Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що вона є єдиним власником квартири [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 04.10.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Нікітіним Р.В. (реєстровий номер 7766), та зареєстрованим у МБТІ 09.10.2002 року за номером 18482. Зареєстрований у квартирі відповідач на протязі 14 років у квартирі не проживає, обов`язки по договору найму житлового будинку не виконує, участі у сплаті комунальних платежів не приймає, речі його у квартирі відсутні.Даною бездіяльністю відповідачстворює їй, як власнику, перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження майном, а також тягне за собою збільшення оплати за комунальні послуги.На підставі викладеного, просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу від 21.08.2020 року дана справа передана судді Черенковій Н.П. та отримана 31.08.2020 року. Ухвалою від 07.09.2020 року дана позовна заява залишена без руху. 18.09.2020 року на виконання ухвали надана позовна заява у новій редакції. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 24.09.2020 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 26.01.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті Позивачвимоги позову підтримав, просила про її задоволення. Адвокат Кур`ян В.В. вважала позов таким, що підлягає задоволенню. Відповідач до судового засідання не з`явився, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Ухвалою суду справу розглянуто за відсутності відповідача в порядку заочного розгляду, оскільки у відповідності до вимог ч.1 ст. 280 ЦПК України відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив та представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, а також у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Обставини справи, встановлені судом. Позивач є власником [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування, даними реєстрації в МБТІ від 09.10.2002 року. Згідно акту від 20.06.2020 року, посвідченого головою правління ОСББ « Декабристів 21», у квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , однак не проживає на протязі 14 років. Рішенням Ленінського районного суду від 22.06.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] -розірвано. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно доч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме порушене право та з яких підстав. Відповідно до частини першої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Право на звернення до суду із позовом про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням виникає у власника через один рік відсутності особи за зареєстрованим місцем проживання без поважних причин. Судом встановлено, що відповідач зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , але не проживає там більше 14 років, у вказаній квартирі його особистих речейнемає, комунальні платежі він не сплачує. Цей факт підтвердив допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , який також посвідчував акт про не проживання відповідача у спірній квартирі. За такого, [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] , задовольнивши позов у повному обсязі. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved