Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовною заявою і просить стягнути на її користь з відповідача заборгованість по заробітній платі в сумі 35545,69грн., мотивуючи тим, що вона працювала у відповідача на посаді сторожа у Полохачівському молокоприймальному пункті та 01.02.2019 звільнилася з роботи за власним бажанням. За час роботи відповідач не виплачував їй заробітну плату. Тому рішенням Овруцького районного суду від 14.08.2018 по справі № 286/1267/18 з відповідача було стягнуто на її користь заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2016 року по 31 травня 2018 року в сумі 59179,90 грн. При звільненні відповідач не виплатив їй заробітну плату, тому звернулася до суду за захистом своїх прав та просить стягнути з відповідача 35545,69грн. Ухвалою суду у даній справі 10 вересня 2019 року відкрите спрощене провадження і ухвала про відкриття провадження була направлена учасникам справи. Крім того, відповідачу була направлена копія позовної заяви разом з доданими до неї документами. Також відповідачу був визначений п`ятнадцятиденний строк з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позов. Відповідач у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подав. Позивач подала до суду заяву, просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, не повідомивши про причини неявки, хоча своєчасно та належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення. Дослідивши письмові докази в справі, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Позивач [PERSON] працювала у відповідача на посаді сторожа у Полохачівському молокоприймальному пункті (Бг). Наказом від 01.02.2019 № 5-К позивача з 01 лютого 2019 року було звільнено із займаної посади на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується копією наказу про звільнення (а.с.6). Згідно з розрахунковим листком за січень 2019 р. борг ТОВ «Білогір`я Молокопродукт» перед [PERSON] на кінець місяця склав 77 926, 62 грн. Відповідно до розрахункового листка за лютий 2019 р. борг ТОВ «Білогір`я Молокопродукт» перед [PERSON] на кінець місяця склав 94 725,59 грн. (а.с. 5). Відповідно до виконавчого листа, виданого Овруцьким районним судом 26.09.2018 по справі № 286/1267/18, з відповідача стягнуто на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за період з вересня 2016 року по 31 травня 2018 року в сумі 59179,90грн. (а.с.4). Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України « Про оплату праці», якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Відповідно до вимог ч.1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 8 листопада 2015 року у справі «Кечко проти України» висловив правову позицію, що поняття «власності», яке міститься в першій частині статті 1 Протоколу №1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, має автономне значення, яке не обмежене власністю на фізичні речі і не залежить від формальної класифікації в національному законодавстві: деякі інші права та інтереси, наприклад, борги, що становлять майно, можуть також розглядатись як «майнові права», і, таким чином, як «власність» в цілях вказаного положення. Питання, що потребує визначення, полягає в тому, чи мав відповідно до обставин справи, взятих в цілому, заявник право на матеріальний інтерес, захищений статтею 1 Протоколу № 1. В інших рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 протоколу до Конвенції. Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто, має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Таким чином, не виплачуючи заборговану позивачеві заробітну плату, відповідач порушив його право на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантоване Конституцією України (ст.43), Кодексом законів про працю України, та обмежив право на використання його власності для задоволення життєвих потреб грошових коштів. Суд вважає, що позивачем належними доказами доведено порушення відповідачем вимог трудового законодавства, тому позов підлягає до задоволення в межах заявлених вимог. Відповідачем не надано будь-яких доказів на спростування доказів, наданих позивачем і у суду немає підстав вважати обставини, викладені в позові, такими, що не відповідають дійсності. За змістом ст. ст. 116, 117 КЗпП України обов`язок виплати заборгованості із заробітної плати покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану виплату. З огляду на викладені обставини, позов підлягає задоволенню. У зв`язку із задоволенням позову з відповідача з урахуванням вимог ст.141 ЦПК України підлягає стягненню в дохід держави судові витрати, оскільки згідно з п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати.

Outcome: approved