Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-02 00:00:00

Позивачі, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], 07.02.2017 року звернулися до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом, який в подальшому було уточнено, скасувати арешт на все належне їм майно на праві власності майно зі зняттям заборони на його відчуження, які були накладені на підставі постанови серії АА №149960 від 14.02.2005 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державного виконавця Таран М.Ю. відділу державної виконавчої служби Дзержинського районного управління юстиції Харківської області, в тому числі і на квартиру [ADDRESS]. В обгрунтування заявлених позовних вимог позивачі зазначили наступне. [PERSON], [PERSON], [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на житло від 11.05.1999 року на праві спільної сумісної власності належить [ADDRESS]. В 2003 році у зв'язку з виникненням заборгованості перед КП «ХТМ», КП «ХТМ» звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості в сумі 777,79 грн. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.02.2003 року вказана суми була стягнута з відповідачів (справа №2-2121/03). На підставі цього рішення на його примусове виконання було 07.04.2003 року видано виконавчий лис №2-2131 та передано до відділу державної виконавчої служб Дзержинського районного управління юстиції. Державним виконавцем цього відділу 14.02.2005 року була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме на все майно, що належить позивачу [PERSON], [PERSON], що мешкають в [ADDRESS]. Крім того, постановою була накладена заборона здійснювати відчуження будь-якого майна, належного позивачам. Враховуючи, що заборгованість була погашена, позивачі просять скасувати накладений арешт. В судове засідання позивачі не з'явився, надали суду заяви в якій просив слухати справу без його участі, заявлені вимоги підтримав. Відповідач в особі Відділу Державної виконавчої служби Дзержинського району м. Харкова Головного територіального управління юстиції в Харківській області в судове засідання не з'явився, надали до суду заяву в якій вказали про те, що відповідно до даних автоматизованої системи виконавчого провадження, відповідно до якої здійснюється реєстрація виконавчих документів, документів виконавчого провадження, фіксування виконавчих дій, виконавчий документ відносно [PERSON] на примусовому виконанні не перебуває. На підставі цього відповідач вважає, що підстави для зняття арешту відсутні. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 1 ст. 60 ЦПК України передбачає, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на житло від 11.05.1999 року на праві спільної сумісної власності належить [ADDRESS]. В 2003 році у зв'язку з виникненням заборгованості перед КП «ХТМ», КП «ХТМ» звернулося до суду з позовом про стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості в сумі 777,79 грн. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 28.02.2003 року вказана суми була стягнута з відповідачів (справа №2-2121/03). На підставі цього рішення на його примусове виконання було 07.04.2003 року видано виконавчий лис №2-2131 та передано до відділу державної виконавчої служб Дзержинського районного управління юстиції. Державним виконавцем цього відділу 14.02.2005 року була винесена постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, а саме на все майно, що належить позивачу [PERSON], [PERSON], що мешкають в [ADDRESS]. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частини 1 статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з частиною 1 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження», відповідно до якої особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до частини 2 статті 114 ЦПК України, позови про зняття арешту з майна пред'являються за місцезнаходженням цього майна або основної його частини. Відповідно до пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 р. №6 (із наступними змінами), в силу ст.31 ЦПК сама по собі вказівка у вироку про звернення стягнення на конкретне майно або про його конфіскацію, незалежно від підстав її застосування, не позбавляє зацікавлених осіб можливості доказування свого права власності на це майно шляхом пред'явлення позову в порядку цивільного судочинства. Згідно з пунктом 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику справах про виключення майна з опису» від 27.08.1976 р. №6 (із наступними змінами), «відповідачами у справі суд притягує боржника, особу в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. У тих випадках, коли опис проводився для забезпечення конфіскації чи стягнення майна на користь держави, як відповідач притягується відповідна державна податкова інспекція». Постановою Пленуму Верховного Cуду України від 26 грудня 2003 р. № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» (пункт 16) передбачено, що вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (стаття 24 ЦПK України, стаття 12 ГПK України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. Відповідно до ст. 1 протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 1 протоколу №1 Конвенції гарантує кожному майнове право - право власності. Згідно з практикою Європейського Суду, ст. 1 Протоколу №1 включає в себе три норми. Перша, загальна, норма стверджує принцип поваги права власності. Друга норма стосується позбавлення майна і обумовлює таке позбавлення певними обставинами. Третя норма визнає, що держави-учасниці Конвенції мають право контролювати використання власності відповідно до інтересів суспільства. Перш ніж розглянути питання про те, чи була дотримана перша норма, Суд повинен визначити, чи були застосовані дві останні норми. Тобто друга і третя норми як такі, що стосується окремих випадків втручання у право на повагу до власності, повинні тлумачитись у світлі загальної - першої норми. Визнаючи право кожного на безперешкодне користування своїм майном, ст. 1 Протоколу № 1 до Конвенції по суті є гарантією права власності. Про це прямо говорять слова «майно», «власність», «користування власністю». Право розпоряджатись своїм майном є звичайним та основоположним аспектом права власності. Поняття права власності має автономне значення у практиці Суду, яке не залежить від формальних кваліфікацій із внутрішнього права. Так, поняття власності не обмежується правом власності на фізичні речі: деякі інші права та вигоди, що створюють майно можуть бути розглянуті як «права власності» і, отже, як власність для цілей ст. 1 Протоколу №1 до Конвенції. Остання охоплює і майнові цінності, включаючи чи право вимоги, за яким заявник може претендувати, як мінімум, на законне очікування отримання ефективного користування правом власності. Таким чином, позивачі надали суду достатні докази для зняття арешту з вищевказаного майна, що є підставою для задоволення даної позовної заяви. На підставі викладеного,

Outcome: approved