Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулась до суду з позовними заявами до відповідачів [PERSON], [PERSON], в якій просили визнати за ними право власності на грошові кошти в розмірі по 7\~445 доларів США кожному, які вони набули відповідно до Договорів відступлення права вимоги (цесії) від 20 січня 2015 року за Договором № 011-28552-160115 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах США, укладеним 16 січня 2015 року між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», з набуттям ними за вказаним договором на суму в розмірі 7\~445 доларів США статусу вкладників у значенні п.4 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Обгрунтовуючи позов, позивачі посилались на те, що вони уклали із [PERSON] договори, за якими стали кредиторами ПАТ «Дельта-банк» і набули право на гроші, які розміщені на депозиті цього банку. Надалі позивачам стало відомо про те, що [PERSON] подарував ці ж самі кошти іншому відповідачеві [PERSON] Дії відповідачів порушують права позивачів, набуті на підставі цивільно-правової угоди, тому вони просили захистити їх права шляхом визнання за ними права власності на відповідні кошти. Позовні заяви [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] були обєднані в одне провадження ухвалами судді від 09.11.2015 року. Під час судового розгляду до участі в справі в якості третьої особи без самостійних вимог на стороні відповідачів з ініціативи суду було залучено ПАТ «Дельта-банк». В судовому засіданні представники позивачів [PERSON], [PERSON] позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на те, що відповідачі своїми діями не визнають право позивачів на грошові кошти, що тимчасово передані банку для зберігання на депозитному рахунку, відповідачі фактично визнають наявність боргу перед позивачами, але не вживають заходів щодо виплати позивачам коштів, що із плином часу загрожує втратою можливості відновлення прав позивачів. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову, посилаючись на те, що відповідач уклав договори із позивачами помилково, відмовився від їх виконання, подарував гроші [PERSON], визнав наявність боргових зобовязань перед позивачами, але посилався на неможливість їх виконання через перебування коштів на депозиті банку. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні визнала позов, посилаючись на аналогічні обставини та результати перемовин сторін під час судового розгляду, внаслідок чого сторони дійшли згоди щодо визнання за позивачами їх прав. Представник третьої особи ПАТ «Дельта-банк» в судове засідання не зявився, про час і місце судового розгляду належно повідомлений, із матеріалами справи ознайомлений, подав заяву про відкладення розгляду справи, однак будь-якими доказами не підтвердив поважність причин неявки в судове засідання, заперечень щодо позову не представив, а повідомлені ним причини неявки суд визнав неповажними, оскільки зайнятість одного представника юридичної особи не перешкоджає забезпеченню участю в судовому розгляді іншого представника. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того закон\-них підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Вислухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. \~Судом встановлено, що 16 січня 2015 року між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» було укладено Договір № 011-28552-160115 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах США, за умовами якого АТ «Дельта Банк» належні [PERSON] кошти в сумі 100\~000 доларів США були розміщені на депозитному рахунку банку на строк до 21 січня 2016 року. 20 січня 2015 року між позивачами [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено Договори відступлення права вимоги (цесії) (далі договори). Відповідно до п. 1 зазначених договорів відповідач [PERSON] частково відступив позивачам в рахунок погашення заборгованості, а позивачі набули у певній частині право вимоги, належне цьому відповідачеві і стали кредитором за Договором № 011-28552-160115 банківського вкладу (депозиту) «Найкращий від Миколая» у доларах США, укладеним 16 січня 2015 року між [PERSON] та публічним акціонерним товариством «Дельта Банк». Відповідно до п. 2 договорів позивачі набули право вимагати від боржника ПАТ «Дельта Банк» сплатити суми боргу у розмірі 7\~445 доларів США, що на день укладення даних договорів становить в національній валюті - 117\~407 грн. 65 коп., який виник у звязку з наданням відповідачем [PERSON] банку (боржнику) у тимчасове строкове користування грошових коштів за договорами з банком відповідно до умов договорів банківських вкладу та рахунків. Відповідно до п. 3 договорів з моменту їх підписання сторонами, позивачі набули статус вкладника у значенні цього терміна, що визначений у пункті 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 року. Відповідно до п. 5 договору право власності від відповідача до позивача переходить на суми вкладів та рахунків в розмірі, визначеному у п. 2 цих договорів. 23 лютого 2015 року відповідач [PERSON] подарував іншому відповідачеві [PERSON] грошові кошти, щодо яких раніше відступив право вимоги позивачам за договорами цесії, заявив про належність цих коштів на праві власності саме йому, про що [PERSON] письмово проінформував позивачів листами від 23.02.2015 року. Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 р. № 150 «Про віднесення ПАТ «Дельта Банк» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 02.03.2015 року № 51 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк», відповідно до якого з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «Дельта Банк». Відповідно до ч. 1 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» з дня призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб призупиняються всі повноваження органів управління банку та органів контролю. Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.\~\~ Судом встановлено, що станом на час предявлення позову відповідач не визнав право власності позивачів на грошові кошти, розміщені ним на вкладах та рахунках ПАТ «Дельта Банк» у розмірі 7\~445 доларів США кожному, що на день укладення даних договорів становить в національній валюті - 117\~407 грн. 65 коп., відмовився від подальшого виконання умов укладених між сторонами договорів цесії, про що він повідомив позивачів письмово листами від 10.02.2015 року. Згідно з\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. У відповідності з\~ст. 8 ЦПК України, суд вирішує справи відповідно до\~Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких дана Верховною Радою України, суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені\~Конституцією\~та законами України. Згідно з ч. 1, 6\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Згідно зі\~ст. 526 ЦК України\~зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Крім того,\~ст. 629 ЦК України\~передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно зі\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 4 договорів право власності на частину суми боргу в розмірі, визначеному у п. 2 договору, перейшло від відповідача до позивача з моменту підписання договору сторонами, тобто з 20.01.2015 року. Як встановлено в ході розгляду справи позивач, реалізуючи своє право власності намагався оформити перехід права власності на частку вкладу, як це передбачено умовами договору, проте відповідачем не вчинено жодних дій щодо реалізації такого права позивача.\~\~ Згідно п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за право чином (відступлення права вимоги). Згідно ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 334 ЦК України, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, з огляду на вищевказані норми закону, суд вважає за можливе визнати за позивачами право власності на грошові кошти на вкладах та рахунках розміщених [PERSON] на депозиті в ПАТ «Дельта Банк» з набуттям ними статусу вкладника в сенсі п.4 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» від 23.02.2012 року, який передбачає, що вкладник фізична особа, яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката. Оцінюючи обраний позивачами спосіб захисту своїх інтересів, суд приймає до уваги наступне. В матеріалах справи є нічим не спростовані письмові докази вчинення відповідачами дій щодо невизнання прав позивачів, наявності певних перешкод у реалізації позивачами своїх законних прав, набутих за умовами чинних і неоспорених цивільно-правових угод. \~\~\~\~ Тому суд виходить при вирішенні справи з наявного конфлікту майнових інтересів, що викликано спробою відповідача [PERSON] передати право власності на грошові кошти окрім позивачів також і іншій особі відповідачеві [PERSON], їх бездіяльністю у забезпеченні реалізації прав позивачів на фактичне отримання коштів, тобто негаторний позов підлягає вирішенню за вимогами ст.391 ЦК України. Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певні свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (рішення Європейського Суду з прав людини від 26.10.2000 року у справі «Кудла проти Польщі»). Крім того, при наданні правової оцінки цього позову суд враховує і рішення ЄСПЛ від 30.05.2000 року у справі «Бельведере Альберєра проти Італії», рішення ЄСПЛ у справі «Джеймс проти Сполученого Королівства», А98 (1986). Заміна кредитора у зобовязанні щодо депозитного договору із відповідача [PERSON] на позивачів не змінила суть зобовязання та не потребувала згоди боржника банку в силу приписів ст.ст. 512, 514, 516 ЦК України, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 04.09.2013 року у справі № 6-67цс13. За таких обставин, суд вважає, що визнання позову відповідачем не порушує права третьої особи і не суперечить закону. Згідно ст.1 Конвенції про захист прав і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кодна людина має право володіти майном, як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Пунктом 21 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 01.06.2006 року встановлено: «Суд нагадує, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами». Згідно п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно ч.4 ст.12 ЦК України особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Згідно п.1 ч.2 ст.16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. В силу положень глави 13 ЦК України гроші є одним із видів майна (речей), тому на них розповсюджується можливість судового захисту шляхом визнання права власності. Відповідно до ст.177 ЦК України обєктами цивільних прав є речі, в тому числі гроші. Системний аналіз приписів протоколу 1 до Конвенції про захист прав і основоположних свобод ст.41 п.7 ст.92 Конституції України, ст.ст.177, 193, 328, 1058, 1066, 1074 ЦК України, ст.340 ГК України, ст.2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», ст.3 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», дозволяє зробити висновок про те, що кошти на депозиті в банку вважаються власністю вкладника, яка передана банку лише на зберігання в управління, вклад це частка власного майна вкладника, за ним зберігається право вільно розпоряджатись своїм майном, зокрема шляхом відчудження права власності на грошові кошти, при цьому будь-якими нормами права не встановлено положень, за яких право власності вкладника на відповідні кошти припиняється. Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, висловленій у постанові від 24.06.2015 року у справі № 6-535цс15. Враховуючи викладене вище, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги в частині визнання права власності позивачів на грошові кошти, оскільки матеріалами справи наявність такого права і правомірність його набуття підтверджені належними і допустимими доказами, а діями відповідачів позивачі обмежуються у реалізації такого права. При цьому, факт визнання позову відповіачем не може слугувати підставою для відмови у судовому захисту інтересів позивачів, оскільки відповідач раніше неодноразово вчиняв дії щодо невиконання прав позивачів, на початку судового розгляду не визнавав такі права, тому така позиції відповідачів не може гарантовано унеможливити повторне порушення цих саме прав позивачів, що обумовлює необхідність вирішення спору в судовому порядку із забезпеченням права позивачів на ефективний судовий захист і відновлення своїх порушених прав. Визнання за позивачами права власності на кошти в судовому порядку не суперечить закону, тому звернення позивачів до суду можливо визнати обгрунтованим і правомірним. Достатніх правових підстав для відмови у задоволенні позову суд не вбачає. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачами предмету спору та підстав для задоволення позову, відносно визначених позивачами відповідачів, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову, знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому визнання позову відповідачем не суперечить закону, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню повністю. Судові витрати слід стягнути з відповідачів в повному обсязі в рівних частинах відповідно до ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved