Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню. Посилалася на те, що 06.09.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було вчинено виконавчий напис №719, яким стягнуто з неї на користь ТОВ «Факторингова компанія «Рантье» 38126 грн. 44 коп. Кредитні правовідносини виникли між нею та ПАТ «Ідея Банк» 10.11.2014 року на підставі укладеного кредитного договору №Р20.102.78621, відповідно до якого їй було надано кредитні кошти у сумі 26899 гривень, зі сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами та з кінцевим строком повернення до 10.11.2018 року. Також позивач вказувала на те, що у березні 2018 року їй стало відомо про відкриття виконавчого провадження №52528430 з примусового виконання виконавчого напису №719. Із виданим нотаріусом виконавчим написом вона не погоджується, оскільки його було вчинено на кредитному договорі, що не передбачено Законом та самим договором. Окрім того, у пункті 5.4 кредитного договору сторони погодили, що всі вимоги, які виникають при виконанні даного договору підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків. Зазначила, що постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року було встановлено, що положення п.п. 1, 2 постанови КМУ №662 від 26.11.2014 року суперечать ст. 18 ЦК України і відповідно до ст. 4 ЦК України не можуть застосовуватись. Просила визнати таким, що не підлягає виконанню виконавчий напис, вчинений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] 06.09.2016 року за реєстровим номером 719. Відповідачем ТОВ «Факторингова компанія «Рантье» було подано відзив на позовну заяву. У поданому відзиві товариство позовні вимоги не визнало та вказувало на те, що виконавчий напис був здійснений у відповідності до чинного законодавства, підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії у нотаріуса не було, оскільки подані для вчинення нотаріальної дії документи відповідали вимогам законодавства. Третьою особою до суду було подано письмові пояснення на позов, в яких нотаріус заперечував проти позову. Посилався на те, що 06.09.2016 року до нього з заявою про видачу виконавчого напису звернувся представник ТОВ ФК «Рантье», до якої було долучено: кредитний договір №Р20.102.78621 від 10.11.2014 року, договір факторингу №31/12-1 від 31.12.2015 року та витяг з додатку №2 до нього, довідку про ненадходження платежів від 12.08.2016 року №2.12/08-202; розрахунок заборгованості за кредитним договором; виписка/особовий рахунок з 01.01.2000 по 11.08.2016 року; вимогу про усунення порушення кредитних зобовязань від 11.07.2016 року, повідомлення про відступлення права вимоги. Тобто йому було надано усі необхідні для вчинення виконавчого напису документи, а тому вважає, що ним правомірно було видано виконавчий документ. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник позивача також позов підтримав. Пояснив, що оспорюваний виконавчий напис не відповідає вимогам Закону, оскільки постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14 було визнано незаконною та не чинною постанову КМУ №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Просив позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не зявився. У поданій до суду заяві не заперечував проти розгляду справи у його відсутності. Третя особа у судове засідання не зявилася, подала до суду письмові пояснення, в яких не заперечувала проти розгляду справи у її відсутності. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та задоволенню не підлягають з наступних підстав. Так, судом встановлено, що 10.11.2014 року між ПАТ «Ідея Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №Р20.102.78621, відповідно до умов якого позичальнику було надано кредит на поточні потреби у розмірі 26899 грн. 00 коп. строком на 48 місяців зі сплатою за користування кредитом процентів у розмірі 14% річних від залишкової суми кредиту (а.с.58-60). Позичальник зобовязався повертати кредит разом з процентами та платою за обслуговування кредитної заборгованості в 48 щомісячних внесках включно до 10 дня/числа кожного місяця згідно графіку щомісячних внесків за кредитним договором. У відповідності до п.4.2 Договору сторони погодили, що банк має право вимагати дострокового повернення кредиту, сплати процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості у випадку, якщо позичальник порушив терміни сплати поточних місячних внесків більше ніж на 1 календарний місяць. Вимога про дострокове погашення заборгованості за цим договором направляється позичальнику в письмовій формі і підлягає виконанню ним в повному обсязі протягом 30 календарних днів з моменту отримання вимоги (п.5.7 Договору). В подальшому, 31.12.2015 року між ПАТ «Ідея Банк» та ТОВ «Факторингова компанія «Рантье» було укладено договір Факторингу №31/12-1, згідно умов якого первісний кредитор передав вимоги за кредитним договором №Р20.102.78621 ТОВ «ФК «Рантье» (а.с. 61). За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. 11.07.2016 року ТОВ «ФК «Рантье» звернулось до [PERSON] з вимогою про усунення порушення кредитних зобовязань, якою встановлено новий строк виконання зобовязань на протязі 30 календарних днів з дня отримання вимоги (а.с.48). Вказану вимогу позивач отримала 19.07.2016 року, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с.54). 12.08.2016 року відповідач звернувся до нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису. 06.09.2016 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] було видано виконавчий напис №719, яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «Факторингова компанія «Рантье» заборгованість за кредитним договором №Р20.102.78621 за період з 10.05.2015 року по 11.07.2016 року у розмірі: 26405 грн. 69 коп. заборгованість за тілом кредиту; 10420 грн. 75 коп. заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями; 1300 грн. 00 коп. плата за вчинення виконавчого напису (а.с. 14). Постановою державного виконавця Другого відділу державної виконавчої служби м.Чернівці ГТУЮ у Чернівецькій області від 10.01.2018 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання зазначеного вище виконавчого напису нотаріуса №719 від 06.09.2016 року. (а.с.7-8). Позивач із вказаним виконавчим написом не погоджується, у звязку з чим звернулась до суду за захистом свого порушеного права. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини, які регулюються положеннями Цивільного кодексу України, Законом України «Про нотаріат», а також Законом України «Про захист прав споживачів», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року. Зокрема, за змістом ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» та глави 6 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 р., для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Положеннями глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 р. визначено, що для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Якщо для вимоги, за якою вчиняється виконавчий напис, законом установлено інший строк давності, виконавчий напис вчиняється у межах цього строку. Строки, протягом яких може бути вчинено виконавчий напис, обчислюються з дня, коли у стягувача виникло право примусового стягнення боргу. При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Так, постановою Кабінету Міністрів України №1172 29.06.1999 р. затверджено перелік документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Зокрема, відповідно до пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 29.06.1999 року № 1172 «Про затвердження переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріуса» (в редакції від 26.11.2014 року) для одержання виконавчого напису для стягнення заборгованості у кредитних правовідносинах додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Проте, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01.11.2017 року, у справі №826/20084/14 було визнано незаконною та не чинною постанову КМУ №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості проводиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема п.2 змін. З досліджених судом копій матеріалів, на підставі яких приватним нотаріусом було видано виконавчий напис, судом встановлено, що підставою для видачі виконавчого напису 06.09.2016 року стали: заява стягувача про вчинення виконавчого напису від 12.08.2017 року, до якої було долучено: кредитний договір №Р20.102.78621 від 10.11.2014 року, договір факторингу №31/12-1 від 31.12.2015 року та витяг з додатку №2 до нього, довідку про ненадходження платежів від 12.08.2016 року №2.12/08-202; розрахунок заборгованості за кредитним договором; виписка/особовий рахунок з 01.01.2000 по 11.08.2016 року; вимогу про усунення порушення кредитних зобовязань від 11.07.2016 року, повідомлення про відступлення права вимоги, письмова вимога про усунення порушень від 20.03.2017 року, виписки з рахунку боржника (а.с. 42, 65-68). Порядок вчинення нотаріальних дій визначено пунктами 1 - 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Так, згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов'язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв'язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). За результатами аналізу вище наведених норм права можна дійти наступних висновків. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Таким чином захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Даючи оцінку арументам представника позивача щодо не відповідності вимогам Закону оспорюваного виконавчого напису, оскільки постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14 було визнано незаконним та не чинним пункт 2 постанови КМУ №662 від 26.11.2014 року, суд зауважує, що право стягувача на стягнення грошових сум шляхом вчинення виконавчого напису, передбачено положеннями ст. 18 ЦК України, а також положеннями ст. ст. 87, 88 Закону України «Про нотаріат», які є чинними. Відсутність визначеного КМУ переліку документів, за якими стягнення заборгованості за кредитними договорами провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів не позбавляє стягувача права на даний спосіб захисту цивільних прав. Однак, боржник може не погодитися із визначеним у виконавчому написі розміром заборгованості та оспорити її. Безспірною заборгованістю є заборгованість боржника, яка виключає можливість спору з боку боржника щодо її розміру, строку, за який вона нарахована, а відтак, і документи, які підтверджують її безспірність і на підставі яких нотаріуси здійснюють виконавчі написи, мають бути однозначними, беззаперечними та стовідсотково підтверджувати наявність у боржника заборгованості перед кредитором саме в такому розмірі. Як було встановлено судом раніше, виконавчим написом №719 від 06.09.2016 року було стягнуто з позивача на користь відповідача заборгованість за кредитним договором №Р20.102.78621 за період з 10.05.2015 року по 11.07.2016 року у розмірі: 26405 грн. 69 коп. заборгованість за тілом кредиту; 10420 грн. 75 коп. заборгованість за нарахованими та несплаченими відсотками та комісіями; 1300 грн. 00 коп. плата за вчинення виконавчого напису. Проте, у поданій до суду позовній заяві [PERSON] жодним чином не оспорювала визначеної у виконавчому написі заборгованості за кредитним договором №Р20.102.78621, що вказує на її безспірність. Окрім того, суд враховує, що виконавчий напис було вчинено в межах строку позовної давності, з надсиланням кредитором письмової вимоги про погашення заборгованості боржнику, встановленням нового терміну виконання зобовязання і лише після спливу 30 днів з моменту отримання [PERSON] письмової вимоги кредитора. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У даному випадку, суд вважає, що позивачем та його представником не надано суду доказів порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису чи неправомірності вимог стягувача. Як розяснено у п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 31.01.1992 року «Про судову практику в справах на нотаріальні дії або відмову в їх вчиненні», при вирішенні справ, повязаних з оскарженням відмови у видачі виконавчого напису або його видачею, судам слід мати на увазі, що відповідно до Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис може бути вчинено нотаріусом і за умови, що наявність безспірної заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем підтверджується відповідними документами. Правильність вимог, зазначених у виконавчому напису, може бути оспорена боржником лише в позовному порядку. У цих випадках справа розглядається в позовному провадженні за участю нотаріуса, який залучається до участі у справі у якості третьої особи. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що заявлений позов необгрунтований та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed