Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості, покликаючись на те, що 10 грудня 2010 року вона позичила відповідачу гроші в сумі 2000,00 євро строком до 10 січня 2011 року, зі сплатою позичальником до 10 числа кожного місяця трьох відсотків від суми позики. Рішеннями Галицького районного суду м. Львова від 11 жовтня 2011 року, 02 жовтня 2013 року, 27 травня 2014 року та Залізничного районного суду м. Львова від 23 липня 2015року, 16 серпня 2016 року із [PERSON] стягнуто заборгованість, однак на даний час відповідач має заборгованість за користування грошовими коштами в розмірі 840,00 євро, судові витрати у справі. В судовому представник позивача позовні вимоги підтримав, давши аналогічні пояснення, викладеним у позовній заяві, просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив, пояснив, що оскільки договір позики припинив свою дію, то у позикодавця відсутні підстави для стягнення відсотків після дати закінчення договору. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Судом встановлено, що 10 грудня 2010 року [PERSON] позичила відповідачу гроші в сумі 2000,00 євро, на термін до 10 січня 2011 року, зі сплатою позичальником до 10 числа кожного місяця трьох відсотків від суми позики. Відповідно ст.ст. 1046, 1047 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ст. 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Як вбачається із позиції Верховного суду, зокрема у справі №444/9519/12 від 28 березня 2018 року, Велика Палата Верховного Суду вважає, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси кредитодавця забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду відхиляє аргументи про те, що на підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України кредитодавець мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Внаслідок наведеного, суд вважає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, а відтак, стягнення відсотків за надання позики є безпідставним, оскільки наявні судові рішення, якими стягнуто з відповідача на користь позивача заборгованість за таким договором від 10 грудня 2010 року, а тому, на переконання суду, у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. А також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, суд вважає, що розподіл судових витрат проводити не слід.

Outcome: dismissed