Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про стягнення нарахованої, але невиплаченої заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку, покликаючись на те, що він працював на посаді диспетчера у відповідача з 24 грудня 2012 року, з щомісячним посадовим окладом у розмірі 3700,00 грн. 22 вересня 2014 року відповідач попередив його про зміну істотних умов праці, зменшення окладу до 2800,00 грн. 13 листопада 2014 року він подав заяву про відмову від продовження роботи при зміні істотних умов праці. Наказом №14/11-2014 від 14 листопада 2014 року строк вступу в дію змін умов праці був перенесений до 22 грудня 2014 року. Наказом №19-2/11-2014 від 19 листопада 2014 року його було звільнено з 23 листопада 2014 року. Наказом №2-22/12-2014 від 22 грудня 2014 року дата звільнення була змінена на 22 грудня 2014 року та згідно наказу відповідач повинен був здійснити розрахунок з ним за вимушений прогул з 23 листопада 2014 року по 22 грудня 2014 року та запропоновано зявитись на підприємство з трудовою книжкою для внесення відповідних змін. Однак досі сума за вимушений прогул йому не виплачена. Просить стягнути з відповідача на його користь розрахунок за вимушений прогул з 23 листопада 2014 року по 22 грудня 2014 року та середній заробіток з 23 грудня 2014 року по 31 березня 2016 року у розмірі 70168,18 грн. У судовому засіданні позивач позов підтримав, давши аналогічні пояснення, просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечила, пояснила, що відповідач не зявився для виплати йому розрахунку за вимушений прогул з 23 листопада 2014 року по 22 грудня 2014 року, не подав заяви про здійснення такої виплати, а тому обовязок здійснити таку виплату у відповідача відсутній та дані вимоги позивача є передчасними. Крім того, спір з приводу оплати за вимушений прогул між сторонами вже розглядався та позивачу у задоволенні таких позовних вимог було відмовлено. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши інші матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працював на посаді диспетчера у ПП «ВВП СЕРВІС» з 24 грудня 2012 року. У відповідності до наказу «22/09-2014 від 22 вересня 2014 року ПП «ВВП СЕРВІС» попередило позивача [PERSON] про зміну істотних умов праці та зменшення посадових окладів диспетчерам ПП «ВВП СЕРВІС». /а.с. 6/ 13 листопада 2014 року [PERSON] подав ПП «ВВП СЕРВІС» заяву про відмову від продовження роботи при зміні істотних умов праці. Відповідно до наказу №14/11-2014 від 14 листопада 2014 року строк вступу в дію змін умов праці був перенесений до 22 грудня 2014 року. /а.с. 7/ Згідно наказу №19-2/11-2014 від 19 листопада 2014 року [PERSON] було звільнено з посади диспетчера з 23 листопада 2014 року. /а.с. 8/ Наказом №2-22/12-2014 від 22 грудня 2014 року наказ №19-2/11-2014 від 19 листопада 2014 року був скасований та дата звільнення [PERSON] була змінена на 22 грудня 2014 року. /а.с. 9/ У відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. З огляду на наведене, оскільки позивача [PERSON] було повідомлено ПП «ВВП СЕРВІС» про належність йому виплати за вимушений прогул з 24 листопада 2014 року по 22 грудня 2014 року та внесення змін у трудову книжку, однак позивач не зявився та не предявив вимогу про здійснення з ним такого розрахунку, що ствердив сам позивач у судовому засіданні, позовна вимога про стягнення з відповідача розрахунку за вимушений прогул є безпідставною. Відповідно до ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Згідно рішення Залізничного районного суду м. Львова від 25 січня 2016 року та ухвали Апеляційного суду Львівської області від 02 червня 2016 року у задоволенні позову [PERSON] до ПП «ВВП СЕРВІС» про скасування наказів, поновлення на роботі незаконно звільненого працівника та оплату за вимушений прогул відмовлено. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Однак, як вбачається із із вищевказаного рішення суду позивача [PERSON] не поновлено на роботі, а відтак підстави для нарахування середнього заробітку за час вимушеного прогулу відсутні. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх обєктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого ствердження у судовому засіданні, позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження, тому у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог.

Outcome: dismissed