Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з уточненим позовом, в якому просить визнати відповідачів таким, що втратили право користування жилим приміщення в квартирі №[ADDRESS], посилаючись на те, що їй та [PERSON] належить на праві спільної сумісної приватної власності вищевказана квартира, якою позивачка володіє та користується на підставі довіреності, виданої [PERSON] Крім неї, в даній квартирі прописані її дочка та онуки. Однак, відповідачка [PERSON] після укладення шлюбу переїхала жити до свого чоловіка разом із своєю дочкою [PERSON] та з 2002 року не живають в квартирі. Інша відповідачка [PERSON], яка доводиться їй онукою також проживає разом із своїм чоловіком та не проживає в квартирі з 2002 року. Їхніх речей в квартирі немає, жодного разу вони не намагалися вселитися. На теперішній час позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном. В судовому засіданні позивач на задоволенні уточнених позовних вимог наполягає у повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі у судове засідання не зявилися, судові повістки, що направлялася за зареєстрованим місцем проживання, повернулась з відміткою пошти: «за закінченням терміну зберігання» та «не проживання адресата». Як вбачається з матеріалів справи позивачем було надано адресу відповідачів за зареєстрованим місцем їхнього проживання. Інших відомостей щодо місця перебування чи проживання відповідачів немає. Відповідно до ч.7 ст.128 ЦПК України судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємця - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Згідно з п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України, днем вручення повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Крім того, відповідачі викликалися до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Отже, суд вважає, що відповідачі належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Повідомлень про причини неявки та відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк суду не надано. Зі згоди позивача суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи у судове засіданні не зявився, від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та прийняти рішення на підставі наявних у справі документів і беручи до уваги висновок органу опіки та піклування. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає повному задоволенню з наступних підстав. Позивачу та третій особі [PERSON] належить на праві приватної, спільної, сумісної власності квартира [ADDRESS] про що свідчить копія свідоцтва про право власності на житло від 02.02.1998 /а.с.11/. Крім того, на підставі довіреності виданої третьою особо [PERSON] позивачка керує та розпоряджується належної їй частиною квартири /а.с.12/. У вищезазначеній квартирі зареєстровані відповідачі, що підтверджується відомостями відділу реєстрації виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області від /а.с.32,33/. Відповідачі, які доводяться позивачу дочкою та онуками, не проживають у вищевказаній квартирі з 2002 року, що підтверджується відомостями старшої по будинку, завіреної КП «Житломасив» Мелітопольської міської ради Запорізької області від 18.06.2018 /а.с.18,19/. В силу того, що відповідачі зареєстровані у квартирі позивача, але в ній не проживає, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. Крім того, комунальні послуги за проживання в квартирі нараховуються на усіх осіб, які зареєстровані в ньому, а тому, позивач вимушена сплачувати їх за свій рахунок. Факт непроживання відповідачів у вищевказаній квартирі підтверджується показаннями свідків [PERSON], [PERSON], які підтвердили, що останні доводяться [PERSON] дочкою та онукою, які не проживають в квартирі з 2002 року. Всі свої речі вони забрали, вселитися не намагалися. Відповідачі є членом сімї позивача, а саме: [PERSON] рідною дочкою, а відповідачки [PERSON] та [PERSON] онуками, тому, згідно з чинним законодавством у даному випадку слід застосовувати вимоги ч.2 ст.405 ЦК України, тобто, член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Будь-якої домовленості між сторонами щодо строку відсутності відповідача у будинку судом не встановлено. Відповідно до абзацу 6 ч.1 ст.3 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Тобто, правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Суд вважає, що позивачем надано достатньо доказів на підтвердження того факту, що відповідачі з 2002 року не проживають за місцем реєстрації без поважної на те причини. Вирішуючи питання стосовно визнання малолітньої дитини, такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного Ч.4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Постановою Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі № 229/3757/15-ц сформовано правовий висновок, відповідно до якого малолітня особа позбавляється права користування житловим приміщенням, якщо вказане приміщення не є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Згідно ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітні діти не можуть бути самостійними відповідачами за позовом про визнання їх такими, що втратили право користування житлом, та зберігають або втрачають таке право автоматично разом з батьками. З огляду на викладене, беручи до уваги висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Мелітопольської міської ради Запорізької області № 63/18 від 28.03.2019, суд вважає, що факти, викладені позивачем у позовній заяві в обґрунтування позовних вимог знайшли своє підтвердження письмовими доказами, наявними в матеріалах справи, є достовірними та обґрунтованими, сумніву у суду не викликають, а тому, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність їх задоволення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved