Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що на виконання рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 11.02.2017 видано виконавчий лист №389/3560/15-ц про стягнення з [PERSON] на її користь грошової компенсації в розмірі 78216 грн. 88 коп. На підставі зазначеного виконавчого листа відкрито виконавче провадження №53499009. Разом з тим, відповідачем неналежно виконується грошове зобов`язання, визначене судовим рішенням, та станом на 29.07.2020 за ним рахується заборгованість у розмірі 40796 грн. 28 коп. Попередній розмір заборгованості становив 49916 грн. 80 коп. Внаслідок невиконання відповідачем грошового зобов`язання та ухилення від виконання судового рішення позивач на підставі ст.625 ЦК України просила стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати у розмірі 13979 грн. 99 коп. та 3% річних у розмірі 5366 грн. 81 коп. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні, обгрунтовуючи тим, що позивачем не надано належного розрахунку інфляційних втрат та 3 % річних, на час розгляду справи заборгованість погашена, 08.10.2020 виконавче провадження закінчено у зв`язку з повним виконанням боржником. Крім того вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки для стягнення пені встановлено спеціальну позовну давність у один рік. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено,\~що рішенням\~Апеляційного суду\~Кіровоградської області\~від 02.02.2017\~у справі\~№389/3560/15-ц\~(провадження\~№22-ц/781/48/17)\~рішенняЗнам`янського\~міськрайонного суду\~Кіровоградської області від 21.06.2016 в частині стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошової компенсації у розмірі 24000 грн. та судових витрат у розмірі 238 грн. 05 коп. скасовано з ухваленням в цій частині нового рішення. Зазначеним рішенням від 02.02.2017 з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто грошову компенсацію у розмірі 75987 грн. 01 коп. та судові витрати у розмірі 2229 грн. 87 коп., а всього стягнуто 78216 грн. 88 коп. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання зазначеного судового рішення 11.02.2017 видано виконавчий лист №389/3560/15-ц та\~в подальшому\~відкритовиконавче провадження №53499009, яке перебувало на виконанні у Знам`янському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро). Як вбачається з довідки-розрахунку заборгованості, виданої зазначеною державною виконавчою службою, боржником [PERSON] на користь [PERSON] періодично, частково сплачувалися кошти за судовим рішенням, а саме у 2017 році сплачено 3750 грн. 59 коп., у 2018 році 16863 грн. 08 коп., за період з січня 2019 року до травня 2019 року сплачено по 1000 грн. щомісячно, у червні 2019 року 500 грн., у липні 2019 року 1000 грн., у серпні 2019 року 502 грн. 91 коп., у вересні 2019 року 603 грн. 02 коп., у жовтні 2019 року 100 грн. 50 коп., у листопаді 2019 року 100 грн. 50 коп., у липні 2020 року 8250 грн., у серпні 2020 року 2250 грн., у вересні 2020 року 200 грн., у жовтні 2020 року сплачено всю заборгованість у розмірі 37296 грн. 28 коп. З огляду на зазначену довідку-розрахунок також вбачається, що [PERSON] за весь період з 2017 року до жовтня 2020 року щомісячно нараховувалася заборгованість за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, яка остаточно була сплачена 08.10.2020. Крім того, як вбачається з інформації, наданої зазначеною виконавчою службою 30.07.2020, до відділу 24.07.2020 надходила заява від [PERSON] , згідно з якою попередню несплату боргу від пояснював скрутним матеріальним становищем. 08.10.2020 постановою заступника начальника Знам`янського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) Кукуляк М.В. виконавче провадження №53499009 з примусового виконання виконавчого листа №389/3560/15-ц, виданого 11.02.2017, закінчено на підставі п.9 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом. Згідно з ч.1 ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку За змістом положень статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Згідно зі ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Положеннями ст.611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема, статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (ч.2 ст.625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та три проценти річних від простроченої суми. Велика Палата Верховного Суду звертає увагу, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справах №703/2718/16-ц (провадження №14-241цс19) та №646/14523/15-ц (провадження №14-591цс18). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі №918/631/19 (провадження №12-42гс20) викладено висновок, що стаття 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань, у тому числі як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). При цьому, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. При цьому, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 у справі №686/21962/15-ц (провадження №14-16цс18) відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20.01.2016 у справі №6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (стаття 625 ЦК України). Отже, зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. У разі невиконання рішення суду діє загальне правило про настання відповідальності за прострочення грошового зобов`язання, передбаченої статтею 625 ЦК України. Враховуючи, що рішення суду є обов`язковим, зокрема, й для відповідача, та з огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати суми заборгованості, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат за весь час прострочення (невиконання рішення суду) та 3% річних від простроченої суми відповідно до ст.625 ЦК України. Згідно з розрахунком позивача, за період з 11.02.2017 до 01.07.2020 розмір інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобов`язання складає 13979 грн. 99 коп.; сума 3% річних за період з 11.02.2017 до 01.07.2020 складає 5062 грн. 85 коп., з 02.07.2020 до 07.10.2020 300 грн. 41 коп. Разом з цим, відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності у справі. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 у справі №127/15672/16-ц викладено висновок, що оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), а тому дата остаточного погашення заборгованості, стягнутої за судовим рішенням, і є датою, коли зобов`язання відповідача перед позивачем припинилося (усунуто). У цій справі позивач пред`явила позов 24.09.2020, відповідачем остаточно погашено заборгованість, тобто порушення усунуте 08.10.2020, а відтак позивачем при зверненні до суду строк позовної давності не порушений. Разом з цим, у вказаній вище постанові Великої Палати Верховного Суду від 08.11.2019 також викладено висновок про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про застосування строку позовної давності щодо стягнення інфляційних втрат та 3% річних, а тому стягненню підлягає сума у межах строку позовної давності за три роки до звернення до суду з позовом і до визначеного позивачем строку. Дослідивши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, проведений позивачем, суд провів власний розрахунок за період з 24.09.2017 до 01.07.2020 (інфляційні втрати) та з 24.09.2017 до 07.10.2020 (3% річних) з урахуванням висновків Верховного Суду, викладених у постанові від 08.11.2019. За результатами проведеного розрахунку, інфляційні збитки за період з 24.09.2017 до 01.07.2020 на суму боргу 49796 грн. 28 коп. становлять - 9103 грн.; розмір 3% річних за період з 24.09.2017 до 01.07.2020 на суму боргу 49796 грн. 28 коп. 4138 грн., за період з 02.07.2020 до 07.10.2020 на суму боргу 37296 грн. 28 коп. 297 грн. З огляду на викладене, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню та з відповідача на користь позивача підлягають до стягнення 9103 грн. інфляційних втрат та 5022 грн. 83 коп. 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до\~ч.1\~ст.141\~ЦПК України\~з відповідача\~на користь\~позивача підлягає\~до стягнення\~судовий збір\~пропорційно до\~розміру задоволених\~позовних вимог\~в сумі\~587 грн. 83 коп.

Outcome: partial