Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до інспектора ГРПП Лозівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Кемарського Владислава Євгеновича, Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області про відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) посадовими (службовими) особами органу державної влади, посилаючись на те, що 07.10.2016 року відносно неї інспектором ГРПП Лозівського ВП ГУНП в Харківській області Кемарським В.Є. була винесена постанова серії ПС2 № 228054, згідно якої її було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КпАП України та застосовано до неї адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 255 гривень. Позивач з даною постановою не погодилася та оскаржила її до суду. 08.12.2016 року постановою Лозівського міськрайонного суду Харківської області дії інспектора ГРПП Лозівського ВП ГУНП в Харківській області Кемарського В.Є. були визнані протиправними, а постанова серії ПС2 №228054 від 07.10.2016 року скасована. Зазначила, що протиправними діями інспектора ГРПП Лозівського ВП ГУНП в Харківській області Кемарського В.Є. їй була завдана моральна шкода, яку вона оцінює у розмірі 255000 гривень. В зв`язку з викладеним, просить стягнути з Державної казначейської служби України на її користь моральну шкоду у розмірі 255000 гривень, матеріальну шкоду у розмірі 39 гривень, судові витрати покласти на відповідачів. Ухвалою суду від 11 грудня 2019 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 24 грудня 2019 року до суду від представника Головного управління Державної казначейської служби України в Харківській області надійшов відзив, в якому останній просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Зазначив, що стягнення шкоди з Головного управління є неприпустимим, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. Також вказав, що позивач визначила у якості відповідача ГРПП Лозівського ВП ГУНП в Харківській області, яке не є юридичною особою, не має коду ЄДРПОУ, а тому не може бути належною стороною у справі. 09 січня 2020 року відповідач по справі - інспектор ГРПП Лозівського ВП ГУНП в Харківській області Кемарський В.Є. надіслав на адресу суду заяву про застосування позовної давності у справі, в якій зазначив, що позивач звернулася до суду з позовом з пропуском строку позовної давності, оскільки по даній справі строк позовної давності застосовується строком в один рік. 28 січня 2020 року позивач надіслала на адресу суду пояснення, обґрунтувавши факт завдання їй матеріальної та моральної шкоди. 03 лютого 2020 року позивач надала пояснення щодо заяви відповідача про застосування позовної заяви, в якій зазначила, що строк позовної давності нею не пропущений, оскільки рішення суду про скасування постанови вона отримала 09.01.2017 року, а по даній категорії справ діє загальний строк позовної давності - 3 роки, тому вважала доводи відповідача пустими та не підтвердженими. Ухвалою суду від 03 лютого 2020 року клопотання позивача задоволено, замінено відповідача Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області належним відповідачем - Державною казначейською службою України. 19 лютого 2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача Державної казначейської служби України, в якому остання просила відмовити в задоволенні позову, посилаючись на його безпідставність та необґрунтованість. Зазначила, що державні органи, як юридичні особи, несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов`язання несе власник відповідного майна. Оскільки Казначейство жодної шкоди позивачеві не заподіювало, в правовідносини з ним не вступало, тому в даному випадку позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди безпосередньо з Казначейства є незаконними та підлягають залишенню без задоволення. Також вказала, що позивач визначила у якості відповідача ГРПП Лозівського ВП ГУНП в Харківській області, яке не є юридичною особою, не має коду ЄДРПОУ, а тому не може бути належною стороною у справі, тому просила перейти до розгляду справи в порядку загального позовного провадження, залучити Департамент патрульної поліції в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на боці відповідача, та відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. 25 лютого 2020 року до суду надійшов відзив відповідача ГРПП Лозівського ВП ГУНП в Харківській області Кемарського В.Є. в якому він зазначив, що позивач визначила неналежного відповідача у справі, оскільки ВП ГУНП в Харківській області, яке не є юридичною особою, не має коду ЄДРПОУ, а тому не може бути належною стороною у справі. Також вказав, що оскільки позивач не притягувалась до адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, а тому не має права на відшкодування шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями (бездіяльністю) посадовими (службовими) особами органу державної влади, що узгоджується з постановою Верховного Суду від 27.11.2019 року у справі 750/6330/17. Крім того, позивачем не надано доказів на підтвердження перенесених нею душевних страждань, погіршення стану здоров`я, порушення нормальних життєвих зв`язків та стосунків з оточуючими. В зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою суду від 16 липня 2020 року клопотання представника відповідача Державної казначейської служби України задоволено, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання по справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на боці відповідача, Департамент патрульної поліції. 30 липня 2020 року представник відповідача Державної казначейської служби України надала суду відзив на позовну заяву, посилаючись на аналогічні обставини, викладені у відзиві від 19 лютого 2020 року. 24 вересня 2020 року представник третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги на боці відповідача, надала суду письмові пояснення, в яких зазначила, що ДПП є неналежною третьою особою. ДПП є міжрегіональним органом Національної поліції України, який складається зі структурних підрозділів апарату ДПП, його територіальних (відокремлених) підрозділів та інших підрозділів патрульної поліції згідно з штатним розписом НПУ. Лозівський ВП ГУНП є територіальним підрозділом не ДПП, а ГУНП в Харківській області. Враховуючи викладене, ДПП як третя особа по даній справі, не вчиняла жодних дій та не створювала правових наслідків, які пов`язані з винесенням відповідачем Кемарським В.Є. у відношенні позивача постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване не в автоматичному режимі серії ПС2 №228054 ЗА Ч.1 СТ.122 КУпАП. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала. Відповідач інспектор ГРПП Лозівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Кемарський В.Є. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, з прийняттям рішення на користь позивача не згоден. Представник відповідача Державної казначейської служби України Діденко С.І. в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила відмовити в задоволення позовних вимог в повному обсязі. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача, Департаменту патрульної поліції в судове засідання не з`явилася, за змістом пояснень, наданих суду 24.09.2020 року, просила розгляд справи провести за відсутності третьої особи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши та оцінивши надані докази, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 07 жовтня 2016 року інспектором ГРПП Лозівського ВП ГУНП в Харківській області Кемарським В.Є. відносно [PERSON] винесено постанову про адміністративне правопорушення серії ПС2 № 228054 від 07.10.2016 року про притягнення останньої до адміністративної відповідальності, згідно з якою [PERSON] визнано винною в тому, що вона 07.10.2016 року по вул. Я. Мудрого, 7 в м. Лозова здійснила стоянку автомобіля «CHEVROLET AVEO» д.н [NUMBER] , в зоні дорожнього знаку «Зупинку Заборонено», чим порушила вимоги п.3.34 д.1 Правил дорожнього руху України, вчинивши адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.122 КпАП України, за що її притягнуто до адміністративної відповідальності у виді штрафу у розмірі 255 гривень. Постановою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08.12.2016 року постанову інспектора ГРПП Лозівського ВП ГУНП в Харківській області Кемарського В.Є. у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 № 228054 від 07.10.2016 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КпАП України у виді штрафу у розмірі 255 гривень - визнано протиправною та скасовано. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається із позовної заяви, позивач вважає, що внаслідок неправомірних дій посадових осіб органу державної влади їй завдано матеріальну шкоду на суму 39 гривень, що включає в себе: витрати сплачені за копіювання документів, на підтвердження вказаних витрат позивачем надано до справи оригінали квитанцій. Крім того, позивач зазначає, що внаслідок неправомірних дій посадових осіб органу державної влади їй завдано моральну шкоду в розмірі 255000 гривень. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Статтею 13 ЦПК України визначено, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст.56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Згідно з ч.ч.1,2 ст.1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Частиною 6 статті 1176 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. У правовому висновку Верховного Суду України від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17 вказано, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до ст.1173 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст.1174 ЦК України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за статтями 1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Отже, обов`язковою умовою відшкодування заподіяних збитків та майнової шкоди є порушення прав особи внаслідок незаконних дій або бездіяльності та наявність реального збитку та шкоди. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищих посадових осіб органу державної влади. Вказаним вище судовим рішеннями встановлено факт неправомірності дій працівників поліції під час притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 122 КпАП України. В даному випадку позивачем доведено на підставі належних та допустимих доказів щодо наявності протиправності дій заподіювача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, яка їй завдана, але не надані розрахунки заподіяної матеріальної шкоди, не надані належні та допустимі докази, для яких цілей були витрачені кошти на канцелярські послуги (виготовлення копій), зазначених у позові. На підтвердження понесених матеріальних збитків позивачем долучено до справи наступні документи: товарний чек від 31.10.2016 року б/н, виданий ФОП [PERSON] , на загальну суму 20,00 грн. - за ксерокс, товарний чек від 03.11.2019 року б/н, виданий ФОП [PERSON] , на загальну суму 12,5 грн. - за виготовлення копій А-4 у кількості 10 штук, товарний чек від 09.12.2019 року б/н, виданий ФОП [PERSON] , на загальну суму 6,25 грн. - за виготовлення копій А-4 у кількості 5 штук. При цьому в наданих документах не конкретизовано, які саме документи та у зв`язку з чим були виготовлені. Крім того, наведені позивачем підстави для відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 39,00 грн. не ґрунтуються на нормах чинного цивільного процесуального закону, оскільки вони не є збитками в розумінні ст.22 ЦК України, тому суд не знаходить законних підстав для задоволення позовних вимог у цій частині. Щодо позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частин другої-п`ятої цієї статті моральна шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. За приписами статті 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Таким чином, зазначені підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України, шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Статті 1173, 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Так, зокрема, цими правовими нормами передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Втім, цими нормами не заперечується обов`язковість наявності інших елементів складу цивільного правопорушення, які є обов`язковими для доказування у спорах про стягнення збитків. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, і довести наявність цих умов має позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі статті 1173 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18). З огляду на викладене, вирішуючи цей спір, суд виходить із необхідності встановлення наявності трьох умов, які є необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Під час розгляду справи встановлено, що постановою Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 08 грудня 2016 року у справі № 629/4224/16-а визнані протиправними дії інспектора ГРПП Лозівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області Кемарського Владислава Євгеновича щодо притягнення до адміністративної відповідальності [PERSON] за частино 1 статті 122 Кодексу України про адміністративні правопорушення, згідно постанови у справі про адміністративне правопорушення серії ПС2 №228054 від 07.10.2016 року. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує обставини заподіяння такої шкоди позивачу, зокрема, тривалість порушення її права та суть цього порушення, яке полягає у незаконному притягненні позивача [PERSON] до адміністративної відповідальності, час та зусилля, які були нею витрачені для відновлення свого порушеного права. Останній було завдано моральну шкоду, оскільки судом встановлено, що позивач повинна був вживати заходи щодо відновлення її порушених прав у зв`язку з незаконним притягненням до адміністративної відповідальності. З дня притягнення позивача до адміністративної відповідальності, а саме з 07.10.2016 року і до дня постановлення судом судового рішення від 08.12.2016 року про скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.122 КУпАП в справі про адміністративне правопорушення, пройшло два місяці. Протягом зазначеного часу позивач захищала свої порушені права в суді. При цьому суд, враховуючи характер та обсяг страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнала позивач, характер немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо), виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди та вважає за необхідне стягнути на користь позивача моральну шкоду в розмірі 10000 грн. Суд відхиляє твердження представника відповідача Державної казначейської служби України про те, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдавало, а тому не може нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу діями інших суб`єктів, виходячи з наступного. Вирішуючи питання про стягнення грошових коштів з Державного бюджету України, суд враховує, що належним відповідачем у цих правовідносинах являється Державна Казначейська служба, яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. У пункті 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі статті 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно з підпунктом 1 пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання. Відповідно до пункту 23-1 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (далі - Казначейство України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215 (далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення). Згідно із пунктом 9 Положення Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Відповідно до підпункту 14 пункту 4 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Із системного аналізу наведених нормативно-правових актів вбачається, що Державна казначейська служба України, діючи від імені держави в цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету. Таким чином, належним відповідачем у цій справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган (органи) державної влади. Такими органами у цій справі, зокрема є відповідний орган Казначейської служби (який відповідно до законодавства є органом, який здійснює списання коштів з державного бюджету) та орган, дії якого призвели до завдання позивачу шкоди. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду від 10 жовтня 2018 року у справі № 359/11706/15-ц, провадження № 61-13907св18 та від 10 січня 2019 року у справі № 532/1243/16-ц, провадження № 61-34251св18. Також суд не приймає до уваги заяву відповідача Кемарського В.Є. щодо застосування позовної давності, оскільки для вирішення даного спору, відповідно до ст.257 ЦК України, встановлений загальний строк позовної давності тривалістю три роки. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] отримала копію рішення 09.01.2017 року, а з даним позовом звернулася до суду 10.12.2019 року, тобто в межах строку позовної давності. При цьому, слід зазначити, що однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно з нормами ст.ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч.2 ст.78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст.95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Позивачем не надані розрахунки заподіяної матеріальної та моральної шкоди, не надані належні та допустимі докази, для яких цілей були витрачені кошти на канцелярські послуги, зазначені у позові. Відповідно до ст.263 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Беручи до уваги той факт, що позивач не працює, має на утриманні трьох дітей, один з яких є інвалідом, є одинокою матір`ю та отримує соціальну допомогу для малозабезпечених сімей, суд вважає за необхідне віднести сплату судового збору за рахунок держави.

Outcome: partial