Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-14 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про визнання майна спільним майном подружжя та визнання права власності, посилаючись на те, що 03 червня 2004 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем, який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 лютого 2020 року розірвано. Від шлюбу мають неповнолітню доньку, [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу нею та відповідачем за спільні кошти було куплено два автомобілі: NISSAN NOTE, 2013 року випуску та ЗАЗ 110307, 2004 року випуску. Між ними існують суперечки щодо майна, мирно розділити майно відповідач відмовляється, тому звернулась з даним позовом до суду. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 14 травня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 04 червня 2020 року на 11-30 год. в спрощеному провадженні. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала повністю та просила суд визнати автомобілі марки NISSAN NOTE, 2013 року випуску та ЗАЗ 110307, 2004 року випуску об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на Ѕ частину автомобіля марки ЗАЗ 110307, 2004 року випуску, визнати за нею право власності на Ѕ частину автомобіля марки NISSAN NOTE, 2013 року випуску. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, відзив на позов не надіслав. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно вимог ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За правилами ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема: визнання права; припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, з 03 червня 2004 року [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 24 лютого 2020 року розірвано (а.с. 6-7). Від шлюбу мають неповнолітню доньку, [PERSON] , [INFO] . В період шлюбу позивачем та відповідачем за спільні кошти було придбано два автомобілі: NISSAN NOTE, 2013 року випуску та ЗАЗ 110307, 2004 року випуску. Даний факт підтверджено листом з Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Черкаській області від 29.07.2020 року № 31/23/41-226, в якому зазначено, що 31.07.2013 року за [PERSON] був зареєстрований автомобіль NISSAN NOTE, 2013 року випуску коричневого кольору д.н.з. [NUMBER] та відчуження вказаного автомобіля на іншого власника не відбувалось, а також 29.02.2012 року за [PERSON] був зареєстрований автомобіль ЗАЗ 110307, 2004 року випуску, який 12 листопада 2016 року було перереєстровано на іншу особу. Майнові відносини, які складаються між подружжям урегульовано у нормах СК України. Відповідно до статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований в органі державної реєстрації актів цивільного стану. У сімейному законодавстві передбачено два режими У статті 60 СК України зазначено підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Також вказано, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 СК України). Конституція України у статті 41 гарантує право кожному володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції», пункти 69 і 73). У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного Кодексу України). Відповідно до ст. 71 СК України, спір про порядок поділу спільного сумісного майна подружжя може бути вирішений судом. Неподільне майно присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема, на квартиру, допускається лише за його згодою. Згідно із п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» №16 від 12.06.1998 р., вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Зі змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст. 60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст. 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: 1) час набуття такого майна, 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів і визначення критеріїв норма статті 60 Сімейного кодексу України вважається правильно застосованою. Предметом даного позову в межах заявлених позовних вимог є розподіл майна подружжя, а саме двох автомобілів - NISSAN NOTE, 2013 року випуску коричневого кольору д.н.з. [NUMBER] та ЗАЗ 110307, 2004 року випуску право власності на які за твердженням позивача зареєстровано за відповідачем. В той же час, як встановлено в судовому засіданні , автомобіль ЗАЗ 110307 д.н.з [NUMBER] , був відчуджений відповідачем 12 листопада 2016 року та на даний час право власності на нього зареєстровано за іншою особою. Факт відчудження вказаного автомобіля під час перебування у шлюбі не заперечувала і сама позивач в судовому засіданні, та не заявляла вимогу про визнання такого правочину недійсним. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. З урахуванням вказаних обставин та наданих доказів, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню в межах його доведеності та обгрунтованості. Судові витрати слід розподілити в порядку ст. 141 ЦПК України, стягнувши з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі пропорційній до суми задоволених позовних вимог.

Outcome: approved