Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищевказаною позовною заявою, в якій просив визнати припиненим договір іпотеки, укладений ВАТ «Державний ощадний банк України» і [PERSON] , [PERSON] , посвідчений 27.06.2006 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардіной О.О., реєстровий № 254. Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року рішення судів попередніх інстанцій у справі № 523/7190/14-ц за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] , [PERSON] та інших про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення із належної іпотекодавцям ( [PERSON] , [PERSON] ) квартири за адресою: [ADDRESS] , далі - квартира, в частині позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано; у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] , [PERSON] та інших про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено в зв`язку зі спливом позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості, а також у зв`язку з припиненням права банку нараховувати проценти за користування кредитом та неустойки (пені) після спливу визначеного договором строку кредитування; факт відмови судом у задоволенні позову за вказаних підстав, свідчить про припинення договору іпотеки. Оскільки ПАТ «Державний ощадний банк України» це не визнає, відповідна державна реєстрація заборони відчуження за цим договором іпотеки належної позивачу квартири факту триває, що обмежує права власності позивача на розпорядження належним йому майном, то він змушений звернутися до суду. 25.02.2020 представник АТ «Державний ощадний банк України» подав відзив, в якому просив у позові відмовити з тих підстав, що ЦК України, ЗУ «Про іпотеку» сплив позовної давності окремою підставою для припинення зобов`язання, іпотеки не визнає; пропущення позовної давності не породжує право боржника вимагати припинення зобов`язання в односторонньому порядку, якщо так його право не встановлено договором або законом окремо; якщо інше не передбачене договором, сплив позовної давності до основної та додаткової вимог кредитора про стягнення боргу за кредитним договором і про звернення стягнення на предмет іпотеки (зокрема, й за наявності рішення суду про відмову в цьому позові з підстави пропущення позовної давності) само по собі не припиняє основного зобов`язання за кредитним договором і, відповідно, не може вважатися підставою для припинення іпотеки за абзацом другим частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку». Виконання боржником зобов`язання після спливу позовної давності допускається та визнається таким, що має достатню правову підставу. Такі правові висновки викладені в постановах ВСУ по справі № 273/51/17, від 15 травня 2017 року у справі № 6-786цс17 та від 05 липня 2017 року у справі № 6-1840цс16, Верховним Судом у постановах: від 18 липня 2018 року у справі № 537/6072/16 (провадження № 61-35327св18), від 21 листопада 2018 року (провадження №61-37670св18), від 28 січня 2019 року у справі №639/7920/16 (провадження №61-33814св18), від 09 квітня 2019 року у справі №910/3359/18. Станом на момент розгляду справи зобов`язання [PERSON] за кредитним договором не виконано, що обумовлює відсутність підстав для визнання припиненим іпотеки за договором іпотеки, укладеного в забезпечення такого зобов`язання. Представник позивача подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності позивача та його представника, не заперечив закінчення підготовчого провадження, позов задовольнити. Представник відповідача подав суду аналогічну заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, у позві відмовити. В підготовче судове засідання 07.10.2020 о 10:00 сторони, будучі повідомлені належним чином, не з`явилися; із врахуванням заяв сторін про розгляд справи за їх відсутності, виконання завдань підготовчого провадження, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами; ухвалою суду від 07.10.2020 закрито підготовче провадження, призначено розгляд справи по суті на 07.10.2020 о 10:15. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні обставини та відповідні правовідносини. 27 червня 2006 року ВАТ «Державний ощадний банк України», правонаступником якого є ПАТ «Державний ощадний банк України», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 772-н, відповідно до умов якого останньому було надано 205 030 грн. на п`ять років зі сплатою процентів за його користування в розмірі 17% річних із терміном погашення заборгованості до 27 червня 2011 року. Додатковою угодою від 27 червня 2006 року №1 до вказаного кредитного договору його сторони визначили, що кредит в розмірі 205 030 грн надається окремими траншами за відновлюваною кредитною лінією в період до 27 червня 2007 року. Відповідно до умов кредитного договору за порушення взятих на себе зобов`язань по поверненню основної суми кредиту та сплаті процентів за користування кредитом, комісійних винагород позичальник зобов`язується сплатити на користь банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на період, за який сплачується пеня, від суми платежу. 27 червня 2006 року на забезпечення виконання вказаного кредитного договору між ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] , [PERSON] був укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бардіной О.О., реєстровий № 254, відповідно до умов якого іпотекодавці передали банку в якості іпотеки належну їм на праві спільної часткової власності квартиру. Згідно п. 5.2 договору іпотеки право іпотеки, та відповідно цей договір, припиняє чинність, у разі: припинення основного зобов`язання; знищення предмета іпотеки; реалізації іпотеки; набуття іпотеко держателя права власності на іпотеку; розірвання договору; в інших випадках, передбачених чинним законодавством. Цей договір іпотеки згідно витягу № 8093853 про реєстрацію в Державному реєстрі іпотек від 27.06.2006 року внесено за реєстраційним № 3389195 від 27.06.2006 року до Державного реєстру іпотек (обтяження нерухомого майна іпотекою за основним зобов`язанням [PERSON] ), та згідно витягу № 8093674 про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 27.06.2006 внесено реєстраційний запис за № 3389105 обтяження у вигляді заборони відчуження майна від 27.06.2006, об`єкт обтяження - квартира, контрольна сума 318Д567Д5А. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 25.03.2011, яке набуло законної сили 05.04.2011, з [PERSON] на користь ПАТ «Державний ощадний банк України» стягнуто заборгованість за кредитним договором в розмірі 306 418, 79 грн. Прийняті на себе зобов`язання за кредитним договором [PERSON] належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 25 жовтня 2013 року утворилась заборгованість у розмірі 697 868,48грн. Згідно з наданим банком звітом про незалежну оцінку від 02 лютого 2016 року ринкова вартість іпотечної квартири складає 802 870 грн. У травні 2014 року ПАТ «Державний ощадний банк України» звернулося до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , в якому просив звернути стягнення на квартиру, яка є предметом іпотеки за договором іпотеки від 27 червня 2006 року, укладеним між [PERSON] і ПАТ «Державний ощадний банк України»,шляхом продажу квартири з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності, незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, а також виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з іпотечної квартири зі зняттям їх з реєстраційного обліку. В обґрунтування позову банк зазначав, що 27 червня 2006 року між [PERSON] та банком укладений кредитний договір, за яким у зв`язку з невиконанням позичальником умов договору, утворилась заборгованість, яка станом на 13 травня 2015 року складає 622 521,55 грн. На забезпечення виконання даного кредитного договору між банком і [PERSON] , [PERSON] того ж дня укладений іпотечний договір, предметом якого є належна іпотекодавцям квартира. Оскільки, вимогу банка про погашення богу [PERSON] не виконав, банк просив у судовому порядку вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселити відповідачів. У грудні 2014 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України», [PERSON] про визнання договору іпотеки від 27 червня 2006 року недійсним у зв`язку з тим, що договір іпотеки був укладений без дозволу органу опіки та піклування. В обґрунтування вимог зустрічного позову [PERSON] указував, що на момент укладання договору в спірній квартирі проживали та були зареєстровані його малолітні діти. Також [PERSON] просив застосувати до вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» наслідки пропуску позовної давності, зазначивши, що право банку на звернення стягнення на предмет іпотеки виникло в 2006 році, однак із позовом банк звернувся лише в 2014 році. У серпні 2015 року [PERSON] з досягненням повноліття також звернувся до суду із зустрічним позовом до ПАТ «Державний ощадний банк України», [PERSON] про визнання договору іпотеки від 27 червня 2006 року недійсним. Указував, що при укладенні даного договору були порушені його права на житло як малолітньої дитини, яка на момент його укладення була зареєстрована та проживала в квартирі - предметі договору іпотеки. Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 30 травня 2016 року первісний позов задоволено частково, в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Державний ощадний банк України» в розмірі 622 521,55 грн звернуто стягнення на предмет іпотеки - квартиру, що належить на праві власності [PERSON] , [PERSON] , шляхом продажу з прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною предмета іпотеки в розмірі 802 870 грн. У задоволенні іншої частини позовних вимог, первісного позову та зустрічних позовів відмовлено. Рішенням апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року рішення Суворовського районного суду міста Одеси від 30 травня 2016 року змінено в частині обґрунтування відмови в задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 30 травня 2016 року та рішення апеляційного суду Одеської області від 16 листопада 2016 року по справі № 523/7190/14-ц в частині позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки скасовано; у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] , [PERSON] та інших про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення відмовлено в зв`язку зі спливом позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості станом на грудень 2007 року, а саме на момент звернення банку до боржника з вимогою, при цьому [PERSON] подав заяву, в якій просив застосувати до вимог ПАТ «Державний ощадний банк України» наслідки пропуску строку позовної давності, а також у зв`язку з припиненням права банку нараховувати проценти за користування кредитом та неустойки (пені) після спливу визначеного договором строку кредитування. Наведені обставини, підтверджені наявними у справі доказами, визнаються сторонами, встановленні рішеннями судів, які набули законної сили. Визначаючі відповідні правовідносини, та норми права, які підлягають застосуванню, суд виходить з того, що спір, який виник між сторонами, полягає у вирішенні питання, чи є договір іпотеки припиненим, якщо зобов`язана особа (в даному випадку - позичальник за кредитним договором із банком [PERSON] ) не виконав свої зобов`язання із повернення кредиту, тоді як майновий поручитель [PERSON] - іпотекодавець [PERSON] , визначився із своїм не бажанням відповідати як майновий поручитель та виконувати договір іпотеки, суд прийняв його заяву про застосування строків давності та відмовив у вимозі кредитодавця про звернення стягнення на предмет іпотеки, належний [PERSON] , у зв`язку із спливом строку давності за вимогами за кредитним договором та договором іпотеки, а також у зв`язку з припиненням права банку нараховувати проценти за користування кредитом та неустойки (пені) після спливу визначеного договором строку кредитування. Згідно ст. 4 ч.1 ЦК України основу цивільного законодавства України становить Конституція України. Відповідно до ст.8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права; згідно ст. 9 чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Рішенням Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року у справі № 15-рп/2004 визначено, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню (абзаци другий, третій підпункту 4.1 пункту 4 мотивувальної частини). Згідно Рішення Конституційного Суду України від 11 жовтня 2005 року № 8-рп/2005 складовими принципу верховенства права є, зокрема, правова передбачуваність та правова визначеність, які необхідні для того, щоб учасники відповідних правовідносин мали можливість завбачати наслідки своїх дій і бути впевненими у своїх законних очікуваннях, що набуте ними на підставі чинного законодавства право, його зміст та обсяг буде ними реалізовано (абзац третій пункту 4 мотивувальної частини; речення друге абзацу першого підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частин Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 469 Митного кодексу України від 31 березня 2015 року № 1-рп/2015). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ст. 1 Протоколу №. 1 до Конвенції (захист власності) передбачає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст. 17 ЗУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод, далі - Конвенція, та практику Європейського суду з прав людини, далі - Суд, як джерело права. В свою чергу Суд, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), встановив, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»). Судом встановлено, що Постановою Верховного Суду від 18 вересня 2019 року відмолено у задоволенні позову ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки та виселення в зв`язку зі спливом позовної давності до вимоги про стягнення заборгованості та припиненням права банку нараховувати проценти за користування кредитом та неустойки (пені); [PERSON] подав заяву про застосування строку позовної давності, яку прийняв суд та задовольнив; [PERSON] як відповідач визначився із своїм не бажанням відповідати як майновий поручитель та виконувати договір іпотеки, його вибір є законним, відповідає наведеним вище нормам та має наслідком захист його прав від порушення, яке в даному випадку існує у вигляді не визнання банком факту припинення договору іпотеки та продовження відповідної державної реєстрації заборони відчуження належної позивачу квартири. Існування обмеження прав власності позивача на квартиру у вигляді заборони відчуження за договором іпотеки за вказаних обставин, коли вони не обмежені у часі, за умови, що основне зобов`язання у вигляді повернення грошових коштів виникло в іншої особи, не відповідає принципам юридичної визначеності та остаточності, обмежуючи права власності позивача, встановлене ст.1 Протоколу 1 до Конвенції, ст. 41 Конституції України, на розпорядження належним йому майном, не забезпечує загальних засад цивільного законодавства, визначених ст. 3 ЦК України (неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; справедливість, добросовісність та розумність). Належним способом захисту прав та інтересів позивача може бути визнання припиненим договору іпотеки (ст. 16 ЦК України) у зв`язку із з ухваленням 18.09.2019 постанови ВС по справі № 523/7190/14-ц. Саме від результатів вирішення цього спору позивач мав законне право очікувати вирішення й спору щодо долі належного йому майна, яке, у разі помилкового підходу (продовження існування не обмеженого у часі ні чим та ні яким чітким та конкретним засобом або заходом у розпорядженні квартирою) порушить принципи верховенства права, справедливості в таких його аспектах як правова визначеність та остаточність правовідносин стосовно прав власності на квартиру в частині права розпорядження нею. Суд не приймає заперечення відповідача у зв`язку із наступним. Правові висновки, викладені в постановах ВСУ по справі № 273/51/17 та інших справах, на які посилається відповідач, стосуються інших обставин, ніж у цій справі, а саме: в них вирішено питання наслідків спливу строку давності у зобов`язальних відносинах між кредитором та боржником, якій одночасно був і іпотекодавцем, в той час як у цій справі майновий поручитель (іпотекодавець [PERSON] ) є відмінним від позичальника [PERSON] . Відсутність в ЦК України та ЗУ «Про іпотеку» такої підстави для припинення іпотеки як сплив строку давності не є умовою для не застосування ст.1 Протоколу 1 до Конвенції, ст. 8, 9 Конституції України, згідно якої вона та відповідні рішення Конституційного Суду України мають найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй; норми Конституції України є нормами прямої дії; звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується; чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, як і висновки Суду (його практику) в справах, згідно яких правова визначеність та остаточність вирішення спору у справі з певних питань є складовою частиною верховенства права та принцип справедливості. Відповідно до ст.3 ч.2 ЦПК України якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. На підставі викладеного,

Outcome: approved