Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання виконавчого напису приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Н.С. таким, що не підлягає виконанню. На обґрунтування вимог позивач в заяві зазначила, що у квітні 2021 року дізналася про відкриття приватним виконавцем Юхименко О.Л. виконавчого провадження та звернення стягнення на доходи позивача для виконання виконавчого напису нотаріуса на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості в розмірі 101 805,82 грн. Позивач вважає виконавчий напис нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, оскільки вона отримувала кредит у АТ «Банк Ренесанс Капітал» і строк кредитування за даним кредитом сплив, натомість новий кредитор мав надати нотаріусу для вчинення нотаріальної дії виписки по рахунку, які б підтверджували розмір заборгованості, та документи, які б підтверджували набуття права вимоги новим кредитором. Крім того, позивач вказує, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року по справі №826/20084/14 визнана нечинною постанова КМУ від 26.11.2014 року №662, якою внесені зміни до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, щодо можливості стягнення за кредитними договорами. Також позивач вказує, що стягнута за виконавчим написом сума коштів не була безспірною, оскільки в супереч відповідним правовим позиціям Верховного Суду до суми боргу були включені проценти, нараховані після завершення строку кредитування, а також комісія за обслуговування кредиту. На підставі викладеного, позивач просила визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Хари Н.С. про стягнення з позивача на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості в розмірі 101 805,82 грн. таким, що не підлягає виконанню. Позов надійшов до суду 08.06.2021 року (зданий до відділення зв`язку 04.06.2021 року). 11.06.2021 року відкрите провадження у справі та вирішено розглядати справу в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, а також вказаною ухвалою витребувані в учасників додаткові докази. 09.06.2021 року за заявою позивача вжиті заходи забезпечення позову шляхом зупинення стягнення на підставі оскарженого в судовому порядку виконавчого документа. 16.07.2021 року ухвалою суду у третьої особи приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Юхименко О.Л. витребувані докази. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та підтримання позову. Від представника відповідача АТ «Перший Український Міжнародний Банк» до суду надійшли витребувані докази, а також заява про розгляд справи за відсутності відповідача. До суду не надійшло відзиву на позов. Відповідач приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Хара Н.С. до суду не з`явився, про час слухання справи повідомлявся рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням, до суду повернулось поштове відправлення з відміткою про відсутність відповідача за заявленою адресою. До суду не надійшло відзиву на позов. Відповідно до наявної у справі копії наказу від 12.03.2021 року №931/5 свідоцтво відповідача про право на заняття нотаріальною діяльністю анульоване. З огляду на те, що сторони належним чином повідомлені, позивач та відповідач АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заявили про розгляд справи за їх відсутності, а відповідач приватний нотаріус Хара Н.С. будь-яких заяв не подавав, суд ухвалив про розгляд справи за відсутності сторін. Заявлений позивачем в позові в якості третьої особи приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Юхименко О.Л. до суду не з`явилася, пояснень на позов не надавала, про час слухання справи повідомлялася рекомендованим листом з рекомендованим повідомленням, від неї на виконання ухвали про витребування доказів надійшли копії витребуваних документів. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію інформації з Єдиного реєстру боржників від 05.05.2021 року; копію відомостей з автоматизованої системи виконавчого провадження; копію постанови приватного виконавця про звернення стягнення на заробітну плату від 19.04.2021 року ВП № 59415003; копію повідомлення приватного виконавця від 19.04.2021 року; копію повідомлення Міністерства юстиції України від 22.04.2021 року; копію наказу Міністерства юстиції України від 12.03.2021 року №931/5; повідомлення Київського державного нотаріального архіву від 24.06.2021 року №2178/01-21; копію заяви про вчинення виконавчого напису від 28.05.2019 року №172; копію пропозиції укласти договір (оферти) № GP-5216757 від 10.10.2013 року; копію виписки з рахунка позичальника за кредитним договором № GP-5216757 від 10.10.2013 року; копію розрахунку заборгованості за кредитним договором № GP-5216757 від 10.10.2013 року; копію виконавчого напису №12051 від 29.05.2021 року), суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог і можливість часткового задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що 10.10.2013 року між позивачем та АТ «Банк Ренесанс Капітал» був укладений кредитний договір № GP-5216757, відповідно до умов якого позивач отримав кредит в розмірі 49999,66 грн, з умовою - сплати 12 % річних та 2,4% комісії за обслуговування кредиту. Договір укладений в простій письмовій формі шляхом підписання сторонами пропозиції укласти договір (оферти) № GP-5216757 від 10.10.2013 року. Відповідно до п. 2.3 договору строк кредиту становив 60 місяців, тобто до 10.10.2018 року. 29.05.2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Харою Н.С. за заявою АТ «Перший Український Міжнародний Банк» був вчинений виконавчий напис за реєстровим номером 12051 про стягнення з позивача на користь АТ «Перший Український Міжнародний Банк» заборгованості у сумі 101805,82 грн. за кредитним договором № GP-5216757 від 10.10.2013 року. На підставі виконавчого напису нотаріуса 26.06.2019 року приватним виконавцем було відкрите виконавче провадження та 19.04.2021 року - звернуте стягнення доходи позивача. Порядок вчинення виконавчого напису нотаріусом регулюється Главою 14 Закону України «Про нотаріат», постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», а також Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок). Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Положеннями ст. 88 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Підпунктом 3.1 пункту 3 Глави 16 Порядку передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Заборгованість або інша відповідальність боржника визнається безспірною і не потребує додаткового доказування у випадках, якщо подані для вчинення виконавчого напису документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України. Пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172, передбачена можливість вчинення виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, та для одержання виконавчого напису за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов`язаннями, встановлені такі документи: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. При цьому, відповідно до ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Натомість відповідно до постанови Верховного Суду від 29.01.2019 року по справі №910/13233/17 Київський апеляційний адміністративний суд постановою від 22.02.2017, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 у справі № 826/20084/14, визнав незаконною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» зокрема в частині пункту 2 змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Згідно з пунктом 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», визнання акта суб`єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акта. Київський апеляційний адміністративний суд, взявши до уваги зазначений пункт 10.2. постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України № 7 від 20.05.2013 «Про судове рішення в адміністративній справі», дійшов висновку про необхідність визнання нечинною Постанови Кабінету міністрів України № 662 від 26.11.2014 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. З огляду на викладене до спірних правовідносин підлягає застосуванню постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» № 1172 в редакції від 29.11.2001. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року №1172 в редакції від 29.11.2001 року не передбачає стягнення заборгованості у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів за кредитними договорами, крім договорів, які були нотаріально посвідченні, що передбачає п.1 Переліку. Натомість в даному випадку суду не надано доказів того, що нотаріусу для вчинення виконавчого напису був наданий оригінал нотаріально посвідченого кредитного договору, а складений в простій письмовій формі договір не є тим договором, за яким стягнення заборгованості могло бути проведено у безспірному порядку шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису, про що вказано в постанові Верховного Суду від 12.03.2020 року №757/24703/18-ц. Крім того, Верховний Суд в постанові від 31.10.2018 року по справі №308/11193/16-ц вказав, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає у посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує виникнення права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання безспірного зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість боржника перед стягувачем. Відповідно до ст. 88 Закону України «Про нотаріат» безспірність заборгованості боржника, у тому числі і внаслідок цивільно-правової відповідальності, - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису. Вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком документів є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої вимоги боржника перед стягувачем. Однак сам по собі факт подання стягувачем відповідних документів нотаріусу не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису, так і необґрунтованість вимог до боржника. При цьому, в судовому засіданні встановлено, що строк кредитування за договором № GP-5216757 від 10.10.2013 року був встановлений в 60 місяців та спливав 10.10.2018 року, отже заборгованість за тілом кредиту могла утворитись виключно до 10.10.2018 року, і оскільки вказана заборгованість включена до суми, яка мала стягуватись за виконавчим написом, то спростовується те, що стягнення такої заборгованості проводиться за період з 28.05.2018 року по 28.05.2019 року, як це вказано в тексті виконавчого напису. Крім того, як вказано вище строк повернення кредиту був визначений договором до 10.10.2018 року, натомість до суми заборгованості, яка мала стягуватись за виконавчим написом, включені проценти, що були нараховані, як це вказано в тексті виконавчого напису, за період з 28.05.2018 року по 28.05.2019року, тобто після закінчення строку повернення кредиту. При цьому, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 31.10.2018 року №202/4494/16-ц провадження №14-318цс18 право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. За ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Крім того відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року №723/304/16-ц провадження №14-360цс19 стягнення процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права. За такого, після закінчення строку кредитування кредитодавець втрачає право нараховувати встановлені договором проценти, а має право на отримання окрім суми боргу двох видів плати: 1) компенсації втрат від інфляції за весь час прострочення, 2) трьох процентів річних від простроченої суми. Тому нарахування кредитором визначених кредитним договором процентів після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на нормах матеріального права, а, отже, свідчить про спірність таких нарахувань. Крім того, до суми, яка стягується на підставі виконавчого напису нотаріуса, була включена комісія в розмірі 52339,01 грн. При цьому, згідно з правовою позицією, висловленою в постанові Верховного Суду України від 16.11.2016 року №6-1746цс16, - відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Крім того, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості за кредитом не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Надання фінансового інструменту є фактично наданням кредиту позичальнику, така операція, як і моніторинг заборгованості за кредитом, відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при виконання прав та обов`язків за кредитним договором, а тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Згідно з абзацом третім частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній час укладення кредитного договору, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частин першої-третьої 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у редакції, чинній момент укладення кредитного договору, відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг. Частинами 1 та 2 ст. 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. За такого, умови договору щодо нарахування комісії за обслуговування кредиту є нікчемними. Зазначений правовий висновок в аспекті застосування цієї норми до вищевказаних умов кредитного договору викладений у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18). У зв`язку з вказаним, включення до суми заборгованості, яка підлягала стягненню на підставі оспореного виконавчого напису, комісії спростовує безспірність такої заборгованості. Таким чином, вчиняючи 29.05.2019 року виконавчий напис, нотаріус не звернув уваги на те, що до загального розміру заборгованості були включені суми, які не могли бути нараховані після закінчення строку кредитування, а також комісія, нарахування якої є нікчемним, що спростовує безспірність заявлених вимог, а також на те, що внаслідок визнання нечинною постанови КМУ від 26.11.2014 року №662, якою внесені зміни до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса, щодо можливості стягнення за кредитними договорами - на час вчинення виконавчого напису не передбачалась можливість стягнення у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів заборгованості за кредитними договорами, які не були нотаріально посвідченні при укладенні. За таких обставин, достатніх підстав для вчинення виконавчого напису не було, тому виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню. При цьому, такі вимоги про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, підлягають задоволенню саме стосовно відповідача АТ «Перший Український Міжнародний Банк» як стягувача за даним виконавчим написом, оскільки відповідно до постанови Верховного Суду від 12.11.2020 року №200/3452/17 нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Спори за позовами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. Тобто нотаріус не може бути відповідачем у цій категорії справ, оскільки предметом позову є спір про право, зокрема позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі. Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Тобто, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Тому в задоволенні вимог щодо відповідача приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Хари Н.С. слід відмовити, оскільки така особа є неналежним відповідачем. За такого, позов підлягає частковому задоволенню в частині позовних вимог до відповідача АТ «Перший Український Міжнародний Банк». Внаслідок задоволення позову з відповідача АТ «Перший Український Міжнародний Банк» на користь позивача підлягають стягненню витрати по оплаті судового збору за подання позову та заяви про забезпечення позову відповідно до положень ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: partial