Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, якому просить стягнути з підприємства на його користь нараховану, але не виплачену заробітну плату в розмірі 10711,76 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні в розмірі 4948,00 грн. та в якості відшкодування моральної шкоди грошову суму в розмірі 5000,00 грн.. Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що 14 липня 2014 року він був звільнений з посади охоронця в ПАТ «Капустянський граніт», на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням. Проте, в день звільнення відповідач нарахувавши заробітну плату своєчасно її не виплатив. Розмір середньомісячної заробітної плати позивача на підприємстві відповідача становив 2474,00,00 грн., зазначає, що розрахунок з ним не був проведений на протязі 2-х (двох) місяців з дня звільнення, і виходячи з наданого розрахунку, просить стягнути з відповідача 4948,00 грн. середнього заробітку. Вказує також на те, що неправомірними діями відповідача, йому було завдано моральну шкоду, яка виразилась в душевних стражданнях та переживаннях, пов»язаних з фінансовими труднощами та затримкою розрахунку при звільненні, він змушений був брати в борг гроші для забезпечення потреб своєї сім»ї та сплачувати, у зв»язку із цим відсотки за користування взятими в борг грошовими коштами, на неодноразові її звернення до відповідача щодо проведення з нею повного розрахунку керівництво підприємства йому відмовляло, обгрунтовуючи це крайнє-вимушеною ситуацією і оскільки відповідач відмовляється в добровільному порядку провести з ним повний розрахунок позивач змушений звернутися до суду з позовом за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, з підстав викладених у позовній заяві. Повідомлений належним чином відповідач (у відповідності до ст.ст. 74 76 ЦПК України), судові повістки про виклик в судові засідання отримував, не повідомив про причини своєї неявки, належне повідомлення осіб, які беруть участь у справі є обовязковим (ст. 158 ЦПК України), у разі неповідомлення суду про причини неявки у судове засідання вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не зявилися в судове засідання без поважних причин (ч. 2 ст. 77 ЦПК України), участь у справі є процесуальним правом таких осіб (ст. 27 ЦПК України), а згідно за ст. 129 Конституції України до основних засад судочинства належить змагальність сторін та доведення суду переконливості своїх доводів (повідомлення про судове засідання є елементом змагальності та обовязком суду), тому, на думку суду, неявка відповідача і не направлення його представника в судове засідання та неповідомлення ним про причини своєї неявки свідчить проте, що відповідач розпорядився своїми процесуальними правами шляхом не брати участь у судовому засіданні та не користуватися наданими йому процесуальними правами ( передбаченими ст.ст. 11, 27, 31, 60, 128, 131, 158, 168 ЦПК України). Згідно ст. 224 ЦПК України суд, зі згоди представника позивача, проводить\~\~ заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. В період з 04 липня 2008 року по 14 липня 2015 року позивач працював охоронцем в ПАТ «Капустянський граніт» (попередня назва ЗАТ «Капустянський граніт») та був звільнений 14 липня 2015 року з посади охоронця в ПАТ «Капустянський граніт», на підставі ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с. 5). Згідно ч. 2 ст. 94 КЗпП України заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частина 1 ст. 47 КЗпП України встановлює, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. З матеріалів справи вбачається, що в день звільнення з позивачем не було проведено розрахунку, як того вимагають положення ст. 116 КЗпП України, внаслідок чого утворилася заборгованість по заробітній платі, що підтверджується Довідкою виданою ПАТ «Капустянський граніт» від 15 липня 2015 року, згідно якої заборгованість по заробітній платі [PERSON] станом 15 липня 2015 року становить 10711,76 грн., і складається із заборгованості за наступні періоди: березень 2015 року 1760,42 грн., квітень 2015 року 1527,90 грн., травень 2015 року 1804,94 грн., червень 2015 року 2473,02 грн., липень 2015 року 3145,48 грн. (а.с. 6). Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення заборгованості по заробітній платі є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата. Відповідно до п. 5 розд. ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Згідно пояснень позивача, його середньомісячна заробітна плата, протягом останніх двох місяців становить 2474,00 грн.. Відповідачем не були надані заперечення на позовну заяву та докази на обгрунтування своїх заперечень, а тому враховуючи принцип змагальності цивільного судочинства та обов»язку кожної із сторін щодо надання доказів як підставу своїх вимог та заперечень, суд виходить із пояснень позивача, що розмір його середньомісячної заробітної плати становить 2474,00 грн.. Звільнення позивача відбулося 14 липня 2015 року, тому позов про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні підлягає задоволенню за період з 14 липня 2015 року, за 2 (два) місяці, згідно вимог позивача викладених у позовній заяві. Суд позбавлений можливості вийти за межі позовних вимог та стягнути з відповідача середній заробіток по день постановлення рішення, так як при винесенні рішення суд керується ст. 11 ЦПК України, щодо розгляду судом справ в межах заявлених вимог та на підставі доказів наданих стронами. За таких обставин, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середня заробітна плата за 2 (два) місяці (серпень та вересень 2015 року) х 2474,00 грн., в сумі 4948,00 грн. (чотири тисячі дев»ятсот сорок вісім гривень 00 коп.), в якості компенсації середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Вирішуючи питання щодо відшкодування моральної шкоди завданої позивачу затримкою розрахунку при звільненні суд виходить з наступного. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Частина 3 ст. 23 ЦК України встановлює, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. В п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» серед іншого зазначається, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров»я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Суд при визначенні розміру моральної шкоди враховує, що своїми діями відповідач по справі, ігноруючи вимогу позивача про здійснення з ним повного розрахунку за виконану ним роботу, маючи на це повне законне право, спричинив йому моральні страждання, що виразилися в душевних хвилюваннях та стражданнях, втраті життєвих зв»язків, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з огляду на прецедентну практику Європейського Суду з прав людини щодо здійснення оцінки розміру відшкодування моральної шкоди на засадах справедливості, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача, в якості відшкодування моральної шкоди заподіяної затримкою розрахунку при звільненні грошову суму в розмірі 500,00 грн.. Відповідно до положень ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору. Згідно ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1218,00 грн.. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у правах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. На підставі викладеного,

Outcome: approved