Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом в якому просить дозволити [PERSON], [INFO], без згоди батька [PERSON] оформити документи для тимчасового виїзду неповнолітньої дитини за межі України та дозволити [PERSON] без згоди батька виїзд за межі України. В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що від шлюбу із відповідачем у них народився син [PERSON], який після розірвання шлюбу проживає разом з нею. Пояснила, що дитина відвідує школу, різні гуртки, постійно розвивається та знаходиться на утриманні позивача. Зазначає, що дитині потрібен відпочинок влітку, постійне оздоровлення. На усні неодноразові прохання надати дозвіл на оформлення документів на виїзд на відпочинок за кордон позивач зверталася до відповідача, однак відповідач такі прохання ігнорує та безпідставно не надає згоди на отримання дитиною проїзного документу та на виїзд за межі України, а останній рік, як пояснила в судовому засіданні [PERSON], взагалі не контактує із дитиною. Позивач в судовому засіданні свої вимоги підтримала з підстав викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду невідомі. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити виходячи із наступного. Встановлено та матеріалами справи підтверджено, що сторони у справі перебували у шлюбі з 23.08.2012 до 31.08.2012 року, у якому [INFO] року народився син [PERSON] (а.с. 6-12). Після розірвання шлюбу дитина залишилась проживати разом із матір'ю (а.с. 5, 13). Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно ст. 152 СК України дитина має право на належне батьківське виховання, та відповідно ст. 150 цього ж Кодексу батьки зобов'язані виховувати дитину та піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно із п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Судом встановлено, що матеріали справи не містять і стороною позивача не надано доказів, що позивач зверталася до відповідача із проханням надати дозвіл на виїзд дітей за кордон, а відповідач відмовив у наданні такої згоди. Таким чином суд вважає, що у позові слід відмовити, оскільки належних доказів, відповідно до вимог статей 10, 60 ЦПК України, що свідчать про те, що відповідач [PERSON] чинить перешкоди у виїзді дитини за кордон матеріали справи не містять, а надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька й без обмеження будь-яким терміном та без зазначення країни, в яку дозволяється виїзд дитини, суперечить нормам матеріального права, що визначають рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дитини та фактично може позбавити батька можливості брати участь у вихованні сина та спілкування із ним. Суд також вважає за необхідне й відмовити у задоволенні вимог позивача в частині надання дозволу [PERSON], [INFO], на виготовлення відповідних документів для тимчасового виїзду за межі України без згоди батька оскільки дані вимоги є прямо похідними від вимог щодо надання дозволу на виїзд за межі України без згоди батька. Відповідно до ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed