Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та просила стягнути з останнього на її користь аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], в розмірі 1/4 частини заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, у твердій грошовій сумі щомісяця, починаючи з 02 січня 2019 року і до закінчення навчання дитини. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що від шлюбу між сторонами, який було розірвано 25 травня 1998 року, у них є спільна дитина [PERSON], [INFO]. На даний час відповідач продовжує сплачувати аліменти на утримання дитини відповідно до рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 лютого 2014 року у звязку з її вступом до вищого навчального закладу. З 01 вересня 2018 року донька продовжила навчання, вступивши на денну форму навчання до магістратури, а тому є необхідність у стягненні з відповідача аліментів на утримання дитини. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 11 грудня 2018 року відкрито провадження за даною позовною заявою за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін та до розгляду цивільної справи у якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, залучено [PERSON]. 08 січня 2019 року відповідач надав до суду відзив на позовну заяву згідно якого позовні вимоги не визнає та заперечує проти їх задоволення. Зазначив, що позивач не надає суду жодних належних доказів матеріального стану позивача та її доньки, хоча відповідачу відомо, що навчання на магістратурі в Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ на контрактній основі коштує дорого і відповідач вважає, що позивач має такий матеріальний стан, який дозволяє таке коштовне навчання. Доказів, що відповідач може надавати допомогу дитині позивач не надала, а він зазначає, що наразі не має такої можливості. Крім [PERSON] відповідач має ще одну дитину [PERSON], [INFO], що також потребує значних фінансових затрат. Окрім того, на утриманні відповідача перебувають ще його непрацездатні батьки, пенсії яких дуже малі та їх не вистачає навіть на їх лікування та харчування. Також вказав, що він значний час хворіє та його хвороба потребує операційного втручання і лікування, однак він не має достатнього заробітку для проведення операції. Інших джерел доходу, окрім заробітної плати намотувальника матеріалів та напівфабрикатів в Приватному підприємстві приватній фірмі «Континент», він не має. Таким чином, вважає, що відсутні правові підстави для задоволення позову. 18 січня 2019 року позивач надала до суду відповідь на відзив на позовну заяву відповідно до якої зазначила, що вона мала брата [PERSON] та батька, які надавали їй з донькою фінансову допомогу. У звязку з їх смертю позивач залишилась без фінансової підтримки та має на утриманні доньку та матір-пенсіонерку. Зазначає, що відповідач має брата, який працює в структурі МВС, тобто відповідач не один надає фінансову підтримку своєму батьку та матері. Також позивачу відомо, що відповідач отримав у спадщину від своєї бабусі квартиру. Вважає, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила задовольнити позов повністю. Відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог у повному обсязі. Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] просила позов задовольнити. Зазначила, що навчається на денній формі навчання у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ на контрактній основі, а тому потребує матеріальної допомоги. Вислухавши сторони, третю особу, дослідивши докази, судом встановлені наступні фактичні обставини. Сторони перебували у шлюбі, від якого вони мають доньку [PERSON], [INFO] (а.с.7). Також судом встановлено, що сторони проживають окремо, дитина проживає разом з позивачем та навчається на денній формі навчання у Дніпропетровському державному університеті внутрішніх справ на контрактній основі (а.с.3). Згідно ч.ч.1,2 ст.199 Сімейного кодексу України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у звязку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобовязані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15 травня 2006 року судам також розяснено, що обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Станом на час розгляду справи донька сторін [PERSON], [INFO], вже досягала 23 років. Аліменти на\~утримання повнолітньої\~дитини [PERSON] до досягнення нею 23 років стягувалися з відповідача на користь позивача на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська №204/9824/13-ц у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів (а.с.8). Позивач просить стягувати з відповідача аліменти на утримання доньки з 02 січня 2019 року, тобто після досягнення двадцяти трьох років. З огляду на викладене, законодавчо визначені підстави для стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини, яка вже досягла двадцяти трьох років, відсутні, а тому у задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати розподілу між сторонами не підлягають та компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: dismissed