Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-08 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] 25.07.2018 р. звернулися до суду із зазначеним позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями прокуратури і суду, в якому просили: стягнути з Державної казначейської служби України на їх користь завдану моральну шкоду в розмірі по 100000,00 грн. кожному, за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями прокуратури і суду, позивачі [PERSON] , [PERSON] посилаються на наступне. Так, рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 22.04.2013 р. було відмовлено прокурору Радомишльського району в задоволенні позовних вимог в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Житомирській області до Радомишльської міськради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконними рішень міськради та про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, за безпідставністю. Ухвалою Радомишльського районного суду від 12.03.2013 р., було накладено арешт на земельні ділянки, які належать [PERSON] , розміром 0,10 га по [ADDRESS] (державний акт серії ЖТ 2127-0534 від 30.11.2000 р.); [PERSON] розміром 0,10 га по [ADDRESS] (державний акт серії ЖТ 2127-0535 від 30.11.2000 р.); [PERSON] розміром 0,10 га по [ADDRESS] (державний акт серії ЖТ 2127-0021 від 01.11.1995 р.). Ухвалою Радомишльського районного суду від 26.04.2013 р., було скасовано заходи забезпечення позову, які були вжиті відповідно до ухвали Радомишльського районного суду від 12.03.2013 р., а саме щодо накладення арешту на зазначені земельні ділянки. Ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 14.01.2014 р., рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 22.04.2013 р. було залишено без змін. На даний час, як зазначають позивачі, ухвала апеляційного суду Житомирської області від 14.01.2014 р. та рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 22.04.2013 р. вступили в законну силу. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з заявою про скасування заходів забезпечення позову, які були вжиті відповідно до ухвали Радомишльського районного суду від 12.03.2013 р. Ухвалою Радомишльського районного суду від 19.02.2014 р. було скасовано заходи забезпечення позову, які були вжиті відповідно до ухвали Радомишльського районного суду від 12.03.2013 р. та ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 19.09.2013 р., а саме щодо накладення арешту на земельні ділянки, які належать [PERSON] , розміром 0,10 га по [ADDRESS] (державний акт серії ЖТ 2127-0534 від 30.11.2000 р.); [PERSON] розміром 0,10 га по [ADDRESS] (державний акт серії ЖТ 2127-0535 від 30.11.2000 р.); [PERSON] розміром 0,10 га по [ADDRESS] (державний акт серії ЖТ 2127-0021 від 01.11.1995 р.). Позивачі посилаються на те, що у зазначений період часу вони намагалися реалізувати зазначені земельні ділянки та у зв`язку з неможливістю реалізувати своє право власності вони втратили значну суму коштів та покупця. Таким чином, враховуючи, що період накладення арешту на майно позивачів складає з 12.03.2013 р. по 19.02.2014 р. становить більше 10 місяців, також враховуючи конкретні обставини справи, тривалість судового розгляду, неможливість реалізувати своє право власності тривалий період часу, оскільки було накладено арешт на майно, позивачі зазнали моральних страждань, які виразились у незаконних діях прокуратури і суду, призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків та додаткових зусиль для організації життя. Розмір завданої моральної шкоди позивачі визначили в сумі по 100000,00 грн. кожному. Ухвалою суду від 21.09.2018 р., відкрито загальне позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями прокуратури і суду, та призначено підготовче судове засідання. 05.11.2018 р. до суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого представник Державної казначейської служби України просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. 27.12.2018 р. до суду від позивачів [PERSON] , [PERSON] надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої позивачі повністю підтримують заявлені позовні вимоги та просять позов задовольнити, а доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, вважають надуманими та такими, що не відповідають обставинам справи. Ухвалою суду від 22.01.2019 р., закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачі [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, будь-яких заяв, клопотань, додаткових пояснень від позивачів до суду не надійшло. В матеріалах справи міститься заява позивачів про розгляд справи без їх участі. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, посилаючись на необґрунтованість та безпідставність позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Враховуючи те, що нез`явлення позивачів не перешкоджає вирішенню спору, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності позивачів на підставі наявних у ній даних чи доказів. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, врахувавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що в провадженні Радомишльського районного суду Житомирської області перебувала цивільна справа №620/385/12 (№2/289/13/13) за позовом Прокурора Радомишльського району в інтересах держави в особі Головного Держкомзему у Житомирській області до Радомишльської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконними рішень міської ради та визнання недійсним державних актів на право власності. Ухвалою Радомишльського районного суду Житомирської області від 12.03.2013 р., було задоволено заяву прокурора Козачука В.Б. про забезпечення позову у цивільній справі за позовом Прокурора Радомишльського району в інтересах держави в особі Головного Держкомзему у Житомирській області до Радомишльської міської ради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконними рішень міської ради та визнання недійсним державних актів на право власності, та накладено арешт на земельні ділянки, які належать: [PERSON] , розміром 0,10 га по [ADDRESS] (державний акт серії ЖТ 2127-0534 від 30.11.2000 р.); [PERSON] розміром 0,10 га по [ADDRESS] (державний акт серії ЖТ 2127-0535 від 30.11.2000 р.); [PERSON] розміром 0,10 га по [ADDRESS] (державний акт серії ЖТ 2127-0021 від 01.11.1995 р.). Як вбачається з ухвали Радомишльського районного суду Житомирської області від 19.02.2014 р., рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 22.04.2013 р., було відмовлено прокурору Радомишльського району в задоволенні позовних вимог в інтересах держави в особі Головного управління Держземагенства у Житомирській області до Радомишльської міськради, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання незаконними рішень міськради та про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки, за безпідставністю. Ухвалою Радомишльського районного суду від 26.04.2013 р., було скасовано було скасовано заходи забезпечення позову, які були вжиті відповідно до ухвали Радомишльського районного суду від 12.03.2013 р., а саме щодо накладення арешту на зазначені земельні ділянки. Згідно ухвали апеляційного суду Житомирської області від 19.09.2013 р., було накладено арешт на земельні ділянки, які належать: [PERSON] , розміром 0,10 га по [ADDRESS] (державний акт серії ЖТ 2127-0534 від 30.11.2000 р.); [PERSON] розміром 0,10 га по [ADDRESS] (державний акт серії ЖТ 2127-0535 від 30.11.2000 р.); [PERSON] розміром 0,10 га по [ADDRESS] (державний акт серії ЖТ 2127-0021 від 01.11.1995 р.). Згідно ухвали апеляційного суду Житомирської області від 14.01.2014 р., рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 22.04.2013 р., було залишено без змін. Ухвала апеляційного суду Житомирської області від 14.01.2014 р. та рішення Радомишльського районного суду Житомирської області від 22.04.2013 р. вступили в законну силу. Ухвалою Радомишльського районного суду від 19.02.2014 р., скасовано заходи забезпечення позову, які були вчинені відповідно до ухвали Радомишльського районного суду від 12.03.2013 р. та ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 19.09.2013 р., а саме щодо накладення арешту на земельні ділянки, які належать [PERSON] , розміром 0,10 га по [ADDRESS] (державний акт серії ЖТ 2127-0534 від 30.11.2000 р.); [PERSON] розміром 0,10 га по [ADDRESS] (державний акт серії ЖТ 2127-0535 від 30.11.2000 р.); [PERSON] розміром 0,10 га по [ADDRESS] (державний акт серії ЖТ 2127-0021 від 01.11.1995 р.). Звертаючись до суду з позовом до Державної казначейської служби України про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконним рішенням і діями прокуратури і суду, позивачі [PERSON] , [PERSON] посилаються на ту обставину, що враховуючи період накладення арешту на майно позивачів складає з 12.03.2013 р. по 19.02.2014 р. та становить більше 10 місяців, також враховуючи конкретні обставини справи, тривалість судового розгляду, неможливість реалізувати своє право власності тривалий період часу, оскільки було накладено арешт на майно, вони зазнали моральних страждань, які виразились у незаконних діях прокуратури і суду, призвели до порушення нормальних життєвих зв`язків та додаткових зусиль для організації життя. Розмір завданої моральної шкоди позивачі визначили в сумі по 100000,00 грн. кожному. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Так, відповідно до ч. 1 ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Як передбачено п. 2 ч. 1 ст. 1 Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування,прокуратури і суду», відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Статтею 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування,прокуратури і суду» закріплена, серед інших, можливість відшкодування моральної шкоди. Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Відповідно до п. 10-1 Постанови Пленуму Верхового суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 №4, при розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції України судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом. Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державної казначейської служби України. Відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою за рахунок коштів державного бюджету відповідно до Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.2011 року №845. У відповідності до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина першастатті 15 ЦК України). Частиною другою статті 16 ЦК України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом, до яких належать й інші способи відшкодування шкоди. При цьому, п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено відшкодування моральної (немайнової) шкоди як спосіб захисту цивільних прав та інтересів. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав . Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені статтею 1167 ЦК України, за змістом якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У частині другій статті 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом (частина друга статті 1176 ЦК України). У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). Чинним законодавством надано можливість громадянинові повною мірою реалізувати своє право на оскарження судового рішення та дій судді під час здійснення правосуддя. Таким чином, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Намагання зробити це в конкретній справі шляхом подання окремого позову проти судді є протиправним втручанням у здійснення правосуддя й посяганням на процесуальну незалежність (статті 126, 129 Конституції України в редакції, чинній на момент пред`явлення позову)) . У пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 13 червня 2007 року № 8 «Про незалежність судової влади» роз`яснено, що виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним законом порядком у справі не допускається; суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом. Зазначені роз`яснення є відтворенням положень статей 62, 126 і 129 Конституції України, відповідно до яких матеріальна та моральна шкода, заподіяна при здійсненні правосуддя, відшкодовується державою лише безпідставно засудженій особі в разі скасування вироку як неправосудного; судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону, вплив на них у будь-який спосіб забороняється, а однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом. Отже, зазначеними положеннями Конституції України визначено, що рішення суду і відповідно до цього дії або бездіяльність судів у питаннях здійснення правосуддя, пов`язаних з підготовкою, розглядом справ у судових інстанціях тощо, можуть оскаржуватись у порядку, передбаченому процесуальними законами, а не шляхом оскарження їх дій (чи відшкодування моральної шкоди одночасно з оскарженням таких дій) до іншого суду, оскільки це порушуватиме принцип незалежності судів і заборону втручання у вирішення справи належним судом. Згідно з частиною 11 статті 49 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» за шкоду, завдану судом, відповідає держава на підставах та в порядку, встановлених законом. Тлумачення норми свідчить, що на законодавчому рівні встановлено імунітет суду і він не може бути відповідачем у цивільній справі. Наявність імунітету, по своїй суті, є засобом, який гарантує належне функціонування системи правосуддя і дозволяє судам виконувати свою судову функцію спокійно та незалежно. Відповідно до правового висновку, зробленого Верховним Судом України. Зокрема, у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі № 6-3139цс16, що законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю. Належним відповідачем у спорах про відшкодування шкоди, заподіяної судом, може бути лише держава, а не суди (судді), які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції правосуддя. У статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до статті 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання зазначених рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Аналогічні правові висновки викладені Верховним Судом України у постанові від 22 червня 2017 року у справі № 6-501цс17. Таким чином, шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності є шкода, протиправна поведінка, причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою винної особи. Відсутність хоча б однієї складової виключає обов`язок по відшкодуванню шкоди. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд наголошує на тому, що позивачі на свій розсуд обрали спосіб захисту порушеного права та розпорядилися своїми правами щодо предмету спору, і суд, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеному ст. 13 ЦПК, розглядає дану справу лише в межах заявлених позивачем вимог та на підставі доказів, наданих сторонами. В даному випадку позивачами не доведено незаконність дій прокуратури та суду, які спричинили моральну шкоду, причинно-наслідковий зв`язок між завданою позивачам шкодою та діями з боку прокуратури та суду, які це спричинили. Крім того, позивачами не надано жодних доказів завдання їм моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості. Враховуючи положення статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» суд приходить до висновку, що позивачами не доведено підстав, передбачених ст. 1176 ЦК України, для відшкодування їм моральної шкоди, що є їх процесуальним обов`язком. При цьому дії посадових осіб прокуратури та суду протиправними у встановленому законом порядку визнані не були. Так, позивачами не надано будь-яких доказів, які б підтверджували оскарження в судовому порядку дій чи бездіяльності прокуратури Радомишльського району Житомирської області, в матеріалах справи відсутнє рішення суду про визнання неправомірними дій органів прокуратури щодо накладення арешту на майно позивачів, що є однією з обов`язкових підстав для відшкодування шкоди. Таким чином, оскільки відсутнє судове рішення, яке набрало законної сили, та встановлено неправомірність дій органів прокуратури та суду, суд дійшов висновку про відсутність передбачених законом підстав для відшкодування завданої позивачам такими діями моральної шкоди. Звертаючись до суду із вимогами про стягнення моральної шкоди в розмірі по 100000,00 грн. кожному позивачу, позивачі не зазначили, у чому саме виразились моральні страждання, які потягли за собою настання моральної шкоди, які докази це підтверджують. Також необґрунтовано розмір заявленої до стягнення шкоди та не зазначено, з яких обставин виходили позивачі, зазначаючи саме такий розмір грошового відшкодування. Враховуючи наведене, позовні вимоги не знайшли свого обґрунтування при розгляді справи, оскільки позивачами не доведено незаконності дій або бездіяльності прокуратури та суду, а тому за умов відсутності решти складових - наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою, для виникнення зобов`язання відшкодування шкоди відповідно до вимог статті 1176 ЦК України підстави відсутні. За результатами судового розгляду, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку, що позивачами не доведено належними і допустимими доказами обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed