Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON], в якому просила розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований 24 червня 2004 року в Центральному відділі реєстрації шлюбів м. Києва, актовий запис №1034, та поділити спільне майно подружжя, визнавши за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], що складається з трьох житлових кімнат, загальною площею 99,4 кв.м., та визнавши за відповідачем, [PERSON], право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 71,4 кв.м. Свої вимоги мотивує тим, що 26 червня 2004 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва, актовий запис №1034. Від шлюбу мають двоє дітей: дочку - [PERSON], [INFO], та сина - [PERSON], [INFO] Сімейні відносини з відповідачем не склалися з різних причин, через протилежні погляди на спосіб життя та сімейний побут, відсутність взаєморозуміння та спільних інтересів, що призвело до фактичного припинення між сторонами шлюбних відносин. Фактичні шлюбні відносини між ними припинені з вересня 2011 року, спільне господарство з відповідачем вони не ведуть з цього часу та проживають окремо. Позивач вказує, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу між сторонами не можливі, та суперечить їхнім інтересам. Зазначає, що за спільною згодою з відповідачем діти проживають разом з нею. Відповідач аліментів на утримання дітей не сплачує, але за їх домовленістю на даний час приймає належну та достатню участь в утриманні та вихованні дітей. Вказує, що під час шлюбу нею з відповідачем було набуте, в тому числі, наступне спільне майно, а саме: квартиру [ADDRESS], яка складається з двох житлових кімнат, загальна площа квартири становить 71,4 кв.м., житлова площа - 37, 3 кв.м.; та квартиру [ADDRESS], яка складається з трьох житлових кімнат, загальна площа квартири становить 99,4 кв.м., житлова площа - 51,1 кв.м. Посилається на те, що їхні спільні з відповідачем діти, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстровані за адресою: [ADDRESS], але фактично вже декілька останніх років вона разом з дітьми проживають в [ADDRESS] За їхньою попередньою з відповідачем домовленістю, у зв'язку з проживанням їхніх дітей разом з нею, відповідач згоден на збільшення її частки в спільній власності та поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за нею права особистої приватної власності на 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 99,4 кв.м., та визнання за відповідачем права особистою приватною власністю на 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 71,4 кв.м. Враховуючи викладене, просить позов задовольнити. Позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просила розглядати справу за її відсутності, про що надала відповідне клопотання, яке міститься в матеріалах справи (а.с. 51). Відповідач у судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про день, час і місце розгляду справи, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надійшло. Від відповідача до суду надійшла заява про визнання позову про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя в повному обсязі (а.с.а.с. 42-43). Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази, приходить до висновку, що заявлені вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Згідно ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Згідно зі ст. 112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб 26 червня 2004 року, про що зроблено відповідний актовий запис №1034, що підтверджується даними свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 26 червня 2004 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї (а.с. 12). Від шлюбу мають дочку - [PERSON], [INFO], та сина - [PERSON], [INFO], що підтверджується даними свідоцтв про народження дітей (а.с.а.с. 13, 14). Між сторонами не склалися нормальні сімейні відносини з різних причин, а тому вони сімейних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. Спору з приводу розподілу майна подружжя та місця проживання дітини на час розгляду справи у сторін немає. З пояснень позивача вбачається, що фактично шлюбні відносини між подружжям припинені, подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам позивача. Відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу. Таким чином, з пояснень сторін встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинені, кожен живе своїм життям, примиритися не бажають. За таких обставин суд вважає, що збереження сім?ї сторін є неможливим та суперечитиме інтересам сторін, а тому шлюб їх підлягає розірванню. Щодо вимог позивача про поділ спільного майна подружжя, суд приходить до наступного висновку. Статтею 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності. Відповідно ч. 1 ст. 68, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Судом встановлено, що за час перебування у шлюбі [PERSON] 27 березня 2007 року було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Степаненко В.Д., зареєстрований в реєстрі за №515, номер правочину 1989854 (а.с. 20). Зазначена квартира складається з двох кімнат, загальна площа квартири становить 71,4 кв.м., житлова площа - 37,3 кв.м. (а.с.а.с. 21-22). Також встановлено, що за час перебування у шлюбі [PERSON] 28 серпня 2009 року було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Морозовою С.В., зареєстрований в реєстрі за №9332, номер правочину 3593221 (а.с.а.с. 23-26). Зазначена квартира складається з трьох кімнат, загальна площа квартири становить 99,4 кв.м., житлова площа - 51,1 кв.м. (а.с.а.с. 27-28). Зазначені квартири зареєстровані на праві власності за [PERSON], що підтверджується даними інформаційних довідок Київського міського бюро технічної інвентаризації Комунального підприємства Київської міської ради КВ-2017 №35258 від 25.09.2017 року та КВ-2017 №35256 від 09.10.2017 року (а.с.а.с. 49, 50). Постановою Пленуму Верхового суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «»Про практику застосування судами законодавства при розгляді спав про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (п. 23) роз'яснено судам, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. За таких обставин суд вважає, що придбані за час перебування сторін у справі в зареєстрованому шлюбі квартири є їх спільною сумісною власністю та належить колишньому подружжю в рівних долях. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Право подружжя на поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). При цьому, згідно ч. 3 ст. 70 СК України, за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Судом встановлено, що за попередньою домовленістю сторін, у зв'язку з проживанням їхніх дітей разом з позивачем, відповідач згоден на збільшення частки позивача в спільній власності та поділ спільного майна подружжя шляхом визнання за позивачем права особистої приватної власності на 3-х кімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 99,4 кв.м., та визнання за відповідачем права особистою приватною власністю на 2-х кімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 71,4 кв.м. Суд також приймає до уваги визнання позову відповідачем, а також ту обставину, що відповідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси сторін у справі та інших осіб, а тому може бути прийняте судом. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved