Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з указаним позовом, посилаючись на те, що 25 років працювала у виконавчій дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, в тому числі з 29.08.2012 року працювала на посаді заступника директора виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності. Наказом голови комісії Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 25.04.2016 року № 254-к її було звільнено з займаної посади з 27.04.2016 року за п. 3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором. Звільнення із займаної посади вважає незаконним у зв'язку з тим, що в наказі не вказано, що саме стало приводом для її звільнення, в чому полягало порушення нею трудового законодавства та її вина, які посадові обов'язки нею не було виконано. Протягом 2015 - 2016 років нею не було вчинено жодних правопорушень, які б полягали в невиконанні або неналежному виконанні покладених на неї трудових обов'язків. Перед звільненням їй не пропонувалося надати письмові пояснення та в її присутності не складалося актів про відмову від надання нею пояснень. В обґрунтування поданого до суду позову позивач у позовній заяві також указала, що з 26.01.2016 року по 26.02.2016 року Виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності проводилася комплексна ревізія робочих органів Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, за результатами якої було складено акт та видано наказ № 90-ос від 31.03.2016 року «Про результати комплексної ревізії робочих органів Житомирського обласного відділення Фонду». Згідно п. 2.3 цього наказу директору виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду необхідно розробити комплексні заходи щодо усунення і недопущення у подальшій роботі виявлених ревізією порушень і недоліків. Вказаним наказом було надано строк для виконання вказаних заходів до 22.04.2016 року. На виконання даного наказу виконавча дирекція Житомирського обласного відділення Фонду видала наказ «Про результати комплексної ревізії робочих органів Житомирського обласного відділення Фонду» від 18.04.2016 року №18-ос, яким затвердила комплекс заходів з усунення виявлених ревізією порушень. 22.04.2016 року Виконавчій дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності листом від 21.04.2016 р. на виконання наказу № 90-ос від 31.03.2016 року була направлена інформація «Про вжиті заходи по результатах комплексної ревізії робочих органів Житомирського обласного відділення Фонду». Ця інформація була направлена на адресу Виконавчої дирекції Фонду електронною поштою 22.04.2016 року. Листом від 25.04.2016 року про виконання наказу «Про результати комплексної ревізії робочих органів Житомирського обласного відділення Фонду» від 31.03.2016 року Виконавчій дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності було надано пояснення за підписом директора [PERSON] та за її підписом. Вимоги, зазначені в наказі, який став підставою для її звільнення, були виконані, через що підстави для притягнення її до дисциплінарної відповідальності за їх невиконання або неналежне виконання відсутні. Окрім того, документи, які стали підставою для її звільнення, жодним чином не стосуються її посадових обов'язків та не передбачають покладання не неї будь-яких зобов'язань. Внаслідок її незаконного звільнення з роботи їй була завдана моральна шкода, так як вона змушена була докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Тому у заявлених позовних вимогах просить: 1) визнати незаконним наказ Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 25.04.2016 року № 254-к про звільнення її з роботи за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором, з посади заступника директора виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності; 2) поновити її на роботі на посаді заступника директора виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 27.04.2016 року; 3) стягнути з Виконавчої директорії Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу; 4) стягнути з Виконавчої директорії Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на її користь 5000,00 грн. на відшкодування моральної шкоди; 5) стягнути з Виконавчої директорії Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності на її користь понесені судові витрати. У судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали з викладених у позовній заяві підстав. В останнє судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, позивач подала до суду заяву про розгляд справи в її відсутності, вказавши про підтримання вимог позову. Представник відповідача всудове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причин неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи у його відсутності до суду не надходило. Зі згоди позивача та її представника суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів згідно статей 224 - 226 ЦПК України. Заслухавши позивача та її представника, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.\- Судом встановлено, що наказом директора Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 29.08.2012 року № 357-к позивача призначено на посаду заступника директора виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 08.09.2012 року в порядку переведення з посади завідувача фінансового відділу виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності (а.с. 8). Як убачається з наказу директора виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 09.01.2013 року № 7 «Про розподіл обов'язків виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду», було розподілені обов'язки між директором та заступником директора зазначеної установи (а.с. 9 -11). На підставі акту комплексної ревізії робочих органів Житомирського обласного відділення Фонду, усного доручення заступника голови комісії [PERSON] про надання пояснень від 24.03.2016 року, акту про ненадання пояснень від 24.03.2016 року позивача було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді оголошення їй догани, про що заступником голови комісії [PERSON] видано відповідний наказ від 24.03.2016 року № 200-к (а.с. 16). Наказом голови комісії [PERSON] від 25.04.2016 року № 254-к позивача звільнено із займаної посади з 27.04.2016 року за систематичне невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором, відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України. Підставою для звільнення у наказі вказано наступні документи: наказ про результати комплексної ревізії робочих органів Житомирського обласного відділення Фонду від 31.03.2016 року № 90-ос, доручення заступника голови комісії [PERSON] від 25.04.2016 року № 2.4-17-639 про надання пояснень [PERSON], акт про ненадання пояснень від 25.04.2016 року, наказ від 24.03.2016 року № 200-к «про оголошення догани [PERSON].», доповідна записка начальника контрольно-ревізійного управління [PERSON] від 25.04.2016 року (а.с. 110). Статтею 43 Конституції України передбачено, що громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у разі систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. З такої підстави працівник може бути звільнений лише за проступок, який пов'язаний з роботою і вчинений після застосування до нього дисциплінарного стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року № 9 роз'яснено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Зі змісту наказу голови комісії [PERSON] від 25.04.2016 року № 254-к, яким позивача звільнено з роботи вбачається, що він не містить відомостей про те, в чому конкретно проявилося допущене позивачем порушення, що стало приводом до її звільнення, та в чому полягало порушення нею посадових обов'язків. Види дисциплінарних стягнень, які можуть бути застосовано до працівника за порушення ним трудової дисципліни, визначені ст. 147 КЗпП України, згідно якої може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Згідно ч. 1 ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Судом приймаються до уваги посилання позивача на те, що їй перед звільненням не було запропоновано надати письмові пояснення, оскільки доказів на спростування цього у справі відсутні. За положеннями ч. 1 ст. 147-1 КЗпП Українидисциплінарні стягення застосовуються органом, якому надано право прийняття на роботу (обрання, затвердження і призначення на посаду) даного працівника. Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 20.07.2016 року, яке набрало законної сили, у справі № 295/7450/16-ц за позовом [PERSON] до Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди, встановлено, що відповідно до п. 9 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 1105 та роз'яснень Міністерства соціальної політики України, наданих листом від 29.03.2016 року № 4569/014-15/16, нормативно-правові та розпорядчі акти Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності діють до затвердження відповідних рішень нового Фонду. Згідно до абзацу третього п. 5.4 статуту Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності, затвердженого Постановою правління Фонду від 05.06.2001 року № 9, зареєстрованого Міністерством юстиції України від 27.06.2001 року (із змінами та доповненнями), п. 5.5 Положення про Виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності - керівників виконавчих дирекцій Фонду призначає та звільняє директор Виконавчої дирекції Фонду за погодженням з правлінням відділення Фонду. Позивач є членом первинної профспілкової організації виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності з 07.02.2000 року і адміністрація Виконавчої дирекції Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності не зверталася з поданням до профспілкового комітету виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності про надання згоди на звільнення позивача з роботи за п. 3 ст. 40 КЗпП України, що підтверджується повідомленням профспілкового комітету виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 15.12.2016 року (а.с. 108). Оцінюючи досліджені наявні у справі докази, суд дійшов до висновку, що звільнення позивача з посади заступника директора виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності є незаконним, зважаючи на те, що в наказі про звільненні відсутні дані щодо конкретних порушень позивачем посадових обов'язків, які були підставою для звільнення, порушення порядку застосування до позивача дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, визначеного ч. 1 ст. 149 КЗпП України, так як належні та допустимі докази на підтвердження того, що позивачу було запропоновано надати письмові пояснення, у справі відсутні, а також всупереч ч. 1 ст. 147-1 КЗпП Українита Положення про Виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності голова ліквідаційної комісії не мав повноважень видавати наказ про звільнення позивача з роботи без погодження з правлінням відділення Фонду. За наведених обставин наказ про звільнення позивача з роботи є незаконним і тому оскільки трудові права позивача підлягають захисту суд поновлює її на роботі з наступного дня після її звільнення, а саме з 28.04.2016 року. Відповідно до ч. 1, 2 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно з п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року за № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи із заробітку за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100. Оскільки суд дійшов до висновку про незаконність звільнення позивача із займаної ним посади та поновлює його на роботі, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу по день постановлення рішення. Розмір середнього заробітку позивача за час вимушеного прогулу, починаючи з наступного робочого дня після звільнення - 28.04.2016 року по день ухвалення рішення - 11.01.2017 року становить 64674,72 грн. за вирахуванням податків та обов'язкових платежів з розрахунку: 13229,01 грн. : 36 днів = 367,47 грн.; 176 днів х 367,47 грн. = 64674,72 грн., де 13229,01 грн. - розмір заробітної плати позивача за два повні останні місяці роботи (лютий і березень 2016 року), 36 дні - сумарна кількість робочих днів за лютий і березень 2016 року, 367,47 грн. - середньоденна заробітна плата позивача, 176 днів - сумарна кількість робочих днів за період з 28.04.2016 року по 11.01.2017 року. Розрахунок середнього заробітку проведено згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» та згідно довідки виконавчої дирекції Житомирського обласного відділення Фонду соціального страхування з тимчасової втрати працездатності від 29.04.2016 року (а.с. 75). Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (із змінами) роз'яснено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, суд вважає, що внаслідок незаконного звільнення позивача з роботи, тривалість часу, протягом якого право позивача було порушеним з вини відповідача, позивачу було завдано моральних страждань, які вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Однак заявлений позивачем розмір на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди нею достатньою мірою не підтверджений, а тому суд вважає за можливе частково задовольнити позов у цій частині і визначає, що на відшкодування моральної шкоди позивача з відповідача підлягає стягненню 1000,00 грн. Як роз'яснено в п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року, остаточне визначення в процесі розгляду справи ціни позову (дійсної вартості спірного майна), а отже, і суми судового збору, здійснюється судом із наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору. Відповідно до ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений нею за подання позову судовий збір за вимогами немайнового та майнового характеру в сумі 1102,40 грн. та в дохід держави судовий збір за двома вимогами немайнового характеру в сумі 1102,40 грн. Окрім того, при поданні позову за вимогу майнового характеру про стягнення середнього заробітку позивач сплатила 551,20 грн. судового збору, але судом стягнуто на її користь 64674,72 грн. середнього заробітку, що було визначено при ухваленні рішення, у зв'язку з чим недоплачена сума судового збору в сумі 95,55 грн. за цією вимогою підлягає стягненню з відповідача в дохід держави (646,75 грн. - 551,20 грн.). Зважаючи на те, що позов задоволено частково на суму 65674,72 грн. від заявлених позовних вимог (64674,72 грн. - середній заробіток та 5000,00 грн. - грошовий вираз моральної шкоди), що у процентному співвідношенні становить 94,26 %, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 2450,76 грн. витрат на правову допомогу (2600,00 грн. х 94,26 % : 100), понесення яких позивачем підтверджується квитанцією від 08.06.2016 року (а.с. 98). Враховуючи викладене,

Outcome: partial