Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який в подальшому неодноразово уточнювала, остаточно просила (т.1, а.с.243-246) стягнути з відповідача на її користь станом на 13.11.2017 року заборгованість в розмірі 152\~820,38 грн. (за мінусом податків та зборів), з яких сума виплати компенсації за невикористані відпустки становить 18\~308,85 грн., сума середнього заробітку для виплати за час затримки виплати компенсації 114\~011,53 грн., сума моральної шкоди 20\~500,00 грн. Позов мотивує тим, що у період з 04.01.2005 року по 24.12.2014 року працювала на посаді головного бухгалтера ТзОВ «Геліус». 24.12.2014 року була звільнена з посади. В порушення вимог ст.24 Закону України «Про відпустки» та ст.83 КЗпП України у день звільнення позивача відповідачем не було здійснено їй виплати грошової компенсації за невикористані дні відпустки за весь період роботи з 04.01.2005 року по 24.12.2014 року, що становить з урахуванням положень колективного договору щодо терміну відпустки 28 днів 193 дні. У звязку з чим 01.06.2015 року скерувала письмову заяву директору ТзОВ «Геліус» [PERSON] з вимогою виплатити їй компенсацію за невикористані відпустки, однак жодної відповіді та компенсації не отримала. Оскільки вищевказану компенсацію позивачу виплачено не було у день звільнення, то відповідно до\~ст.117 КЗпП України, позивач має право також на виплату середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, що за період з 25.12.2014 року по 13.11.2017 року становить 114\~011,53 грн. Вказаними діями відповідача позивачу заподіяно моральних страждань, які позивач оцінює 20\~500,00 грн. У звязку з вищенаведеним позивач звернулася до суду з відповідним позовом, який просить задоволити. Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у поданих до суду уточненнях до позовної заяви (т.1, а.с.3-5,32-35,43-46,130-136,229-235) та запереченнях на відзив (т.1, а.с.243-246). Правильність нарахування заборгованості обгрунтовують долученим до матеріалів справи розрахунком . Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що компенсація за невикористані відпустки становить 4317,19 грн., на підтвердження чого представив суду розрахунок. Додав, що принцип розрахунку підтримав і аудитор. Крім того, пояснив, що позивач пропустив строк на звернення до суду з відповідним позовом, однак заяви про застосування строків позовної давності не подавав. Визнав, що середній заробіток за час затримки у розрахунку становить 13\~690,02 грн., детального розрахунку такого не представив. Вимога про стягнення моральної шкоди є безпідставною, оскільки не містить жодних обґрунтувань моральних страждань, втрати життєвих звязків та оцінку таких. У звязку з набрання законної сили Законом України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 року та вступом в дію 15.12.2017 року нового Цивільного процесуального кодексу України, судом у даній справі поновлено судове слідство. Згідно матеріалів справи вбачається, що в процесі розгляду справи учасниками справи було заявлено різного роду клопотання: про відкладення розгляду справи, про оголошення перерви, витребування доказів, долучення доказів, які було розглянуто та вирішено судом у встановленому законодавством порядку. В процесі розгляду справи судом було вчинено інші процесуальні дії, зокрема ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 30.05.2017 року по справі призначено судово-бухгалтерську експертизу (т.1, а.с.209), однак таку не вдалось провести у звязку з її неоплатою (т.1, а.с.223). Зважаючи на те, що у справі зібрано увесь обсяг доказів, необхідний для вирішення спору, суд вважає за можливе прийняти рішення у відповідності до вимог Цивільного процесуального кодексу України від 15.12.2017 року. Заслухавши пояснення учасників справи, оглянувши матеріали справи та додані до неї письмові документи, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, постановляючи рішення відповідно до вимог ст.265 ЦПК України, суд вважає, що позов слід задоволити частково з огляду на таке. Судом встановлено, що [PERSON] у період з 04.01.2005 року по 24.12.2014 року працювала на посаді головного бухгалтера ТзОВ «Геліус». 24.12.2014 року була звільнена з посади, що стверджується даними трудової книжки позивача, копія якої долучена до матеріалів справи (т.1, а.с.6). У відповідності до положень ч.1\~ст.83 КЗпП України\~у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як вбачається з пояснень представників позивача, що відповідно не заперечив і представник відповідача, ні в день звільнення позивача з ТзОВ «Геліус», ні на наступний день компенсація за невикористані дні відпустки їй виплачена не була, що також підтверджується заявою позивача про виплату такої, яка датується від 01.06.2015 року та адресована директору ТзОВ «Геліус» [PERSON] (т.1, а.с.8). Як вбачається з роз'яснень пленуму Верховного Суду України, наданих у п.23\~Постанови від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі\~ст. 83 КЗпП\~вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки та додаткової відпустки для працівників, які мають дітей (ст. 182-1 КЗпП), тільки в разі звільнення його з роботи. Якщо працівник з не залежних від нього причин (не з його вини) не використав щорічну відпустку і за роки, що передували звільненню, суд на підставі\~ст.238 КЗпП\~має право стягнути грошову компенсацію за всі дні невикористаної відпустки. У відповідності до Правова позиція, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 5 жовтня 2016\~року у справі № 6-2405цс15, згідно зі статтею 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У випадку встановлення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день прийняття рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. [PERSON] по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у звязку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь працівника або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні, беручи до уваги спірну суму, на яку працівник мав право, частку, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інші конкретні обставини справи. Частиною 1 статті 233 КЗпП України закріплено загальний 3-місячний строк звернення до суду з заявою про вирішення трудового спору, який обраховується з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатись про порушення свого права. Відповідно до\~ст.238 КЗпП України\~при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи (стаття 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком. Оцінюючи вказані положення законодавства на предмет відповідності обставинам справи суд приходить до висновку, що оскільки позивачем пропущено строк по ст.117 КЗпП України, то в даному випадку підлягає до застосування положення ст.233 КЗпП України, а не ст.238 КЗпП України, як стверджує позивач, адже в ст.238 КЗпП України мова іде про кошти, які особа заробила, та обовязок роботодавця їх виплатити, а ст.117 КЗпП України стосується відповідальності роботодавця за невиконання взятого на себе обовязку у вигляді невиплати звільненому працівнику належних йому сум. Так як позивачем пропущено 3-місячний строк на звернення до суду з відповідним позовом, який слід обраховувати з 25.12.2014 року, а позов предявлено до суду 31.07.2015 року, що підтверджується протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, однак відповідач не звертався із заявою про застосування строків позовної давності та погодився виплачувати 4317,19 грн. компенсації за невикористані відпустки та 13\~690,02 грн. за час затримки у розрахунку, то слід стягнути суму, яку запропонував представник відповідача. Щодо відшкодування моральної шкоди, завданої позивачеві, то\~статтею 1167 ЦК України\~передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. У відповідності до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди\~від 31.03.1995 року № 4, позивачем має бути доведено в чому полягає ця шкода, з яких міркувань він виходив визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. Суд з врахуванням вищенаведених положень законодавства вважає, що позивачем не доведено в чому полягає заподіяна їй моральна шкода, з яких міркувань вона виходила визначаючи розмір шкоди та якими доказами це підтверджується. А тому суд у задоволенні вимоги про відшкодування моральної шкоди відмовляє.

Outcome: approved