Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що на підставі договору дарування від 15.10.1993 їй належить жилий будинок з господарчими та побутовими будівлями, розташований на земельній ділянці розміром 677 кв.м., за адресою: [ADDRESS]. В 2017 році позивач вирішила приватизувати земельну ділянку, на якій розташоване вказане домоволодіння та звернулася за консультацією до відповідача, де представник міської ради повідомив їй, що стосовно цієї земельної ділянки міською радою, 19.01.1994, вже прийняте рішення про приватизацію, про що їй надали копію витягу з протоколу засідання виконкому Тростянецької міської ради (рішення №11 від 19.01.1994). Згідно вказаного витягу земельна ділянка у розмірі 612 кв.м. по [ADDRESS] була передана безкоштовно у приватну власність для будівництва та обслуговування жилих, господарчих будівель та споруд громадянину [PERSON]. Хто такий [PERSON] позивачу не відомо, він ніколи не був власником зазначеного домоволодіння, тому рішення Тростянецької міської ради є незаконним. Посилаючись на те, що міська рада повинна була забезпечити передачу у приватну власність земельної ділянки саме власнику жилого будинку з господарчими будівлями - [PERSON], а не іншій особі, тому позивач вважає, що таке рішення відповідача підлягає скасуванню. Позивач та його представник у судове засідання не з'явилися, представник позивача надав до суду письмову заяву, де просить справу слухати у його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримує повністю. Суд, дослідивши матеріали справи, матеріали інвентарної справи за №2864 по домоволодінню [ADDRESS], оцінивши докази у їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, судом установлено, що відповідно договору дарування, посвідченого 15.10.1993 державним нотаріусом Тростянецької державної нотаріальної контори Гребіник З.Д., та зареєстрованого у БТІ 18.10.1993, [PERSON] є власником жилого будинку з господарчими та побутовими будівлями, розташованих на земельній ділянці розміром 677 кв.м., за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-9). Згідно указаного договору [PERSON] подарував належне йому на праві власності, відповідно до договору купівлі-продажу від 15.07.1965, а після перебудови, на підставі свідоцтва про право власності, виданого 30.07.1993 Тростянецькою міською радою Ради народних депутатів, вищевказане домоволодіння, а [PERSON] прийняла це домоволодіння у дар. Земельна ділянка розміром 677 кв.м. під указаним домоволодінням на момент укладення договору дарування не була приватизована. Як вбачається з рішення виконкому Тростянецької міської Ради народних депутатів за №11 від 19.01.1994 про передачу земельних ділянок у приватну власність громадянам, земельна ділянка по [ADDRESS] площею 612 кв.м. була передана у приватну власність безкоштовно для будівництва та обслуговування жилих господарських будівель та споруд гр.[PERSON] (а.с.10). Розглядаючи вимогу позивача про скасування рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність суд виходить із наступного. Відповідно до ч.1ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.ч.1,2 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до вимог ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. У ст.41 Конституції України зазначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормами ст.6 ЗК України (1990 року) передбачалося право громадня на одержання у власність земельних ділянок в тому числі для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Передача земельних ділянок у власність громадянам провадилася місцевими Радами народних депутатів відповідно до їх компетенції за плату або безплатно. Безплатно земельні ділянки передавалися для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка). Відповідно до п.1 Декрету КМУ «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992, який діяв на час винесення рішення Тростянецькою міською радою, сільським селищним міським радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм, установлених земельним кодексом України. Згідно діючих норм, а саме п.г ч.1, ч.3 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах - не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15 гектара, в містах - не більше 0,10 гектара. Розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв'язку з набуттям ним права власності на жилий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиною першою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим). Згідно ч.1 ст.30 ЗК України (1990 року) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У разі зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. Відповідно до ст.43 ЗК України (1990 року) права власників земельних ділянок і землекористувачів охороняються законом. Припинення права власності на земельну ділянку або права користування земельною ділянкою чи її частиною може мати місце лише у випадках, передбачених статтями 27 і 28 цього Кодексу. Втручання в діяльність власників земельних ділянок і землекористувачів, пов'язану з використанням землі, з боку державних, господарських та інших органів і організацій забороняється, за винятком випадків порушення власниками землі та землекористувачами земельного законодавства. Згідно з п.г ч. ст.152, ч.1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Отже, судом установлено, що не приватизована земельна ділянка площею 677 кв.м., якою користувалася позивач разом з чоловіком, починаючи з 1965 року, і яким користується у даний час, без зміни його цільового призначення, всупереч чинному на той час законодавству була передана у власність гр.[PERSON] площею 612 кв.м., який ніякого відношення до домоволодіння по [ADDRESS], що розташоване на даній земельній ділянці, не має. Відповідач, під час винесення рішення про надання указаній особі земельної ділянки у власність, порушив права позивача щодо користування земельною ділянкою. Під час прийняття рішення відповідач повинен був установити власника домоволодіння і користувача земельної ділянки та забезпечити передачу у приватну власність земельної ділянки, наданої для обслуговування жилого будинку і господарських будівель саме власнику відповідного жилого будинку з господарським будівлями - [PERSON], а не іншій особі. За таких обставин, суд дійшов висновку, що рішення виконкому необхідно визнати недійсним у частині передачі у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилих, господарських будівель та споруд у розмірі 612 кв.м. громадянину [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: approved