Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивачі 27 липня 2012 року звернулись до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу недійсним та витребування квартири у добросовісного набувача. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 липня 2012 року відмовлено у відкритті провадження. В подальшому 13 грудня 2012 року ухвалою колегії суддів судової палати з цивільних справ апеляційного суду Дніпропетровської області зазначену ухвалу скасовано і направлено справу до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження. Провадження у справі було відкрито 11 лютого 2013 року. Ухвалою від 02 квітня 2015 року було задоволено самовідвід головуючому судді Залімській Н.В., а справу передано до канцелярії для здійснення автоматизованого розподілу між суддями для визначення іншого судді-доповідача у порядку черговості. 09 квітня 2015 року справу було прийнято до свого провадження суддею Федченко В.М. та продовжено судовий розгляд. Під час тривалого судового розгляду позивачі змінювали та уточнювали позовні вимоги змінюючи субєктний склад учасників процесу. В останній редакції від 19 жовтня 2016 року просили суд: визнати недійсною довіреність видану [PERSON], 05.08.1955р.н. (РНОКПП [NUMBER]) на імя [PERSON], 20.01.1982р.н. (РНОКПП [NUMBER]), посвідчену 02.02.2010р. державним нотаріусом Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] (реєстровий №3-219); визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири, яка розташована за адресою [ADDRESS] (номер обєкта нерухомого майна 28302411, складові обєкта нерухомого майна: 1-коридор, 2-кухня, 3,4-житлові, 5-шафа, 6-ванна, 7-туалет, 8-житлова, І-лоджія, ІІ-балкон, загальна площа 69,5кв.м, житлова площа 39,1кв.м.) посвідчений 02.03.2010р. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстровий №432); скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON], 06.04.1957р.н. (РНОКПП [NUMBER]) на квартиру яка розташована за адресою: [ADDRESS] (номер обєкта нерухомого майна 28302411, складові обєкта нерухомого майна: 1-коридор, 2-кухня, 3,4-житлові, 5-шафа, 6-ванна, 7-туалет, 8-житлова, І-лоджія, ІІ-балкон, загальна площа 69,5кв.м, житлова площа 39,1кв.м.); визнати за [PERSON], 31.05.1968р.н. (РНОКПП [NUMBER]) право власності на 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (номер обєкта нерухомого майна 28302411, складові обєкта нерухомого майна: 1-коридор, 2-кухня, 3,4-житлові, 5-шафа, 6-ванна, 7-туалет, 8-житлова, І-лоджія, ІІ-балкон, загальна площа 69,5кв.м, житлова площа 39,1кв.м.); витребувати у [PERSON], 06.04.1957р.н. (РНОКПП [NUMBER]) на користь [PERSON], 31.05.1968р.н. (РНОКПП [NUMBER]) 1/2 частини квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] (номер обєкта нерухомого майна 28302411, складові обєкта нерухомого майна: 1-коридор, 2-кухня, 3,4-житлові, 5-шафа, 6-ванна, 7-туалет, 8-житлова, І-лоджія, ІІ-балкон, загальна площа 69,5кв.м, житлова площа 39,1кв.м.); судові витрати покласти на відповідачів. В ході судового розгляду за клопотанням сторін судом витребовувались докази, розглядались клопотання, забезпечено позов та вчинялись інші процесуальні дії В обґрунтування своїх позовних вимог позивачі зазначили, що [PERSON] із 09 лютого 1993 року перебувала із [PERSON] в офіційному зареєстрованому шлюбі. Такий шлюб було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 1999 року. Під час такого шлюбу за рахунок спільних коштів серед іншого майна набули у власність 23 листопада 1994 року квартиру [ADDRESS]. Квартиру було зареєстровано на імя її чоловіка [PERSON] На час розірвання шлюбу майнового спору не мали оскільки ними було досягнуто угоди про те, що [PERSON] бере собі автомобіль Опель Омега, а її та синові залишає зазначену квартиру. На підтвердження своїх намірів [PERSON] передав [PERSON] обидва примірники договору купівлі-продажу квартири. Увесь час вони знаходились у [PERSON] Через відсутність спору з цього приводу, а також брак коштів та часу, зміни у законодавстві щодо порядку реєстрації майна і набуття права власності на нього у нотаріуса право власності на квартиру не було переоформлено. Після придбання вказаної квартири позивачі та [PERSON] у встановленому законом порядку зареєстрували своє місце проживання в ній та постійно проживали за цією адресою. Позивачка [PERSON] також вказує, що [PERSON] зловживав спиртними напоями що призвело до хвороби серця та хронічних серцево-судинних захворювань. Хворів він останні 14 років, однак, у 2009-2010р. його стан здоровя різко погіршився, в нього трапився інсульт і він знаходився під наглядом лікарів, перебував на стаціонарному лікуванні. У червні 2009 року [PERSON] потайки від позивачки отримав дублікат договору та зареєстрував право власності на квартиру на своє імя. Після чого, 02 лютого 2010 року оформив у державного нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] довіреність на імя відповідача [PERSON], якою уповноважив останнього розпоряджатись квартирою в тому числі здійсним її продаж. 02 березня 2010 року відповідач [PERSON]В за довіреністю від [PERSON] на підставі договору посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] продав спірну квартиру своїй матері [PERSON]. Позивачка [PERSON] згоди на відчуження квартири не надавала, грошових коштів від її продажу не отримувала. Окрім того, на час посвідчення договору купівлі-продажу позивачі були зареєстровані та проживали у цій квартирі, а [PERSON] був неповнолітнім, тому для посвідчення згаданого правочину була обовязкова згода органу опіки та піклування. За твердженням позивачів та згода ніколи не надавалась, тому під час посвідчення та нотаріального оформлення договору було порушено права на той час неповнолітнього позивача [PERSON] Разом з цим [PERSON] вказує, що є спадкоємцем після [PERSON], який помер, 23.06.2012р. і 1/2 частина спірної квартири мала увійти до спадкової маси та отримана ним в порядку спадкування за законом. Позивачі також вказують, що довіреність на розпорядження і продаж спірної квартири була посвідчена за недійсним паспортом [PERSON] в якому не була вклеєна фотокартка при досягненні останнім 45-років і в ньому були відсутні відмітки про реєстрацію укладення і розірвання шлюбу останнім. За викладених позивачами обставин правочин суперечить вимогам закону та порушує їхні права та законні інтереси. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі та наполягали на їх задоволенні з урахуванням уточненої позовної заяви від 22.03.2016р., зави про уточнення позовних вимог в порядку ст. 31 ЦПК України від 12.07.2016р. та в остаточній редакції від 19.10.2016р. Представник позивачів адвокат [PERSON] уточнені позовні вимоги в остаточній редакції від 19.10.2016р. підтримав і наполягав на їх задоволенні; надав суду пояснення аналогічні тим, що викладені в позові. Також просили суд врахувати додаткові обставини наведені у кожній із заяв, що подавались позивачами. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки та зміну анкетних даних чи місця проживання суду не повідомила. Надала суду письмові заперечення на позовну заяву в яких просила суд відмовити у задоволені позовних вимог позивачів у поновному обсязі, а справу закрити. /т.1 а.с. 91-94, т.3 а.с. ____/. Вважає, що позовні вимоги позивачів не підлягають задоволенню оскільки продаж спірної квартири і нотаріальне посвідчення угоди здійснювалось відповідно до норм чинного законодавства. Продавець [PERSON] діяв за довіреністю від імені [PERSON], яка також була нотаріально посвідченою. При нотаріальному посвідчені довіреності на імя [PERSON] нотаріус, який цю довіреність посвідчував перевіряв паспорт [PERSON] і якщо б в його паспорті були які-небудь відмітки про наявність шлюбу або неповнолітніх дітей, то навряд чи цю довіреність на розпорядження квартирою було б нотаріально посвідчено. Вказує, що є добросовісним набувачем спірної квартири право якого презюмується відповідно до ч.5 ст. 12 ЦК України і що не знала, що в цій квартирі на момент її купівлі була прописана неповнолітня дитина, бо інакше не купували би її. Звертає увагу суду, що діти не мають права власності в майні їх батьків до моменту успадкування спадщини після смерті. Також зазначає, що майно подружжя між [PERSON] та [PERSON] не було розділено в суді або в нотаріальному порядку, тому [PERSON] як колишня дружина повинна звернутись в судовому порядку до свого співвласника і отримати від нього 50% вартості такого майна, яким колишній чоловік розпорядився без її згоди. Погоджується із тим, що ця обставина суперечить нормам чинного ЦК України однак істотного значення для правильного вирішення спору не має. Представник відповідачки [PERSON] адвокат [PERSON] підтримала заперечення своєї довірительки і просила суд відмовити у задоволенні позову за безпідставністю вимог. Представник відповідачки [PERSON] [PERSON] у судове засідання не зявилась, про час і місце судового засідання повідомлялась належним чином, про причини неявки та зміну анкетних даних чи місця проживання суду не повідомила. Надала суду письмові заперечення в яких просила суд відмовити у задоволені позовних вимог позивачів у поновному обсязі, а справу закрити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки та зміну анкетних даних чи місця проживання суду не повідомив. Раніше подавав до суду заяву в якій просив суд слухати справу за його відсутності у звязку із роїздним характером роботи /т.1 а.с. 132/, в якій зазначив про таке: «В лютому 2010 року до мене звернувся [PERSON] з проханням допомогти йому продати належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS]. Посилаючись на свою зайнятість він просив мене бути його представником, для чого в Третій державній нотаріальній конторі видав на моє імя нотаріально посвідчену генеральну довіреність на право продажу вищепойменованої квартири. Про те, що в цій квартирі є прописаними та мешкають інші особи, ще й його неповнолітній на той момент син, [PERSON] нічого мені не казав. І нотаріус у нього нічого не питав, тому що ніяких відміток про шлюб чи дітей у нього в паспорті не було. 02.03.2010 року я продав квартиру [ADDRESS] [PERSON], і в той же день віддав всю суму [PERSON], отримавши у нього власноруч написану розписку /т.1 а.с. 154. Більше нічого додати по даному питанню не можу». Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки та зміну анкетних даних чи місця проживання суду не повідомив. Під час судового розгляду відмовився надавати суду оригінал такої розписки і вказав, що його довіритель [PERSON] до суду зявлятись більше не буде і просив суд відмовити в задоволені позову. Треті особи: приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], Новокодацька районна у м. Дніпрі рада в особі управління-служби у справах дітей, Третя Дніпропетровська державна нотаріальна контора, приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції, Новокодацький районний відділ в м. Дніпрі Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області у судове засідання не зявились, про час і місце судового засідання повідомлені належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Суд, заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] із 09 лютого 1993 року перебувала із [PERSON] в офіційному зареєстрованому шлюбі (актовий запис №76). 23 листопада 1994 року [PERSON] перебуваючи у шлюбі із [PERSON] за рахунок спільних коштів купив у [PERSON] за 1113000 (один мільйон сто тринадцять тисяч) карбованців трикімнатну квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстровий №2544). Шлюб було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 1999 року. Із вказаного рішення суду вбачається, що майновий спір на час розгляду судом цієї справи відсутній. /т.1 а.с.85-86/. Шлюб з [PERSON] було припинено 02 червня 1999 року відділом ЗАГС виконкому Леніннської райради народних депутатів м. Дніпропетровська про що зроблено відповідний запис №234. На час розірвання шлюбу майнового спору не мали оскільки ними було досягнуто угоди про те, що [PERSON] бере собі автомобіль Опель Омега, а її та синові залишає зазначену квартиру. На підтвердження своїх намірів [PERSON] передав [PERSON] обидва оригінальних примірники договору купівлі-продажу квартири. Увесь час вони знаходились у [PERSON] та були оглянуті в судовому засіданні. Після придбання вказаної квартири позивачі та [PERSON] у встановленому законом порядку зареєстрували своє місце проживання в ній та постійно проживали за цією адресою. Судом встановлено, що 10 червня 2009 року [PERSON] потайки від позивачки отримав в приватного нотаріуса [PERSON] дублікат договору від 23 листопада 1994 року та 17 вересня 2009 року зареєстрував право власності на квартиру на своє імя в КП «Дніпропетровське МБТІ» Дніпропетровської обласної ради. На підтвердження чого отримав відповідний витяг за №23881791 від 17.09.2009р. Позивачі згоди на отримання дублікату не надавали, а обидва примірники договору не було втрачено, а постійно знаходились у Разом із заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно датовану 18.08.2009р. [PERSON] надав копію паспорту серія АК №132341 виданого 02.04.1998р. Ленінським РВ ДМУ ГУМС України в Дніпропетровській області в якій наявні відмітки про укладення та припинення шлюбу із [PERSON] Судом також встановлено, що 02 лютого 2010 року [PERSON] оформив у державного нотаріуса Третьої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] довіреність на імя відповідача [PERSON], якою уповноважив останнього розпоряджатись квартирою №48 у будинку №55 по вул. Гомельській у м. Дніпропетровську в тому числі здійснити її продаж. На запит суду отримана копія цієї довіреності та документів на підставі яких її було посвідчено (копія паспорту громадянина України на імя [PERSON] серія АК №№132341 виданого 02.04.1998р., копія довідки про присвоєння ідентифікаційного номера від 26.01.1998р., копія витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі довіреностей №13444722 від 02.02.2010р. час вчинення 18 год 04 хв. 51 сек.) /т.1 а.с. 236-240/. Оригінал довіреності знаходиться в матеріалах кримінальної справи, що розглядається Красногвардіським районним судом м. Дніпропетровськ за обвинуваченням приватного нотаріуса [PERSON] у скоєнні кримінального правопорушення за ст. 367 КК України /т.1 а.с.230, т.2 а.с. 8-9/. Суду було надано копію відповідність якої оригіналу було посвідчено суддею Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська Білик І.А.. Із відповіді Ленінського районного відділу в м. Дніпропетровськ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області вбачається, що за життя [PERSON], 05.08.1955р.н. був документований паспортом громадянина України серія АК №132341 від 02.04.1998р. Відмітка про заміну вищезазначеного паспорта на заяві про видачу паспорта гр. [PERSON] відсутня /т.2 а.с. 5-6/. На дату видачу паспорту (02.04.1998р.) йому було 42 роки. На дату посвідчення довіреності (02.02.2010р.) йому було 55 років. Пунктом 8 Положення про паспорт громадянина України, затвердженого Постановою Верховної Ради України №2503 від 26.06.1992р. встановлено, що до паспортної книжечки при досягненні громадянином 25- і 45-річного віку вклеюються нові фотокартки, що відповідають його вікові. Паспорт, в якому не вклеєно таких фотокарток при досягненні його власником зазначеного віку, вважається недійсним. 02 березня 2010 року відповідач [PERSON]В, який діяв від імені [PERSON], на підставі вказаної вище довіреності, уклав із своєю матірю, [PERSON] договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. Вказаний договір було посвідчено приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстровий номер №432). У пункті 5 спірного договору купівлі-продажу вказано, що продаж квартири здійснено за 49800 (сорок девять тисяч вісімсот) грн., які представник продавця [PERSON], що діяв за довіреністю, отримав повністю до підписання цього договору від [PERSON], для передачі [PERSON] та від його імені передав право власності, приналежності та документи на квартиру. В ході судового розгляду судом суд за клопотанням представника позивачів визнав обовязковою явку відповідачів в судові засідання і зобовязував їх надати для огляду в судовому засіданні оригінал розписки /т.1 а.с. 154/ про отримання [PERSON] грошових коштів за договором купівлі-продажу від 02.03.2010р. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] під час судового розгляду відмовився надавати суду оригінал такої розписки і вказав, що його довіритель [PERSON] до суду зявлятись більше не буде. У пункті 7 Договору вказано «За свідченням представника Продавця [PERSON], що діє за довіреністю відчужувана квартира на момент укладення цього договору, нікому іншому не продана, не подарована, не обмінена, іншим способом не відчужена, під заставою (в тому числі податковою), під забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо вказаної нерухомості, а також права на неї третіх осіб (в тому числі малолітніх дітей) як у межах, так і за межами України не має, як внесок до статутного фонду інших юридичних осіб не внесена. Відповідач [PERSON] укладаючи договір купівлі-продажу від імені [PERSON] подав приватному нотаріусу ДМНО [PERSON] заяву в якій стверджував, що [PERSON] придбав квартиру №48 (сорок вісім), що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гомельська, 55 (пятдесят пять) не перебуваючи в зареєстрованому шлюбі. Зміст такої заяви було доведено до відома відповідачки [PERSON] про що свідчить її підпис на заяві /т.1 а.с. 153/. 14 квітня 2010 року [PERSON] зареєструвала права власності на квартиру [ADDRESS], таке підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №25862036, виданого КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР 14.04.2010р. Після чого, 19 квітня 2010 року подала відповідну заяву про отримання витягу із реєстру прав власності на нерухоме майно з метою продажу цієї квартири оформивши у КП «ДМБТІ» відповідні замовлення №4-1016 та №17/6081. Листом №6546 від 22.06.2010р. КП «ДМБТІ», копія якого міститься в матеріалах Інвентаризаційної справи повідомило [PERSON], що «видати [PERSON] з реєстру прав власності на нерухоме майно для продажу квартири №48 за адресою: вулиця Гомельська, 55, неможливо так як до теперішнього часу Вами не надано доступу до обстеження квартири за вищезазначеною адресою. Замовлення №4-1016 та №17/6081 закриті». Суд приймає до уваги, що на заявах про реєстрацію права власності, що подавались до КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДО від імені [PERSON] в 2009 році та від імені [PERSON] в 2010 році вказано один і той самий номер засобів звязку +38 (067) 642-07-07. Так, серед інших доказів за клопотанням сторін судом витребувано в КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради та досліджено під час судового розгляду інвентаризаційну справу №51149 на 116 арк. щодо спірної квартири та копії документів на підставі приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 02.03.2010р. було посвідчено спірний догові купівлі-продажу квартири. Судом також встановлено, що постійне місце проживання позивача [PERSON] із 10.01.1995р. було зареєстровано за адресою [INFO], що підтверджується відміткою в його паспорті серія СТ №096241, виданим 08.01.1999р. Ленінським РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області /т.1 а.с.140/. Доказів того, що позивач не проживав за цією адресою на час вчинення оскаржуваного договору купівлі-продажу суду не надано та в ході судового розгляду відповідачами не спростовано. На підставі довідки управління-служби у справах дітей Ленінської районної у місті Дніпропетровську ради (вих. №01/18-42 від 15.12.2011р.) судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] за період 2008-2010рр. до органів опіки та піклування з питань щодо надання дозволу на відчуження житла за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гомельська, 55/48 в якому зареєстрований та проживає [PERSON], 09.12.1992р.н. не звертались. Дозволів на відчуження (продаж, дарування, обмін) зазначеної квартири органом опіки та піклування не надавалось, відповідне рішення Ленінською районною радою не приймалось. /т.1 а.с. 87/. Аналогічну думку в ході судового розгляду справи висловлював представник органів опіки та піклування. На запит суд КЗ «Дніпропетровське медичне обєднання швидкої медичної допомоги Дніпропетровської обласної ради» надав медичну документацію про лікування хворого [PERSON] 05.08.1955р.н. /т.1. а.с. 155-156, 233-235/. Із наданих суду виписного епікризу №1995 та виписку з історії хвороби № 1510/324 вбачається, що останній з 22.02.2010р. по 16.03.2010р. знаходився у реанімаційному відділенні судинної патології мозку. 16.03.2010р. [PERSON] був переведений у відділення реабілітації МБ №5, де знаходився на лікування до 29.03.2010р., що підтверджується випискою із історії хвороби №1510/324, виданою КЗ Дніпропетровською міською лікарнею №5. Судом встановлено, що при оформленні до лікувального закладу скарги на стан здоровя не предявляв через речові порушення. Зі слів дружини захворів гостро 22.02.2010р. коли раптово перестав говорити, втратив свідомість. В анамнезі 14 років, а за 2 роки до госпіталізації з ним трапився інфаркт міокарда. На рентгенограмі визначаються перелами 7,8 ребер зліва по средньо- підмязовій лінії. Після перебування у реанімаційному відділенні стан хворого покращився, хворий самостійно ходить по палаті, говорить слова «да», «нет». Після тривалого лікування від тяжкої хвороби [PERSON] помер, 23.06.2012р. про що 03.07.2012 року відділом державної реєстрації смерті [PERSON] міського управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 4422. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина. Спадкоємцем першої черги є позивач [PERSON] [PERSON] обставина підтверджується довідкою Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори №1098/02-14 від 11.04.2015р. [PERSON] також прийняла спадщину після смерті [PERSON] 11 квітня 2015 року державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори [PERSON] винесено постанову про відмову позивачам у вчиненні нотаріальної дії видачі на їх імя свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на майно (квартира №48 за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Гомельська, 55). Судом встановлено, що позивачка [PERSON] згоди на відчуження квартири не надавала, грошових коштів від її продажу не отримувала. Окрім того, на час посвідчення договору купівлі-продажу позивачі були зареєстровані та проживали у цій квартирі, а [PERSON] був неповнолітнім, тому для посвідчення згаданого правочину була обовязкова згода органу опіки та піклування. У звязку із неправомірним відчуженням квартири позивачі звернулись до правоохоронних органів. За дорученням начальника СВ Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, підполковника міліції [PERSON] 30 листопада 2012 року розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №12012040690000148 за фактом підробки документів, які стали підставою для незаконного продажу квартири [ADDRESS]. /т.1. а.с. 127/ За зверненнями позивачів прокуратурою Ленінського району м. Дніпропетровська розслідувалась кримінальна справа №67129054 порушена 23.04.2012р. у відношенні приватного нотаріуса [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст. 367 КК України. Вході розслідування було встановлено, що договір купівлі-продажу від 02.03.2010р., посвідчував приватний нотаріус [PERSON] за участі [PERSON], який діяв по довіреності від імені [PERSON], та його матері [PERSON] При посвідченні договору [PERSON] повідомив у заяві нотаріусу недостовірну інформацію про те, що він і його матір здійснювали огляд квартири, що квартира набута [PERSON] не у шлюбі та цією угодою не порушуються права третіх осіб в т.ч. неповнолітніх, а також, що він повністю розрахувався із [PERSON] за договором, про що останній нібито видав йому розписку. Підпис [PERSON] на такій заяві було посвідчено нотаріально. Органами досудового розслідування було встановлено, що викладена ним інформація не відповідає дійсності оскільки вказана квартира набута сумісно [PERSON] та [PERSON] в період шлюбу і є спільною сумісною власністю. Із протоколу допиту [PERSON] у якості свідка по кримінальному провадженню вбачається що, він передав [PERSON] грошові кошти у сумі 6\~000 доларів США. у присутності [PERSON] та [PERSON] Однак, в копії предявленої ним розписки від 02.03.2010р. вказана сума 49 800 грн. /т.1 а.с. 154. Однак із протоколу допиту матері [PERSON] [PERSON] зазначені у розписці кошти він не отримував, а у самій розписці розписуватись не міг оскільки знаходився у важкому стані на стаціонарному лікуванні і не міг писати, говорити, чути та майже не рухався. 13 серпня 2012 року постановою слідчого прокуратури Ленінського району м. Дніпропетровська [PERSON] виділено в самостійне провадження матеріали справи №67129054 і направлено для організації досудового розслідування до Ленінського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області. На сьогодні за заявами позивачів відкрито 2 кримінальні справи в яких вони є потерпілими. А саме: кримінальна справа №67129054 за обвинуваченням приватного нотаріуса [PERSON] у скоєні кримінального правопорушення за ч.1 ст.367 КК України та кримінальне провадження №12012040690000148 за ст. ст. 190, 358 КК України. Обидві справи розслідується слідчим відділом Красногвардійського відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області. Остаточне рішення по ним не прийнято. Суд критично ставиться до тверджень відповідачів [PERSON] та [PERSON] Т,М., а також їй представників оскільки вони суперечать фактичним обставинам справи встановленим в ході судового розгляду. Доказів які б спростовували позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] та обставини справи суду не надано. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Статтею 22 КпШС України визначено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 28 КпШС встановлено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. За приписами ч. 2 ст. 3 СК України сімю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Подружжя вважається сімєю і тоді, коли дружина та чоловік, у звязку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладанні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладання Одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Пунктом 26 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначено, що якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним. За змістом ст. ст.215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може буди заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Аналогічна правова позиція викладена у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Статтею 41 Конституцією України визначено: ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1); особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2). Відповідно до ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 392 ЦК України надає Власнику майна право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Віндикаційний позов ґрунтується передусім на тому, що право власності на річ є абсолютним і слідує за річчю, зберігаючись навіть у випадку незаконного вибуття з володіння власника та в період перебування в незаконному володінні іншої особи. Тому віндикаційна вимога може бути заявлена щодо витребування лише індивідуально-визначеної речі. 02 листопада 2016 року судові палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України розглядаючи справу №6-216цс16 і вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судами касаційної інстанції норми матеріального права, що регулюють правові підстави для витребування майна із чужого незаконного володіння власником цього майна у порядку статей 387, 388 ЦК України вказали на наступне. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обовязок держави забезпечувати: захист прав усіх субєктів права власності і господарювання (стаття 13), споживачів (стаття 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (стаття 55). Відповідно до статей 317, 319 ЦК України саме власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власною волею. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК (ч. 3 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Необхідно також враховувати і судову практику, яка склалася при вирішенні даної категорії правових спорів, зокрема на рішення Верховного суду України по справі №6-327цс15 від 23.12.2015 р., яке передбачає, що виходячи з положень закону право витребувати майно із чужого незаконного володіння має лише власник цього майна. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України повязується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі, зокрема, за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Між тим Постановою ВСУ від 17 грудня 2014 року по справі №6-140цс14 передбачено, що за положеннями зазначених норм права власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред'явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. У разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен установити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Така сама правова позиція міститься в постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України № 6-53цс12. В свою чергу, ст. 330 ЦК чітко розмежовує випадки, в яких належним способом захисту порушеного права є визнання правочину недійсним та застосування наслідків його недійсності, від випадків, коли має заявлятися позов про витребування майна з чужого незаконного володіння. Якщо майно передане власником за правочином, який є нікчемним або оспорюваним, то позов про визнання правочину недійсним та (або) про застосування наслідків недійсності правочину має предявлятися тоді, коли майно залишається у набувача.\~\~\~Тобто якщо вчинений один правочин і повернути майно можна шляхом застосування реституції, то ефективним способом захисту буде визнання правочину недійсним. Якщо ж набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, потрібно звертатися з віндикаційним позовом. Якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Проте в цьому випадку немає перешкод для задоволення лише віндикаційного позову, оскільки право на витребування майна з чужого володіння не потребує визнання недійсним правочину, за яким майно вибуло від законного власника, воно лише обмежене добросовісністю набувача і зберігається за власником за умови, якщо майно вибуває з володіння власника поза його волею, що й повинно бути доведено в суді. Застосування реституції та повернення майна за недійсним правочином, враховуючи положення ст. 216 ЦК, є можливим тоді, коли предметом спору є правочин за участю власника і першого покупця (набувача). Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав проводиться на підставі рішень судів, що набрали законної сили. Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат на підставі ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені витрати пропорційно до задоволеної частини вимог, у зв'язку з чим з відповідача на користь позивачки суд стягує сплачені нею судові витрати в розмірі 605 грн. 30 коп. по сплаті судового збору (т.1 а.с. 75, 117) та 6000 грн. 00 коп. часткової компенсації витрат на правову допомогу, що разом складає 6605,30 грн . (шість тисяч шістсот п'ять гривень 30 коп.). На підставі викладеного,

Outcome: approved