Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] 16 січня 2013 року звернулася до суду з позовом до Державної казначейської служби України, Уманського міського відділу державної виконавчої служби Уманського міськрайонного управління юстиції, третя особа [PERSON]. Позивачі просили постановити рішення, яким стягнути з Державної казначейської служби України на користь кожного з них у відшкодування матеріальних збитків по 290 000,00 гривень, у відшкодування моральної шкоди на користь кожного з них по 5 мільйонів гривень, всього в загальній сумі 10 580 000,00 грн. (т. 1 а.с. 32). У судовому засіданні 13 травня 2013 року позивачі подали суду письмову заяву про залучення співвідповідача та уточнення позовних вимог, згідно з яким позивачі просили залучити до участі в справі в якості співвідповідача Міністерство юстиції України та постановити рішення, яким задовольнити їх позов, стягнувши із Міністерства юстиції України за рахунок передбачених для виплати Міністерству юстиції України коштів Державного бюджету України на користь кожного з них у відшкодування матеріальних збитків по 290 000,00 гривень, у відшкодування моральної шкоди - по 5 мільйонів гривень, які заподіяні працівником Уманського міського відділу державної виконавчої служби Уманського міськрайонного управління юстиції, виконання якого покласти на Державну казначейську службу України (т. 1 а.с. 235-236). Представник відповідача Уманського міського відділу державної виконавчої служби Уманського міськрайонного управління юстиції [PERSON] подала письмові заперечення проти позову (первісної редакції позовних вимог), в яких просила відмовити в позові про відшкодування матеріальної та моральної шкоди з Уманського МВ ДВС Уманського міськрайонного управління юстиції, оскільки Уманський МВ ДВС не може бути належним відповідачем у справі, так як є територіальним підрозділом управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Черкаській області., і не є розпорядником бюджетних коштів. Відшкодування шкоди за рахунок держави здійснюється Державним казначейством України, на яке покладено списання коштів з рахунків, на яких обліковуються кошти державного бюджету України (т. 1 а.с. 204-205). Представник відповідача Міністерства юстиції України (далі - Мінюсту України) Авраменко Є.В. подав суду письмові заперечення проти позову, в яких просила в задоволенні позовних вимог відмовити повністю, оскільки позов є необґрунтованим, та посилаючись на те, що Мінюст України не порушував прав позивачів, до повноважень міністерства не відносяться питання, пов'язані із виконанням судових рішень, а функції з реалізації державної політики у сфері організації виконання рішень судів та інших органів відповідно до законів покладено на Державну виконавчу службу. Законом на міністерство не визначено як орган, що здійснює відшкодування завданої державними органами шкоди фізичним особам від імені держави. За таких обставин Мінюст України не може відповідати за завдану позивачам майнову та моральну шкоду, якщо така шкода їм дійсно була завдана (т. 2 а.с. 9-13). У судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник [PERSON] підтримали позов, підтвердили викладені в позовній заяві обставини та просили задовольнити його повністю, вважаючи, що позовні вимоги щодо відшкодування матеріальної та моральної шкоди є обґрунтованими і підтверджені дослідженими в суді доказами. Представник відповідача Уманського МВ ДВС [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що дії державного виконавця, пов'язані із реалізацією квартири позивачів на прилюдних торгах та із примусовим виселенням подружжя [PERSON] з квартири були законними, здійсненими на підставі рішень судів, які не були оскаржені та скасовані. Заявлені позивачами суми позовних вимог не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, є безпідставними. Представника відповідача Державної казначейської служби України (далі - ДКСУ) Коваленко А.П. в судовому засіданні заперечила проти позовних вимог та пояснила, що позивачами не надано доказів того, що дії державного виконавця під час виселення позивачів з проданої квартири були неправомірними, що моральні переживання позивачів мають причинно-наслідковий зв'язок із діями державного виконавця [PERSON], сума відшкодування моральної шкоди є необґрунтованою, розрахунку такої суми не надано. Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем у цій справі, оскільки лише обслуговує видатки з Державного та місцевих бюджетів та законами України не передбачено відповідальності Служби за шкоду, завдану неправомірними діями посадових чи службових осіб державних органів. Просила відмовити в позові повністю. Представник відповідача Мінюсту України Тимощук А.В. в судовому засіданні заперечила проти позову та дала пояснення, відповідно до письмових заперечень, поданих раніше (т. 2 а.с. 9-13). Третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що вважають позов необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Третя особа вказала на те, що публічні торги з реалізації квартири позивачів - боржників у виконавчому провадженні були проведені законно, на виконання рішення Уманського міськрайонного суду Черкаської області, так само, як і виселення [PERSON] із реалізованої на торгах квартири [ADDRESS]. Кошти, отримані від реалізації квартири, державною виконавчою службою були спрямовані виключно на погашення боргів позивачів, а залишок коштів було запропоновано їм отримати. Тому вимога про відшкодування позивачам у повному обсязі реальної вартості їх квартири станом на час розгляду справи є безпідставною. Завдання позивач моральної шкоди її діями під час здійснення виконавчого провадження, які визнані злочинними, є недоведеним, розмір такої шкоди жодним чином не обґрунтований та не підтверджений доказами. Прокурор прокуратури міста Умані Шпильовий Р.Д., а пізніше - Закутній Р.С, який брав участь у справі для здійснення захисту інтересів держави в особі ДКСУ та забезпечення додержання закону при стягненні коштів з Державного бюджету України коштів за рішеннями судів про відшкодування шкоди (т. 1 а.с. 230, 240), в судовому засіданні висловив позицію про те, що позов не підлягає задоволенню, оскільки позивачами не доведено, що їм завдана матеріальна та моральна шкода у заявленому розмірі саме в наслідок вчинення злочину державним виконавцем [PERSON], а також що за їх позовом залучені в якості відповідачів ті особи, які повинні нести відповідальність за дії третьої особи [PERSON] Позовні вимоги є необґрунтованими та не підтверджені належними і допустимими доказами. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши документи, подані ними в якості письмових доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Також статті 15, 16 ЦК України містять норми про те, що особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд, відповідно до ст. 4 ЦПК України, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі статтями 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. При цьому докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Породжуючи настання цивільних прав та обов'язків згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України відповідальність у вигляді відшкодування збитків вимагає для її застосування наявності складу правопорушення, а саме: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності особи), шкідливого результату такої поведінки, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та заподіяними збитками, вини особи, яка заподіяла збитки, окрім випадків, коли завдана шкода відшкодовується незалежно від вини особи. Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Причинний зв'язок між протиправною поведінкою порушника та збитками полягає, передусім, у прямому (безпосередньому) зв'язку між протиправною поведінкою та настанням шкідливого результату. Вказані обставини підлягають доведенню позивачем належними та допустимими у справі доказами. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. А згідно з частиною 4 цієї статті Кодексу вирок у кримінальному провадженні (у кримінальній справі - у редакції частини, що діяла до внесення змін згідно із Законом України від 16.05.2013 р. N 245-VII), що набрав законної сили, обов'язковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Згідно з вироком Жашківського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2011 року [PERSON] відповідно до наказу начальника управління юстиції у Черкаській області № 49-Л від 26 травня 2000 року працювала старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Уманського міського управління юстиції, тобто була службовою особою, наділеною владними повноваженнями. [PERSON], діючи умисно, в інтересах третіх осіб, в жовтні 2003 року вчинила зловживання владою та службове підроблення при наступних обставинах: Так, згідно з рішенням Уманського міського суду Черкаської області від 29.08.2003 року у цивільній справі № 2-1822-03 за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення боргу, з останніх на користь позивачки стягнуто 8 500 (вісім тисяч п'ятсот) грн. боргу, шляхом звернення на квартиру [ADDRESS], яка згідно свідоцтва про право власності на кооперативну квартиру, виданого відділом житлового господарства Уманського міськвиконкому 5.03.2001 року № 201, зареєстрована на праві приватної власності лише за [PERSON] та була останнім передана в заставу [PERSON] згідно з договором застави від 06.03.2001 року з метою забезпечення виконання зобов'язання, що виникло за договором позики від 06.01.2001 року, за яким потерпіла [PERSON] зобов'язалася повернути [PERSON] позику на вказану суму. Згідно з рішенням Уманського міського суду Черкаської області від 29.08.2003 року у цивільній справі № 2-1895-03 р. за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, з останньої на користь позивачки стягнуто 7 549 ( сім тисяч п'ятсот сорок дев'ять) грн.77 коп. боргових зобов'язань, які виникли за договором позики від 05.08.2002 року, за яким [PERSON] зобов'язалася повернути [PERSON] позику на вказану суму. 27 жовтня 2003 року з метою виконання вищевказаних рішень Уманського міського суду Черкаської області, підсудна [PERSON], являючись службовою особою, діючи умисно, використовуючи владу всупереч інтересам служби, склала завідомо неправдивий документ, а саме: акт опису й арешту майна. Використавши для цього офіційний бланк серії АА №087653, передбачений Додатком 21 до пункту 1.7.2 Інструкції про проведення виконавчих дій, в якому зазначила заздалегідь неправдиві дані про те, що нібито нею у вказаний день, у зв'язку з примусовим виконанням дій по зведеному виконавчому провадженню № 6, відкритому 15 жовтня 2003 року на підставі вказаних рішень суду, був накладений арешт на квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON], хоча насправді дані виконавчі дії фактично нею не проводились, особам, які були вказані в даному акті як присутні, суть проведених дій не роз'яснювала і тому їм нічого не було відомо з цього приводу, а деякі з цих осіб взагалі не були при цьому присутні. Підсудна [PERSON] також діючи в інтересах [PERSON], незважаючи на те, що відповідно до вказаних договорів позики боржником являється тільки [PERSON], і на час складання даного акту опису й арешту майна квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності лише за [PERSON], а договір застави зареєстрований 06.03.2001 року, укладений ним лише з заставодержателем [PERSON] , зазначила в даному акті про проведення виконання двох вищевказаних рішень суду на умовах застави договорів позики, укладених як з [PERSON], так і з [PERSON] При цьому, зазначивши у вказаному акті опису й арешту майна про накладення арешту на квартиру, в тому числі і на користь [PERSON], в порушення вимог ст.62 ч.1 Закону України «Про виконавче провадження», згідно якої звернення стягнення на будинок, квартиру, інше приміщення, земельну ділянку, що є нерухомим майном, проводиться у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна, не здійснила дій, направлених на накладенні арешту на дане майно [кошти чи рухоме майно боржника] саме в частині стягнення боргу на користь [PERSON] та діючи в інтересах останньої, зазначила в даному акті, що таке майно у боржника [PERSON] відсутнє, хоча в дійсності у останньої малось рухоме майно, предмети домашнього вжитку та інше майно, на яке можна було звернути стягнення на суму, зазначену у виконавчому провадженні про стягнення боргу з [PERSON] на користь [PERSON] Таким чином, склавши вказаний заздалегідь підроблений акт, в якому, крім іншого, було зазначено про відсутність у [PERSON], окрім вищевказаної квартири, іншого майна, на яке можна звернути стягнення на користь [PERSON], не поставивши до відома про його існування [PERSON] і [PERSON] та не ознайомивши їх з ним, підсудна [PERSON] як позбавила останніх скористатись своїм правом на оскарження дій державного виконавця, так і виконати вимоги по погашенню всіх вищевказаних боргових зобов'язань, без звернення стягнення на вказану квартиру, шляхом погашення боргів за рахунок іншого рухомого майна, як наслідок цього, на всю вказану квартиру, яка станом на 11 листопада 2003 року була оцінена у 43 600 (сорок три тисячі шістсот) грн., що у 2003 році складало 2 564,70 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, було звернуто стягнення та 19 січня 2004 року вона була реалізована на прилюдних торгах, після чого, згідно з рішеннями Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 2.07.2004 року та 18.07.2007 року потерпілі [PERSON] та [PERSON] були примусово виселені з неї. Після повного задоволення вимог заставодержателя [PERSON], частину залишку коштів в сумі 13 851 грн.77 коп., отриманих від реалізації вказаної квартири, підсудна [PERSON] відповідними розпорядженнями від 29.03.2004 року та 01.12.2004 року незаконно направила для задоволення вимог стягувачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON], боржником у яких являлась [PERSON] Крім того, в порушення вимог ст. 52 ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження», не наклала арешту на вільне від застави майно при вищевказаних обставинах, а частину залишку коштів в сумі 2 423 грн.28 коп., отриманих від реалізації вказаної квартири, [PERSON] відповідними розпорядженнями від 25.03.2004 року та 02.12.2004 року незаконно направила як виконавчий збір по вищевказаних виконавчих провадженнях. І у даному вироку вказано, що в результаті зазначених злочинних дій підсудної [PERSON] охоронюваним правам, свободам та інтересам потерпілих [PERSON] та [PERSON] спричинено тяжкі наслідки. Вирок суду щодо [PERSON] набрав законної сили. Таким чином, з вироку Жашківського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2011 року вбачається, що [PERSON], третя особа у цій справі, станом на 2003 рік працювала старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Уманського міського управління юстиції відповідно до наказу начальника управління юстиції у Черкаській області № 49-Л від 26 травня 2000 року. Вона своїми злочинними діями позбавила позивачів - подружжя [PERSON] можливості як скористатись своїм правом на оскарження дій державного виконавця, так і виконати вимоги по погашенню всіх боргових зобов'язань, щодо яких здійснювалось виконавче провадження, без звернення стягнення на квартиру позивачів, шляхом погашення боргів за рахунок іншого рухомого майна, і як наслідок цього, на всю квартиру було звернуто стягнення та 19 січня 2004 року вона була реалізована на прилюдних торгах, після чого, згідно з рішеннями Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02.07.2004 року та 18.07.2007 року позивачі (потерпілі) [PERSON] та [PERSON] були примусово виселені з неї. Однак факт завдання та розмір матеріальної та моральної шкоди потерпілим під час розгляду питання про цивільно-правові наслідки дій державного виконавця [PERSON], стосовно якої ухвалено вказаний вище вирок, підлягають доказуванню позивачами на загальних підставах. Позивачі [PERSON] і [PERSON] вважають, що завдана їм майнова шкода (збитки) підлягає відшкодуванню відповідно до ч. 2 ст. 1192 ЦК України у розмірі реальної вартості проданої квартири [ADDRESS], яка їм належала, на момент розгляду судом цієї справи. Згідно з висновком експерта від 10.12.2013 року за № 10630/13-42 судової будівельно-технічної експертизи трикімнатної квартири [ADDRESS], проведеної за ухвалою суду Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз (т. 3 а.с. 100-107), з урахуванням коригування від 17 червня 2014 року, дійсна вартість трикімнатної квартири станом на час розгляду справи в суді - 16.06.2014 року - становить 457 320,00 гривень. Відповідно до ч. 1 статті 1192 з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Однак суд вважає, що вимога позивачів про відшкодування їм дійсної вартості квартири, яка їм належала та була реалізована з прилюдних торгів під час здійснення виконавчого провадження, суперечить дослідженим в суді доказам, є необґрунтованою та несправедливою. Згідно з встановленими у вироку Жашківського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2011 року обставинами, які підтверджуються і дослідженими під час судового розгляду документами виконавчого провадження - розпорядженнями державного виконавця [PERSON], банківськими квитанціями про перерахування коштів, листавми державного виконавця, адресованим [PERSON], [PERSON] (т. 3 а.с. 132-180) - кошти від реалізації квартири позивачів були спрямовані на задоволення вимог стягувача [PERSON] в сумі 8 500 грн., та частина залишку коштів в сумі 13 851 грн. 77 коп. розпорядженнями від 29.03.2004 року та 01.12.2004 року були направлені на задоволення вимог стягувачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON], а також кошти в сумі 2 423 грн.28 коп. розпорядженнями від 25.03.2004 року та 02.12.2004 року були направлені як виконавчий збір у зведеному виконавчому провадженню № 6, відкритому 15 жовтня 2003 року. А решта коштів з 39 300 грн. від реалізації квартири на пропозиції державного виконавця не була отримана боржниками [PERSON] і [PERSON] Таким чином, позивачами під час судового розгляду справи не доведений та не обґрунтований розмір позовних вимог про відшкодування матеріальної шкоди кожному із позивачів в сумі по 290 000,00 гривень. Позивачі [PERSON] і [PERSON] просять стягнути на користь кожного з них відшкодування моральної шкоди по 5 мільйонів гривень. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом чи або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Підстави відповідальності за завдану особі моральну шкоду визначені в ст. 1167 ЦК України. Так, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною другою передбачено, що Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Позивачами не доведено в суді того, що їм була завдана моральна шкода саме протиправними діями державного виконавця [PERSON], зазначеним у вироку Жашківського районного суду Черкаської області від 05.04.2011 року, не обґрунтовано розмір компенсації такої шкоди та не надано на підтвердження визначеної ними суми відповідні докази. Так, посилання позивачів на те, що внаслідок неправомірних дій державного виконавця відділу державної виконавчої служби Уманського міського управління юстиції [PERSON] - складення завідомо підробленого акта опису й арешту майна від 27.10.2003 року, про який позивачам не було відомо, не накладення арешту на рухоме майно боржників [PERSON], спрямування коштів від реалізації квартири на погашення боргів перед всіма боржниками за зведеним виконавчим провадженням, а не лише [PERSON], та як виконавчого збору у цьому ж виконавчому провадженні, - [PERSON] та [PERSON] була завдана моральна шкода, яка виразилася в погіршенні стану їх здоров'я, позбавленні їх житла, зміні умов їх проживання, не підтверджується наявними в матеріалах справи письмовими доказами. З наданих суду копій медичних книжок позивачів [PERSON] та [PERSON], починаючи з 2004 року (т. 2 а.с. 172-230, т. 3 а.с. 1-52), посвідчення інваліда 2 групи - інваліда війни [PERSON], пояснень позивачів в судовому засіданні вбачається, що захворювання та стан здоров'я [PERSON] та [PERSON] не мають безпосереднього причинно-наслідкового зв'язку із злочинними діями [PERSON], зазначеними у вироку і які були вчинені 27 жовтня 2003 року. Відомості про стан їхнього здоров'я до 2004 року позивачі суду не надали. Щодо моральної шкоди, якої позивачі начебто зазнали в наслідок їх примусового виселення із квартири [ADDRESS], що мали місце 23.03.2005 року (державний виконавець [PERSON]) (т. 1 а.с. 74-93) та 07.02.2008 року (державний виконавець [PERSON]) (т. 1 а.с. 56-73), то таке виселення було здійснене на виконання рішень Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 02.07.2004 року та від 18.07.2007 року, які на час розгляду цієї справи в суді не скасовані. Дії державного виконавця під час виселення позивачів з квартири не були визнані в судовому порядку протиправними. На підставі наведеного вище, суд дійшов до висновку про відсутність фактичних та законних підстав для задоволення позовних вимог позивачів про стягнення на їх користь відшкодування моральної шкоди в сумі по 5 мільйонів гривень кожному. Відповідно до ч. 3 статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу» шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Зазначена норма Закону кореспондується із положеннями ч. 1 ст. 1177 Цивільного кодексу України, якою визначено, що шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону. Як вбачається з наведених законодавчих норм, вони не мають прямої дії та можуть бути реалізовані виключно за допомогою спеціально прийнятого закону, який на час розгляду справи відсутній. За таких умов, суд вважає, що до спірних правовідносин, виходячи із загальних засад цивільного судочинства щодо судового захисту цивільного права та інтересу (п. 5 ст. 3 ЦК України) , а також передбаченої ч. 1 ст. 8 ЦК України можливості застосування аналогії закону до цивільних відносин, що не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, необхідно застосовувати інші норми Цивільного кодексу України, які регулюють питання відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої фізичній особі. Так, статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою незалежно від вини цієї особи. Відповідно до статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів - Державною казначейською службою України - в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. У статті 6 цього ж Закону, визначено, що кошти, виплачені за рішенням суду про стягнення коштів згідно з цим Законом, вважаються збитками державного бюджету (ч. 1), і тому, в разі встановлення в діях посадової, службової особи державного органу складу злочину за обвинувальним вироком суду щодо неї, який набрав законної сили, державні органи в установленому законодавством порядку реалізують право зворотної вимоги (регресу) до такої особи щодо відшкодування збитків, завданих державному бюджету, у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інше не встановлено законодавством (абз. 2 ч. 2). Виходячи із наведених норм Закону та норми ч. 1 ст. 1172 ЦК України про те, що юридична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків, а також того, що згідно з вироком Жашківського районного суду Черкаської області від 05 квітня 2011 року [PERSON] працювала старшим державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Уманського міського управління юстиції відповідно до наказу начальника управління юстиції у Черкаській області № 49-Л від 26 травня 2000 року, тобто не була посадовою чи службовою особою Міністерства юстиції України, до якого пред'явлені позовні вимоги про стягнення завданої позивачам шкоди (т. 1 а.с. 235-236), суд дійшов до висновку, що відповідач - Міністерство юстиції України не повинно нести відповідальності за дії [PERSON] під час здійснення нею повноважень державного виконавця у виконавчому провадженні. Тому в задоволенні позову до Мінюсту України необхідно відмовити. Як було зазначено вище, Державна казначейська служба України здійснює виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу. Оскільки в суді позивачами не доведено, що за позовом повинно відповідати Міністерство юстиції України, то позовна вимога про покладення на відповідача Державну казначейську службу України виконання рішення суду про стягнення на їх користь коштів з Мінюсту України також не підлягає задоволенню. Ані первісні позовні вимоги позивачів (т. 1 а.с. 32), ані змінені позовні вимоги (т. 1 а.с. 235-236) не були звернуті безпосередньо до Уманського міського відділу державної виконавчої служби Уманського міськрайонного управління юстиції. За встановлених під час судового розгляду обставин позовні вимоги [PERSON], [PERSON] задоволенню не підлягають повністю.

Outcome: dismissed