Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом у якому просить розірвати шлюб з відповідачем. Заяву мотивує тим, що вона зареєструвала шлюб із [PERSON] 07.08.1993 року. Від шлюбу мають сина, який досяг повноліття. Позивач в обґрунтування вимог зазначає, що вони з відповідачем на даний час проживають окремо, спільного бюджету не мають і у них фактично відсутні наявні для подружжя спільні права та обов'язки, що могли б характеризувати їх як подружжя. В судове засідання сторони не з'явились, позивач до суду подала заяву з проханням розглянути справу без її участі, в заяві вказала, що позов підтримує, строк для примирення просить не надавати. Відповідач до суду подав заяву у якій просить провести розгляд справи у його відсутності, зазначив, що позовні вимоги визнає, строк для примирення просить не надавати. З урахуванням поданих сторонами вищевказаних заяв суд вважає за можливе розглянути справу без участі позивача та відповідача на підставі наявних у справі доказів. За нормою ч. 3 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як убачається із матеріалів справи, сторони уклали шлюб 07.08.1993 року, про що в Книзі реєстрації актів про укладення шлюбу Відділу ЗАГС Чернігівського міськвиконкому зроблено актовий запис № 1632 (а.с. 9). Від шлюбу мають повнолітнього сина [PERSON], [INFO] (а.с. 10). Відповідно до ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Згідно ст. ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на задоволенні позову є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя та збереження сім'ї стали неможливими, спільного господарства сторони не ведуть, взаєморозуміння між ними відсутнє, проживають окремо за різними адресами, шлюб існує формально, позивач наполягає на розлученні, оскільки поновлювати сімейно-шлюбні відносини позивач наміру не має і вважає, що збереження шлюбу бути не може, відповідач позов визнає, разом з тим суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення, або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків і можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому суд вважає, що подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам позивача, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 704,80 грн. (а.с. 1).

Outcome: approved