Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, посилаючись на те, що в період шлюбу вони з відповідачем придбали житловий будинок, загальною площею 104,2 кв.м, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Враховуючи, що [PERSON] добровільно поділити майно не погоджується, тому позивач змушений звернутися з вищезазначеною позовною заявою до суду. Позивач в судове засідання не з'явилася, надіславши до суду заяву, в якій просила слухати справу за її відсутності, вимоги позову підтримала, просила суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явився, надіславши до суду заяву, в якій просив слухати справу за його відсутності, позовні вимоги визнає частково, а саме просить суд відмовити в задоволенні вимог про стягнення на користь позивача сплачений судовий збір. Суд, дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного висновку. Згідно з положеннями ч.3 ст.10 та ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 01 листопада 1991 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER]. З договору купівлі-продажу житлового будинку від 16 липня 1999 року, посвідченого нотаріусом Гребінківської державної нотаріальної контори Київської області Зарубайко Л.П., зареєстрованого в реєстрі за №3296, [PERSON] придбав у власність житловий будинок з відповідними господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Пунктом 22. Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року передбачено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Пунктом 23. Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21.12.2007 року передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного при обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачнобудівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, приймаючи до уваги те, що позивач разом з відповідачем проживали однією сім'єю, вели спільне господарство, та, що відповідач під час шлюбу набув права власності на спірну квартиру, та приймаючи до уваги, що відповідач позовні вимоги в частині поділу спірного житлового будинку визнав, суд дійшов висновку щодо задоволення позовних вимог. Що стосується позовних вимог в частині відшкодування судових витрат, то вони підлягають до задоволення, оскільки, згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтвердженні судові витрати. Більш того, відповідно до ч. 2 ст. 81 ЦПК України, якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред'явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи. Враховуючи, що відповідно до висновку складеного 16 квітня 2015 року ПП «Консалтингова фірма «ЛАГГАР», вартість спірного майна становить 308953,00 гривень,а не 154 477 гривень, як зазначив позивач, з відповідача підлягає стягненню недоплачена сума судового збору в розмірі 1544,00 гривень в дохід держави. На підставі наведеного та

Outcome: approved