Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України її сину [PERSON], [INFO], без згоди батька (відповідача) до країн Середземномор'я і Європи, а саме до: Туреччини, Болгарії, Єгипту на час осінніх канікул з кінця жовтня до кінця листопада до досягнення сином 16 - річного віку у супроводі позивачки без дозволу батька. Позивач мотивувала свої вимоги тим, що з 2002-го по 2009-й рік перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають сина [PERSON], [INFO], ще до розірвання шлюбу у 2005 році [PERSON] покинув сім'ю, з цього часу долею сина не цікавиться. Їх син часто хворіє і потребує зміни клімату і оздоровлення за кордоном, а вона не має можливості оздоровити сина за межами України без дозволу біологічного батька дитини. З 2005 року відповідач долею сина не цікавиться, з сином не спілкується, і вона не має жодних відомостей про нього, в тому числі і не може отримати від нього дозволу на виїзд дитини за кордон. Відповідач - Служба у справах дітей Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації подав заяву про розгляд справи без його участі Відповідач [PERSON] повторно не явився в судове засідання; був повідомлений належним чином, шляхом направлення йому рекомендованих листів за адресою його місця проживання, відзив на позов не подав. Від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, і він не повідомив про причини неявки. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності і про згоду на ухвалення заочного рішення. Суд, прийнявши всі заходи по виклику відповідача, вважає можливим розглянути справу заочно, згідно ст.223 та ст.280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд дійшов наступних висновків З свідоцтва про розірвання шлюбу, свідоцтва про шлюб встановлено, що [PERSON] і позивачка перебували у зареєстрованому шлюбі, 08.01.2009 р. шлюб між ними розірвано на згідно свідоцтва про розірвання шлюбу, актовий запис № 10. Позивачка змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON], внаслідок укладення шлюбу 01.10.2011 р. з [PERSON] З свідоцтва про народження встановлено, що позивачка і [PERSON] мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] З довідки за місцем проживання ЖК № 3 встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживає разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. З листа Спеціалізованої школи І-ІІІ ступенів № 277 з поглибленим вивченням англійської мови Деснянського району м. Києва від 06.07.2017р. встановлено, що неповнолітній [PERSON] є учнем даної школи, навчальний заклад відвідує регулярно, має пропуски виключно за станом здоров'я, його вихованням займається виключно матір [PERSON], відвідує школу, батьківські збори, приділяє достатньо уваги навчанню та розвитку дитини. З характеристики неповнолітнього [PERSON], [INFO], за місцем навчання - Спеціалізована школа І-ІІІ ступенів № 277 з поглибленим вивченням англійської мови Деснянського району м. Києва - встановлено, що учень [PERSON] навчається у 7-В класі, має здібності до вивчення предметів гуманітарного циклу, займається у спортивній секції з футболу, до однокласників і вчителів відноситься з повагою, емоційний стан стійкий, прояви асоціативної поведінки не спостерігались. Вихованням дитини займається матір [PERSON], відвідує школу, батьківські збори, приділяє достатньо уваги навчанню та розвитку дитини, батько дитини участі у вихованні та навчанні не приймає. З листа «Центру первинної медико - санітарної допомоги № 4» Деснянського району м. Києва встановлено, що неповнолітній [PERSON], [INFO], перебуває під наглядом медичних працівників центру, часто хворіє гострими респіраторними інфекціями, дитині рекомендоване літнє оздоровлення. Судом також встановлено, що позивачка має паспорт громадянина України для виїзду за кордон, у паспорті міститься відмітка про її виїзд до Єгипту у жовтні 2015 року. Згідно ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка є громадянином України, має право на безперешкодне повернення в Україну. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», а також Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 (Правилами), та Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 1995 року № 231 з подальшими змінами (Правилами). Згідно зі ст. 2 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема, є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, - перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, дозволяється в супроводі одного з батьків або інших осіб, повноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ст. 7 СК України - дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини , іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України Згідно з положеннями ч. 2 ст. 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21 лютого 1990 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Таким чином, з наданих доказів встановлено, що шлюб між позивачкою і відповідачем [PERSON] розірвано, відповідач з позивачкою і сином не спілкується, про його місцезнаходження позивачка не знає, дитина частко хворіє гострими респіраторними захворюваннями і потребує оздоровлення Встановлено, що позивачка є особою, яка виїжджала за кордон і має намір і можливості оздоровити дитину за кордоном. Суд враховує, що за медичними показаннями і особистими якостями дитини відсутні будь-які протипоказання проти виїзду його за кордон як за станом здоров'я, так і за розумовими здібностями, кругозором, вихованим у ньому матір'ю. Тому сам факт надання дозволу на виїзд дитини за кордон не суперечить, і навпаки повністю відповідає його інтересам. Оскільки на даний час позивач не може отримати від відповідача - батька дитини - згоди на виїзд сина за кордон у зв'язку з відсутністю відомостей про нього, а іншого способу на отримання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, окрім судового порядку, позивач не має, то суд вважає можливим і доцільним, та таким, що повністю відповідає інтересам дитини, задовольнити позов у цій частині і надати дозвіл на виїзд дитини за межі України до країн Туреччини, Болгарії, Єгипту на час осінніх канікул з 31 жовтня 2018 року по 30 листопада 2018 року у супроводі матері [PERSON] або іншої уповноваженої нею особи, без згоди батька [PERSON]. Відмовляючи в іншій частині позовних вимог про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, суд виходить з того, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на неодноразові і фактично необмежені виїзди дитини за кордон до переліку країн, наданого позивачем, до досягнення сином 16 річного віку без згоди батька, і відповідно без його відома, суперечило б вимогам ст. ст. 141, 157 СК України, а також було б порушенням вимог Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України» з подальшими змінами, дотримання яких у даному випадку є обов'язковим. При цьому суд виходить з того, що названими нормами закону передбачено надання згоди (дозволу) на конкретний виїзд дитини з визначенням початку і закінчення такого виїзду і з визначенням конкретних країн слідування, а також мети поїздки. Закон не передбачає можливості надання згоди (дозволу) на необмежені у часі і просторі виїзди дитини за кордон, тому відсутні законні підстави для задоволення позову в тій редакції, як просить позивач.

Outcome: partial