Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] та її малолітньої доньки [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги тим, що вона отримала ордер на спірну квартиру на родину з 3 осіб, зокрема на відповідачку. [PERSON] в червні 2012 року зареєструвала шлюб та переїхала на постійне місце проживання до Автономної Республіки Крим. після народження онуки, остання була зареєстрована за місцем мешкання матері, тобто відповідачки [PERSON] Відповідачка разом з малолітньою дитиною не проживають у спірній квартирі, не сплачують комунальні послуги. [PERSON] не має наміру повертатися на постійне місце проживання в м. Миколаїв та не заперечує проти зняття її з реєстраційного обліку, надавши нотаріально посвідчену заяву. Але зняття з реєстраційного обліку малолітньої дитини можливе лише за згодою обох батьків. Батько дитини не має змоги приїхати до м. Миколаєва для вирішення цього питання. Реєстрація відповідачів створює складнощі по оплаті комунальних послуг, оформленню субсидії та інше. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. На позовних вимогах наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Бюро обміну житлових приміщень виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів 01 березня 1990 року видано ордер на житлове приміщення [NUMBER] [PERSON] з сім`єю, до складу якої входять чоловік [PERSON] , [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . [PERSON] 23 червня 2012 року зареєструвала шлюб та змінила прізвище на « [PERSON] », свідченням чого є свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . [PERSON] , [INFO] , є рідною донькою [PERSON] та [PERSON] , свідченням чого є свідоцтво про народження серії [NUMBER] . Згідно довідки з Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 22.12.2018 року за вих. № 19.03.03-21/1351/18, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Як вбачається з по квартирної карточки на квартиру [ADDRESS] , за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] Відповідно до свідоцтва [NUMBER] про реєстрацію місця проживання від 08.12.2018 року, [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки Красномакського сільського поселення Бахчисарайського району Республіки Крим від 10.01.2019 року за вих. № 1, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з нею зареєстрована та проживає донька [PERSON] , [INFO] . Відповідно до заяви від 08.01.2019 року, посвідченою приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Ягужинською К.Т., та зареєстрованою в реєстрі за № 27, [PERSON] надає свою згоду на зняття її та її малолітню доньку [PERSON] , [INFO] з реєстраційного обліку місця проживання за адресою: [ADDRESS] у зв`язку з виїздом на постійне місце проживання до Бахчисарайського району АРК. Згідно листа Інгульського відділу поліції Головного управління національної поліції в Миколаївській області від 15.01.2019 року за вих. № 851/51-2019, працівниками поліції проведено перевірку та зафіксовано факт не проживання [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , а саме опитана в усній формі [PERSON] , яка підтвердила даний факт. Відповідно до висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 10.04.2019 року за вих. № 1534/02.02.01-22/25/14/19, орган опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради вважає недоцільним визнання [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування квартирою [ADDRESS] . Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Згідно із ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно вимог ст. 64 ЖК України, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до положення ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселились в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім`ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача чи членів його сім`ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме: дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Відповідно до п. 10 Постанови пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з`ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Обставини по справі на предмет їх відповідності вказаним вище положенням законодавства, свідчать про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування майном, його фактичний володілець має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду із позовом про визнання таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Згідно статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. На підставі ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Разом з тим, Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає. Крім того, місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини. Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] . Згідно довідки Красномакського сільського поселення Бахчисарайського району Республіки Крим від 10.01.2019 року за вих. № 1, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , разом з нею зареєстрована та проживає донька [PERSON] , [INFO] . Відповідно довідки про склад сімї, виданої адміністрацією Красномакського сільського поселення Бахчисарайського району Республіки Крим від 10.01.2019 року за вих. № 2 [PERSON] зареєстрований та проживає з сім`єю за адресою: [ADDRESS] . За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Таким чином судом не береться до уваги висновок Органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Оскільки відповідач з малолітньою донькою не проживає в спірній квартирі, витрати на її утримання не несе, за комунальні послуги не сплачує, крім того, [PERSON] не заперечує проти зняття її з малолітньою донькою з реєстраційного обліку, суд вважає, що факт реєстрації відповідача та її малолітньої доньки у квартирі наймачем якого є позивач порушує його права, а позовні вимоги обґрунтованими та законними, і такими, що підлягають задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768 грн. 40 коп.

Outcome: approved