Судом встановлено, що після смерті [PERSON] спадкоємцями до її майна першої черги були її діти [PERSON] та [PERSON]. За життя [PERSON], 13.02.1993 року склала заповіт, який було посвідчено секретарем Ставчанської сільської ради народних депутатів [PERSON] за № 4, відповідно до якого [PERSON], половину майна, де б воно не було і з чого б воно не складалось, і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON], а другу рівноцінну половину свого майна, [PERSON], однак позивачем у справі є [PERSON]. Згідно наявної в матеріалах справи копії спадкової справи № 264/2016, заведеної Пустомитівською державною нотаріальною конторою після смерті [PERSON], яка померла [INFO] вбачається, що від імені позивач [PERSON] звернулася 04.11.2016 року із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено у звязку з неприйняттям нею спадщини, що відкрилася після смерті [PERSON], яка померла [INFO]. Позивач звертається до суду із позовом про визнання права власності на спадкове майно, однак в матеріалах справи відсутні відомості про усіх спадкоємців, які прийняли спадщину після смерті спадкодавців, батьків позивача [PERSON] та [PERSON]. Зокрема, в матеріалах справи відсутні, а позивачем та її представником не заявлено клопотання про витребування спадкової справи після смерті брата позички [PERSON], який проживаючи разом із батьками у відповідності до вимог закону, що діяв на час смерті його батьків, прийняв спадщину що відкрилася після їх смерті. Стороною позивача не надано суду доказів відсутності інших спадкоємців [PERSON], який помер у [INFO] та чи прийнята після його смерті спадщина ними. Разом з тим, представником позивача визнано в судовому засіданні, що половину належного майна матір позивача [PERSON] заповіла своєму синові, брату позивача, [PERSON], однак жодних відомостей про спадкоємців [PERSON] суду не надано, що унеможливлює суд належним чином визначити коло спадкодавців [PERSON] та встановити можливість визнання за нею права власності на спадкове майно та у яких частинах після смерті спадкодавців. Суперечливими є також надані стороною позивача докази наявності у складі спадкового майна [PERSON] житлового будинку по [ADDRESS], оскільки відповідно до копії будинкової книги головою господарства значиться [PERSON], який помер [INFO], коло спадкоємців, які прийняли спадщину, після смерті якого із наявних в матеріалах справи доказів суду встановити не видається можливим, однак, згідно довідки-виписки із погосподарських книг Ставчанської сільської ради від 22.03.2018 року № 150 вбачається, що згідно із записами в погосподарській книзі за 1996 рік, стор 3, власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] рахується [PERSON]. Щодо вимоги про визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, суду не представлено жодного доказу, яким би стверджувалося, що така ввійшла до спадкової маси після смерті спадкодавців, жодного правовстановлюючого документа на неї чи інших належних доказів суду не представлено. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту прав та законних інтересів особи є визнання права. Відповідно до ст. 4, 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Виходячи з засад диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Окрім того, згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що слід застосовувати і при розгляді заяви про забезпечення позову. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Таким чином, позивач на підтвердження своїх вимог про визнання права власності в порядку спадкування не представив суду належних доказів відсутності інших спадкоємців, права яких можуть бути порушені у випадку задоволення судом позову. Жодних клопотань про витребування таких доказів, стороною позивача суду не заявлялося. Враховуючи вищенаведене, беручи до уваги те, що позивачем не доведено наявність майна у власності спадкодавців, щодо якого заявлені позовні вимоги, не представлено суду доказів наявності визначеного кола спадкоємців до майна спадкодавців, суперечливості наявних у справі доказів, таким чином, оцінюючи досліджені докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у представлених суду доказах, а тому в задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed