Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про припинення права власності на частини автомобіля та автомобільного причепа, та визнання права власності на автомобіль та автомобільний причеп. На обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві зазначила, що з 05.11.1977 року по 27.11.1998 рік вона перебувала в шлюбі з [PERSON] , за час якого в них народились діти: дочка [PERSON] , 1979 року народження та син [PERSON] , 1991 року народження . За час перебування в шлюбі ними було придбано автомобіль Toyota Sprinter, державний номерний знак [NUMBER] та причеп ПМЗ 81011, державний номерний знак [NUMBER] . Після розірвання шлюбу питання щодо поділу даного майна між ними не було вирішено. В подальшому [PERSON] було зареєстровано шлюб з відповідачем [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер, спадкоємцями спадкового майна якого є відповідач [PERSON] (дружина від повторного шлюбу) та відповідач [PERSON] (син померлого), які прийняли спадщину шляхом звернення до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, донька померлого [PERSON] спадщину не прийняла. Рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 18.09.2013 року було визнано, що вищевказані автомобіль та причіп є спільною сумісною власністю подружжя, а саме померлого [PERSON] та позивача [PERSON] та визнано за останньою право власності на 1/2 частку даного майна. На даний час автомобіль та причеп знаходяться у відповідачки. На підставі викладеного, а також посилаючись на те, що спільне з відповідачами користування автомобілем та причепом є неможливим, вони є неподільними, та також те, що частки відповідачів, які становлять по 1/4 частці за кожним, є незначними, позивач просить припинити право власності відповідачів на частини автомобіля та автомобільного причепа, та визнати за нею право власності на автомобіль та автомобільний причеп, при цьому позивачем попередньо внесено на рахунок ТУ ДСА в Миколаївській області вартість 1/2 частки вказаного автомобіля та причепу. Від позивача надійшла заява про розгляд справи у її відсутність та підтримання позову в повному обсязі. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та визнання позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Від неї надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. Одночасно заява містила заперечення відповідача щодо оцінки вказаного автомобіля, вважаючи, що його оцінка є завищеною, при цьому не заперечувала проти передачі автомобіля позивачу, а вирішити питання щодо причепу, на її думку, не є можливим, оскільки декілька років назад причеп потрапив в дорожньо-транспортну пригоду, через що не був придатний для подальшої експлуатації, а тому його було здано на металобрухт. Дослідивши наявні у справі матеріали (копію рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 18.09.2013 року по справі №468/1323/13-ц; копію свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів; квитанції на підтвердження внесення коштів на рахунок ТУ ДСА в Миколаївській області; звіт № 417 про оцінку транспортного засобу від 25.06.2018 року; звіт № 418 про оцінку транспортного засобу від 25.06.2018 року; лист від 07.06.2018 року; повідомлення Територіального сервісного центру №4845 за вих. від 25.10.2018 року з відомостями про результати пошуку по БД Автомобіль; повідомлення Територіального сервісного центру №4845 за вих. від 21.12.2018 року; копію спадкової справи №77/2012, заведеної після смерті [PERSON] ; довідку Лоцкинської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 07.03.2019 року), суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог і можливість часткового задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Баштанського районного суду Миколаївської області від 18.09.2013 року (яке набрало законної сили 22.10.2013 року) у справі №468/1323/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності на частку у спільному майні, за позивачем [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частку автомобіля Toyota Sprinter, державний номерний знак [NUMBER] та 1/2 частку причепу ПМЗ 81011, державний номерний знак [NUMBER] . Зі змісту даного рішення вбачається, що підставою для задоволення позову, серед іншого, було підтвердження судом того, що вищевказані транспортні засоби були спільною сумісною власністю подружжя, тобто позивача [PERSON] та її чоловіка [PERSON] Відповідно до повідомлень Територіального сервісного центру №4845 автомобіль Toyota Sprinter, державний номерний знак [NUMBER] та причеп ПМЗ 81011, державний номерний знак [NUMBER] зареєстровані за [PERSON] (а.с.73-75,86). [INFO] [PERSON] помер. З наявної в матеріалах справи копії спадкової справи №77/2012, заведеної після смерті [PERSON] вбачається, що спадкоємцями, які прийняли спадщину є [PERSON] (дружина померлого) та [PERSON] (син померлого від першого шлюбу). Згідно довідки Лоцкинської сільської ради Баштанського району Миколаївської області від 07.03.2019 року за вих. №90/04-04 [PERSON] проживав на території [ADDRESS] з дружиною [PERSON] За даною адресою також були зареєстровані, але не проживали: [PERSON] та [PERSON] (які не є спадкоємцями). З наведеного вбачається, що спадкоємцями спадкового майна [PERSON] є лише відповідачі по справі - [PERSON] та [PERSON] . Матеріали вищевказаної спадкової справи не підтверджують обставин отримання спадкоємцями свідоцтва про право на спадщину відповідно до вимог ст.ст. 1296-1298 ЦК України. Проте, виходячи з положень ч.3 ст. 1296 ЦК України, за якою відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, а також враховуючи, що виникнення права власності на рухоме майно в ході спадкування не пов`язано з проведенням державної реєстрації спадкового майна, суд приходить до висновку, що право власності у спадкоємців, з урахуванням правового режиму спадкового майна, виникло у останніх з моменту прийняття спадщини. Враховуючи вищевикладене судом встановлено, що на теперішній час позивачу [PERSON] належить право власності на 1/2 частку вказаного автомобіля та причепу, а відповідачам по 1/4 частці, кожному, що в сумі також становить 1/2 частка вказаного рухомого майна. У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Згідно із статтею 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. При цьому право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників (постанова ВСУ від 02.06.2014 у справі N 6-68цс14). Верховний Суд України у постанові від 16.01.2012 у справі N 6-81цс11 звернув особливу увагу судів на те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини 1 статті 365 ЦК, з обов`язковою умовою, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника і членам його сім`ї, та попереднє внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику та членам його сім`ї, вирішується в кожному окремому випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. Матеріали справи свідчать про те, що предметом спору є неподільні речі (автомобіль та причеп), спільне володіння і користування ними є неможливим, оскільки між сторонами (позивачем [PERSON] та [PERSON] ) склалися неприязні відносини. Володіючи автомобілем та причепом тривалий час одноособово, відповідач [PERSON] не створює будь-яких передумов для можливості користування автомобілем та причепом позивачем, чим порушує її право власності. Доказів того, що припинення права на частку у спільному майні завдасть істотної шкоди інтересам відповідачів, останніми не надано. Позивач [PERSON] долучила до позову звіти про оцінку транспортного засобу №471 та 418 від 25.06.2018 року (а.с.21-27, 31-36), згідно з якими ринкова вартість автомобіля Toyota Sprinter, державний номерний знак [NUMBER] на дату оцінки становить 9777,00 грн., тобто відповідачам до виплати належить грошова компенсація у розмірі 2444 гривні 25 копійок грн. кожному, що є вартістю їх 1/4 частки, кожного у праві власності на автомобіль та ринкова вартість причепу ПМЗ 81011, державний номерний знак [NUMBER] становить 1584,00 грн., тобто відповідачам до виплати належить грошова компенсація у розмірі 396 грн., кожному, що є вартістю їх 1/4 частки, кожного, у праві власності на причеп. Вказані суми були внесені на депозитний рахунок Територіального управління Державної судової адміністрації України в Миколаївській області згідно з квитанціями № 0.0.1098272326.1, 0.0.1098273353.1, 0.0.1098273949.1 та 0.0.1098274481.1 від 01.08.2018 року. Таким чином, позивач вчинила передбачені ч.2 ст. 365 ЦК України дії щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Заперечення відповідача [PERSON] з приводу того, що оцінка транспортних засобів є завищеною, суд відхиляє та не бере їх до уваги, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами (ст.ст. 77,78 ЦПК України) та ґрунтуються лише на власних припущеннях відповідача. Жодних доказів, які б спростовували висновки експерта, щодо оціночної вартості вище вказаних транспортних засобів, відповідачем не надано. Вирішуючи питання щодо визнання права власності за позивачем на вказані транспортні засоби, суд приходить до висновку необхідності задоволення в цій частині позову частково виходячи з наступного. Позивачем заявлено вимогу про визнання за нею права власності на вищевказані автомобіль та причеп, тобто на вказані транспортні засоби в цілому. Проте, встановлені в ході розгляду справи обставини свідчать, що на підставі рішення Баштанського районного суду Миколаївської області від 18.09.2013 року у справі №468/1323/13-ц за позивачем [PERSON] вже визнано право власності на 1/2 частку автомобіля Toyota Sprinter, державний номерний знак [NUMBER] та 1/2 частку причепу ПМЗ 81011, державний номерний знак [NUMBER] , а тому з метою захисту порушеного права позивача необхідним є визнання права власності лише в тій частині, що належала відповідачам, тобто лише в 1/2 частці вказаного автомобіля та причепу (1/4 частка кожного з відповідачів), а не в цілому. Згідно ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Враховуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що наявні усі умови, передбачені ст.365 ЦК України, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню частково. Доводи відповідача [PERSON] , викладені в заяві від 21.08.2018 року з приводу того, що причеп ПМЗ 81011, державний номерний знак [NUMBER] декілька років назад потрапив в дорожньо-транспортну пригоду, через що не був придатний для подальшої експлуатації, а тому його було здано на металобрухт (припинив своє існування як об`єкт цивільно-правових відносин), суд оцінює критично та не бере їх до уваги, оскільки вони також не доведені належними та допустимими доказами (ст.ст. 77,78 ЦПК України). При цьому суд бере до уваги визнання відповідачем [PERSON] тих обставин, що до останнього часу причеп перебував у володінні саме її. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. На підставі викладеного та

Outcome: partial