Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-29 00:00:00

Позивач звернулася з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого покликалася на те, що рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.11.2011р. розірвано шлюб, який був зареєстрований між нею та [PERSON] Від шлюбу у них народилася донька - [PERSON], [INFO]. 30.12.1998р. їхня сім'я придбала квартиру [ADDRESS]. Покупцем за договором виступав [PERSON], квартира придбана в період шлюбу з метою покращення житлових умов. З моменту придбання і вселення в житло вона та її донька проживають там постійно. 07.03.2012р. [PERSON] виявив бажання відчужити свою 1/2 частину квартири на користь доньки [PERSON], проти чого вона не заперечувала. Перехід права власності на належну [PERSON] 1/2 частину квартири до доньки не припинив її право подружньої власності на іншу 1/2 частину цієї квартири, як придбаної в шлюбі. Однак відповідач та донька заявляють про відсутність у неї права на спірну квартиру, породжується конфлікт. Тому просила суд визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS], загальною площею 76,2кв.м., житловою - 42,5кв.м., як набутої в період шлюбу з [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, покликаючись на викладені в заяві обставини, просили позов задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак подала заяву, в якій позов визнала повністю, просила справу слухати у її відсутності. В судове засідання відповідач - [PERSON] та його представник [PERSON] повторно не з'явились, однак подали заяви про розгляд справи за їх відсутності, в яких позовні вимоги не визнали, покликаючись на викладені в письмовому запереченні обставини. Заслухавши позивача та її представника, враховуючи письмові заяви та заперечення відповідача [PERSON] та його представника [PERSON], дослідивши письмові докази, суд вважає наступне. Ухвалою суду від 07.04.2014р. (а.с.56) до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача залучено [PERSON] (за заявою останнього). 30.09.2014р. ухвалою суду (а.с.103) [PERSON] залучено до участі у справі як співвідповідача. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Івано-Франківського міського суду від 28.11.2011р. розірвано (а.с.9). Від спільного шлюбу у них 22.06.1996р. народилася донька [PERSON] (а.с.10). В період шлюбу [PERSON] придбав у власність квартиру [ADDRESS], що в свою чергу підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 30.12.1998р. (а.с.17). Згідно з технічним паспортом (а.с.12-13) загальна площа спірної квартири становить 76,2кв.м., житлова - 42,5кв.м. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Ст. 60 СК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно з вимогами ч. 1 ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. З наведеного слідує, що 1/2 частина квартири [ADDRESS] належала позивачу [PERSON], а інша 1/2 частина - відповідачу [PERSON] Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Судом встановлено, що 07.03.2012р. [PERSON] відчужив належну йому 1/2 частину квартири на користь доньки [PERSON], що підтверджується договором дарування частини квартири від 07.03.2012р., посвідченим приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованим в реєстрі № 452 (а.с.18). Як вбачається з вказаного вище договору, сторонами виступили [PERSON] - «даруватель», і неповнолітня [PERSON], яка діяла за згодою матері [PERSON], - «обдарована». Предметом договору була 1/2 частина квартири, яка належить відповідачу [PERSON], дана обставина описана у п. 1.3 договору, а також у письмових поясненнях приватного нотаріуса [PERSON] вих. № 121/01-16 від 17.10.2014р. (а.с.117), наданих на адвокатський запит та представлених суду представником позивача, в яких нотаріус зазначив, що «згідно договору дарування 1/2 частини квартири [ADDRESS], [PERSON] виступав як даруватель на користь своєї дочки [PERSON], як обдарованої, що діяла за згодою своєї матері [PERSON] [PERSON] відчужувалась належна йому 1/2 частина квартири (а не 1/4), що в договорі безпосередньо зазначено та яка набута ним на підставі договору купівлі-продажу квартири від 30.12.1998р., посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] Громадянка [PERSON] не виступала дарувателем квартири в цілому або її частини на користь своєї дочки, оскільки про це не йшлося. [PERSON], як мати неповнолітньої надавала згоду на укладення дочкою договору дарування квартири, як обдарованою». При цьому суд критично оцінює посилання у письмових поясненнях відповідача на те, що [PERSON] надала свою згоду на укладення вказаного вище договору дарування частини квартири, оскільки остання діяла в інтересах неповнолітньої на той час [PERSON] Так, відповідно до ч. 1 ст. 177 СК України батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Ч. 3 ст. 238 ЦК України визначено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є. З наведеного слідує, що [PERSON] не могла одночасно діяти як дарувальник та діяти від імені дитини на стороні обдарованого. Згідно з ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності, а ч. 2 цієї статі передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 58, 60 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтується на припущеннях. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі, щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Відтак, враховуючи вищенаведене, оцінюючи зібрані у справі докази за внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення. Судові витрати суд розподілив відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved