Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи тим, що в провадженні СВ Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області знаходилось кримінальне провадження за №12017110030002545 від 17.05.2017 р. за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Відповідно до встановлених досудовим розслідуванням даних, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належала на праві власності [PERSON] та 14 квітня 2017 р. між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу вищевказаної квартири. В рамках даного кримінального провадження ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 жовтня 2018 р. накладено арешт на нерухоме майно: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] .. Однак, у зв`язку з відсутністю в діях [PERSON] складу злочину, передбаченого ст. 190 КК України, дане кримінальне провадження відповідно до постанови про закриття кримінального провадження від 10.06.2020 р. було закрите, при цьому питання щодо накладеного арешту на спірну квартиру залишилося не вирішеним. Відповідно до рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07 травня 2019 р. [PERSON] визнано недієздатною, встановлено над нею опіку, [PERSON] призначено її опікуном. У позивача виникла необхідність в розпорядженні власністю, однак, арешт залишається зареєстрований та враховуючи, що Білоцерківський РВ ДВС не має визначених законодавством підстав для зняття заборони на відчуження об`єктів нерухомого майна, але позивач позбавлений можливості реалізувати свої права власника нерухомого майна в інший, крім судового захисту, спосіб. Тому, просить припинити обтяження, накладене на квартиру належну [PERSON] , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстроване 26.10.2018 р. Білоцерківським РВ ДВС, на підставі ухвали слідчого судді Білоцерківського міськрайонного суду від 24.10.2018 року та вилучити запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Позивач в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи повідомлена належним чином, подала суду заяву в якій вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить провести розгляд справи без її участі. Відповідач не направив до суду свого представника, про день та час розгляду справи був повідомлений належно, жодних заяв, клопотань чи відзиву на адресу суду не надходило.\\ Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 23.11.2012 року, реєстровий номер 4934, посвідчений державним нотаріусом Узинською державною нотаріальною конторою, що підтверджується інформацією з державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с. 13-14). Також, встановлено, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.05.2019 року [PERSON] , [INFO] , визнано недієздатною, встановлено над нею опіку. [PERSON] призначено опікуном над [PERSON] , що підтверджується матеріалами справи (а.с. 90) Встановлено, що в провадженні СВ Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області перебувало кримінальне провадження за №12017110030002545 від 17.05.2017 року за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, відкрите на підставі письмової заяви [PERSON] від 15.05.2017 року. Так, в рамках кримінального провадження №12017110030002545 від 17.05.2017 року, ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24.10.2018 року накладено арешт на нерухоме майно: квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , визначено заборону відчуження арештованого майна в якості способу обтяження. В порядку виконання вищезазначеної ухвали Білоцерківським районним відділом ДВС Головного територіального управління юстиції у Київській області накладено арешт на вищезазначену квартиру, що підтверджується копією постанови про закінчення виконавчого провадження №57538576 від 26.10.2018 року (а.с. 17). Також, в рамках даного кримінального провадження, у зв`язку з підозрілою поведінкою [PERSON] , останній була проведена судово-психіатрична експертиза, згідно висновку судово-психіатричної експертизи №66ц [PERSON] страждала на час вчинення правочину щодо продажу квартири, яка мала місце 14.04.2017 року на хронічне психічне захворювання - органічні психічні розлади у вигляді судинної деменції. За своїм психічним станом не могла усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. [PERSON] з урахуванням її вікових особливостей, рівня розумового розвитку та індивідуально-психічних особливостей не могла на час вчинення правочину щодо продажу квартири, яка мала місце 14 квітня 2017 р. розуміти характер та зміст дій, які були з нею вчинені. Встановлено, також, те, що рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.12.2019 року визнано недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 14.04.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області Малькевич Л.В., зареєстрований в реєстрі за №1286, що підтверджується матеріалами справи (а.с. 10-12). Також, встановлено, що постановою заступника начальника СВ Узинського ВП Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області Пророк Є.М. від 10.06.2020 року кримінальне провадження №12017110030002545 від 17.05.2017 року, закрито, у зв`язку з відсутністю складу злочину, передбаченого ст. 190 КК України (а.с. 16), при цьому питання щодо накладеного арешту на спірну квартиру не вирішено. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Положеннями ст. 317, ч. 1 ст. 319, ч.1 ст. 321 Цивільного кодексу України передбачено право власника володіти, користуватися, розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до положень ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Зі змісту ст. 386 ЦК України вбачається, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Право власності належить до основоположних прав людини, втілення яких у життя становить підвалини справедливості суспільного ладу. Захист зазначеного права гарантовано статтею першою Першого протоколу до Конвенції. Як передбачено цією міжнародно-правовою нормою, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений власного майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики ЄСПЛ втручання в це право повинно мати законні підстави й мету, а також бути пропорційним публічному інтересу. Особи, котрі зазнають порушення права мирного володіння майном, як і інших визначених Конвенцією прав, відповідно до статті 13 цього міжнародно-правового акта повинні бути забезпечені можливістю ефективного засобу юридичного захисту в національному органі. На рівні національного законодавства гарантії захисту права власності закріплені у статті 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю за винятком обмежень, установлених законом. Зазначений принцип відображено й конкретизовано в частині першій статті 321 Цивільного кодексу України, згідно з якою право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Спеціальні підстави законного обмеження особи у реалізації права власності передбачені, зокрема, нормами кримінального процесуального закону для виконання завдань кримінального провадження як легітимної мети відповідного втручання у право мирного володіння майном.\\ Зокрема, ст. 131 КПК України встановлено, що арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, що застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Норми КПК України докладно регламентують мету, підстави й порядок застосування та скасування арешту майна як заходу забезпечення кримінального провадження. Згідно зі статтею 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Арешт майна має тимчасовий характер, і його максимально можлива тривалість обмежена часовими рамками досудового розслідування та/або судового розгляду до прийняття процесуального рішення, яким закінчується кримінальне провадження. Зі змісту статті 174 КПК України вбачається, що підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано. Прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації. Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Суд скасовує арешт майна, зокрема, у випадку виправдання обвинуваченого, закриття кримінального провадження судом, якщо майно не підлягає спеціальній конфіскації, непризначення судом покарання у виді конфіскації майна та/або незастосування спеціальної конфіскації, залишення цивільного позову без розгляду або відмови в цивільному позові. Із закриттям кримінального провадження (кримінальної справи) втрачається легітимна мета арешту майна як втручання у конвенційне право особи на мирне володіння ним - збереження речей і матеріальних цінностей для забезпечення можливості виконання завдань кримінального провадження. Після припинення кримінальної процедури відповідне втручання фактично набуває свавільного характеру, й заінтересована особа правомірно розраховує на його припинення. Адже утвердження й забезпечення прав і свобод та надання людині ефективного засобу юридичного захисту від їх порушень з огляду на положення статті 3 Конституції України, статті 13 Конвенції є головним обов`язком держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність. Кримінальне провадження, в межах якого на майно [PERSON] , накладено арешт, закрито 10.06.2020 року заступником начальника СВ Узинського ВП Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області Пророк Є.М. на стадії досудового слідства, і до суду для розгляду по суті цю справу скеровано не було. Крім того, рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 12.12.2019 року, яке набрало законної сили 23.01.2020 року, договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 14.04.2017 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений державним нотаріусом Узинської міської державної нотаріальної контори Київської області Малькевич Л.В., зареєстрований в реєстрі за №1286, визнано недійсним. Водночас способів захисту права власника або іншого володільця, порушеного внаслідок неприйняття під час закриття кримінальної справи обов`язкового процесуального рішення про скасування арешту майна, в означеній ситуації кримінальний процесуальний закон не передбачає. Положеннями КПК України передбачено прийняття рішення про зняття арешту з майна слідчим суддею під час досудового розслідування чи судом під час судового провадження лише в межах та під час здійснення провадження у кримінальній справі, або одночасно з винесенням прокурором постанови про закриття кримінального провадження. Способів виправлення помилки, допущеної слідчим або прокурором у зв`язку з неприйняттям під час закриття кримінальної справи рішення про скасування арешту майна, після закінчення досудового слідства КПК України не встановлює. Так, згідно ст. 174 КПК України слідчий суддя, як і прокурор, наділений повноваженнями приймати рішення про припинення цього заходу виключно під час досудового розслідування, розпочатого шляхом внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань у порядку, встановленому чинним КПК України. Процедури вирішення означених питань за межами кримінального провадження, в тому числі у кримінальній справі, закритій органом досудового слідства до набрання чинності цим Кодексом, КПК України не передбачає. Водночас прокурор, слідчий суддя, суд, як і інші органи державної влади та їх посадові особи відповідно до частини другої статті 19 Конституції України зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Однією з загальних засад кримінального провадження згідно з пунктом другим частини першої статті 7, частиною першою статті 9 КПК України є законність, що передбачає обов`язок, суду, слідчого судді, прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого, інших службових осіб органів державної влади неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства. Чинний КПК України, не передбачає застосування слідчим, слідчим суддею, прокурором процесуальних норм у припиненій кримінальній справі. Таким чином, вирішення порушеного позивачем питання в порядку кримінального судочинства потребувало б відновлення кримінального провадження (кримінальної справи), яке закрито постановою органу досудового слідства у зв`язку з відсутністю складу злочину, тобто з реабілітуючої підстави. [PERSON] , як опікун [PERSON] , згідно рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 07.05.2019 року, пред`являє позов з підстави необґрунтованого обмеження її права власності рішенням слідчого. Однак нормативна неврегульованість порядку захисту права людини, яке очевидно безпідставно обмежується, не може виправдовувати відмову в його захисті. Перекладення тягаря такого недоліку законодавства на особу, котра потерпає від свавільного втручання у право власності, гарантоване Конвенцією і Конституцією України, є неприпустимим. Зволікання з наданням ефективного засобу юридичного захисту тягне погіршення правового становища людини, котра зазнає негативних наслідків не лише від помилки представника влади, а й від перешкод у отриманні реальної можливості її виправлення, і перебуває у стані невизначеності непередбачувано тривалий час. Разом із тим, кримінальні процесуальні правовідносини виникають, змінюються та припиняються на підставі норм кримінального процесуального права. Закриття кримінального провадження є юридичним фактом, який припиняє кримінальні процесуальні відносини. Зокрема, після прийняття означеного процесуального рішення арешт майна, застосований у кримінальному провадженні (кримінальній справі) як засіб його забезпечення, втрачає відповідну концептуальну властивість. Із припиненням кримінальної справи арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого кримінальними процесуальними відносинами. Із огляду на зазначене, будь-які публічно-правові процедури, які з тих чи інших причин не завершені до закриття кримінального провадження (кримінальної справи), з моменту такого закриття втрачають кримінальний процесуальний характер. Арешт майна у такому разі з заходу забезпечення кримінального провадження перетворюється на неправомірне обмеження права особи користуватися належним їй майном. Водночас вимоги про припинення обтяження нерухомого майна (звільнення майна з-під арешту), що ґрунтуються на праві власності на нього, виступають способом захисту зазначеного права (різновидом негаторного позову) і виникають з цивільних правовідносин, відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України можуть бути вирішені судом цивільної юрисдикції. З урахуванням наведеного вище, вирішення цих вимог за правилами кримінального судочинства законом не передбачено. Вказана правова позиція сформульована Верховним Судом України у постанові від 15.05.2013 № 6-26цс13 та підтверджена постановою Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 372/2904/17-ц та від 12.06.2019 у справі № 766/21865/17. Разом із тим, скасування арешту майна, накладеного слідчим у кримінальній справі, після закриття справи не пов`язане з оцінкою правомірності застосування органом досудового слідства такого заходу, а необхідність прийняття відповідного рішення є безспірною й безальтернативною з огляду на припинення кримінальних процесуальних правовідносин. Таким чином, враховуючи, що арешт на квартиру [ADDRESS] , було накладено в рамках кримінального провадження, відомості щодо якого було внесено 17.05.2017 за №12017110030002545, вказане кримінальне провадження було закрито на підставі п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України відповідно до постанови заступника начальника СВ Узинського ВП Білоцерківського ВП ГУ НП в Київській області Пророк Є.М. від 10.06.2020, на даний час належить на праві власності [PERSON] , вказаний арешт порушує її права та права позивача, як опікуна, як власника нерухомого майна, вирішити спір інакше, а ніж в судовому порядку неможливо, а тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Враховуючи наведене,

Outcome: approved