Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 17 грудня 2013 року [PERSON] взяв у [PERSON] в борг 56000 (пятдесят шість тисяч) гривень терміном до 17 грудня 2014 року про що власноручно написав відповідну розписку. Після настання терміну виконання зобовязання, відповідно розписки від 17 грудня 2013 року, відповідач свої зобов'язання не виконав, не заперечуючи свої зобов'язання та посилаючись на тимчасові матеріальні складнощі просив почекати. Після сплину тривалого часу, [PERSON] зявився до позивача прохаючи про додаткові кошти, які позивач йому надав в сумі 44000,00 (сорок чотири тисячі) гривень. На підтвердження своїх зобовязань відповідач власноручно написав позивачу розписку від 06.11.2015 року в якій зазначив, що зобов'язується повернути позивачу 100000,00 (сто тисяч) гривень до 01 березня 2016 року. Однак [PERSON] свої зобов'язання не виконав обіцяючи з дня на день розрахуватися. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Повідомив, що [PERSON] позичив у нього кошти для вирішення сімейних проблем, спочатку 56000 грн. потім ще 44000 грн.. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково в сумі 56\~000 грн.. Заперечив проти позовних вимог в сумі 44\~000 грн., вважаючи їх необґрунтованими, оскільки відсутня розписка про отримання даних коштів. Зазначив, що розписка від 06.11.2015 року скасовує розписку 17 грудня 2013 року. Відповідачем частково поверталися кошти шляхом передачі товарів. 04.05.2016 року представником відповідача подано заперечення проти позову, згідно якого представник вважає, що факт існування розписки не свідчить про факт укладення договору позики, вважає, що позивачем не доведено ті обставини на які він посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, тому просив відмовити в задоволенні позову. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, судом встановлено, що 17 грудня 2013 року [PERSON] взяв у [PERSON] в борг 56000 (пятдесят шість тисяч) гривень терміном до 17 грудня 2014 року про що написав відповідну розписку (а.с. 3). Після настання терміну виконання зобовязання, відповідно розписки від 17 грудня 2013 року, [PERSON] свої зобов'язання не виконав. Після сплину тривалого часу, [PERSON] зявився до позивача прохаючи про додаткові кошти, які позивач йому надав в сумі 44000,00 (сорок чотири тисячі) гривень. На підтвердження своїх зобовязань [PERSON] написав позивачу розписку від 06.11.2015 року в якій зазначив, що зобов'язується повернути позивачу 100000,00 (сто тисяч) гривень до 01 березня 2016 року (а.с. 4). [PERSON] свої зобов'язання не виконав. Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Як вбачається з матеріалів справи та пояснень позивача, [PERSON] зобовязання не виконав, кошти не повернув. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Посилання представника відповідача на відсутність розписки про отримання грошових коштів в сумі 44\~000 грн. та про часткове повернення боргу є необґрунтованими. Жодних письмових документів на підтвердження повернення боргу чи її частини відповідачем та його представником не надано. Посилання представника відповідача на те, що розписка не встановлює факт отримання коштів не відповідає правовій позиції щодо стягнення боргу за договором позики викладеної у постанові Пленуму Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Враховуючи те, що відповідач умови договору не виконав та не повернув позивачу борг у встановлений строк, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо стягнення боргу, а тому задовольняє позов в повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в розмірі 1000,00\~грн.

Outcome: approved