Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду шляхом подання позовної заяви до Приватного акціонерного товариства «АС», в якій просила стягнути з останнього на її користь грошові кошти у розмірі 100000 гривень в рахунок страхового відшкодування у звязку зі смертю її чоловіка на виробництві. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що її чоловік [PERSON] 01 липня 2001 року уклав контракт з [PERSON] «АС», за яким працевлаштований техніком по обслуговуванню повітряних суден інженерно-авіаційної служби. 30 листопада 2011 року на підставі Наказу Президента [PERSON] «АС» «Про відрядження працівників» №55/2 від 28 листопада 2011 року та завдання на політ, яке підписане віце-президентом з авіаційної діяльності підприємства, командир повітряного судна вертольоту Мі-2 [PERSON] зобовязаний був здійснити переліт за маршрутом: населений пункт Олішевка Чернігівської області населений пункт Гриценково Сумської області. Вертоліт Мі-2 бортовий номер ИR 14322, який належав відповідачу, направлявся для виконання авіаційних робіт з патрулювання газопроводу населеного пункту Гриценково Сумської області, на борту зазначеного вертольоту у складі екіпажу знаходився [PERSON] Після зльоту вертольоту командир [PERSON] запросив диспетчера Центру польотної інформації і отримав відповідні дані про атмосферний тиск та температуру повітря, ввів їх на прибор висотоміру вертольоту. О 14 годині 38 хвили біля населеного пункту Жовтневе Сумської області відбулося падіння вертольоту Мі-2 бортовий номер ИR 14322. Як встановлено спеціальним розслідуванням, проведеним спеціальним підрозділом Міністерства надзвичайних ситуацій, вертоліт потрапив в зону сильного туману і командир повітряного судна [PERSON] прийняв рішення здійснити посадку на майданчик, який вибрав, перебуваючи у повітрі. Під час зниження вертоліт зіткнувся із землею, що призвело до його руйнування і пожежі, під час якої [PERSON] отримав численні опіки, від яких помер. Комісією Державної авіаційної служби України спеціального розслідування встановлені причини авіаційної катастрофи, а саме: порушення правил безпеки польотів, невиконання посадових обовязків відповідачем, зокрема: намагання командира повітряного судна виконати посадку на майданчик, підібраний з повітря ним особисто, який не був аеродромом; рівень професійної підготовки пілота не відповідав допуску його до польотів у складних метеорологічних умовах, не враховані погодні умови перед вильотом вертольоту, польотно-інформаційне обслугоування здійснювалося з відхиленням від вимог п. 4.7.5 Правил польотів, затверджених Наказом Міністерства транспорту України від 16 квітня 2003 року №293. Також були встановлені відповідальні особи, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці: директор льотної служби [PERSON] «АС» [PERSON], Президент [PERSON] «АС» [PERSON], командир вертольоту Мі-2 [PERSON] В результаті смерті чоловіка позивачу була спричинена матеріальна та моральна шкода. 15 листопада 2011 року між [PERSON] «АС» та [PERSON] «Українська транспортна страхова компанія» укладено договір ОФ СЕ №09/11 з обовязкового страхування членів екіпажу повітряного судна та іншого авіаційного персоналу, за умовами якого страхова сума на кожного члена екіпажу вертольоту Мі-2 складала 100000 гривень. Однак зазначена сума не була сплачена родині загиблого тому, що у скоєнні авіаційної катастрофи винний роботодавець [PERSON] «АС», що встановлено Державною авіаційною службою України, яка проводила спеціальне розслідування причин цієї події. Саме з цієї підстави [PERSON] «Українська страхова компанія» відмовлено у виплаті страхової суми. . Позивач вважає, що відповідач [PERSON] «АС» винний не тільки у загибелі її чоловіка, з яким вона проживала 35 років, а й у відмові страхової компанії у виплаті страхової суми, оскільки основною причиною події (катастрофи) стало порушення адміністрацією [PERSON] «АС» правил безпеки польотів, що встановлено висновком остаточного звіту за результатами розслідування катастрофи вертольоту Мі-2 бортовий номер ИR 14322, затвердженим 21 лютого 2012 року Головою Державної авіаційної служби України. Ухвалою судді Харківського районного суду Харківської області від 22 лютого 2018 року провадження у справі відкрито, ухвалено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено проведення судового засідання. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18 квітня 2018 року задоволено заяву представника [PERSON] «АС» [PERSON] про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження та замінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням, по справі призначено підготовче засідання. У судовому засіданні, яке відбулося 14 червня 2018 року, буз виходу судді до нарадчої кімнати, постановлена ухвала про закриття підготовчого провадження у справі та призначення справи до судового розгляду у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи. За наслідками повторного автоматичного розподілу справ автоматизованої системи документообігу, який було здійснено згідно Розпорядження керівника апарату Харківського районного суду Харківської області [PERSON] №01-02/101 від 06 вересня 2018 року у звязку з розглядом Вищою радою правосуддя 28 серпня 2018 року заяви про звільнення судді Харківського районного суду Харківської області Ільїної Г.І. та відповідно до наказу голови Харківського районного суду Харківської області від 05 вересня 2018 року №05-05/99 «Про відрахування судді Харківського районного суду Харківської області Ільїної Г.І.», зазначена справа була передана в провадження судді Харківського районного суду Харківської області Бобко Т.В. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 18 вересня 2018 року справу прийнято до провадження судді Харківського районного суду Харківської області Бобко Т.В. та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 09 квітня 2019 року у задоволенні заяви Голови правління [PERSON] «Українська транспортна страхова компанія» [PERSON] про закриття провадження у справі відмовлено. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, пояснила про обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] «АС» у судове засідання повторно не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно і належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. 29 березня 2018 року представником відповідача [PERSON] «АС» [PERSON] наданий відзив на позов, в якому останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на ст. 119 Повітряного кодексу України, вважав, що звіт за результатами розслідування авіаційної катастрофи вертольоту Мі-2 ИR 14322, затверджений Державною авіаційною службою України 21 лютого 2012 року, на який посилається позивач в обґрунтування своїх вимог за позовом, не може бути доказом вини ані [PERSON] «АС», ані будь-яких інших осіб. Зазначає, що експерта установа з розслідування авіаційних подій за результатами розслідування не приймає рішення про вину чи відповідальність юридичних або фізичних осіб, звіт та матеріали технічного розслідування не можуть використовуватися адміністративними, службовими, прокурорськими, судовими органами, страховиками для встановлення вини або відповідальності. Будь-яких інших доказів, які б підтверджували вину [PERSON] «АС» , позивачем не зазначено. Отже, вину відповідача не доведено жодними належними, допустимим, достатніми та достовірними доказами. Позивач вимагає стягнути з відповідача саме страхове відшкодування, обґрунтовуючи свої вимоги ст.ст. 980,985,989,991 ЦК України, якими врегульовані страхові відносини. Однак законодавством і договором страхування не передбачено відповідальності страхувальника перед застрахованими особами у випадках відмови страховика у виплаті страхового відшкодування. 04 травня 2018 року позивачем надана відповідь на відзив, в якій вона зазначила, що розслідування авіаційної катастрофи з вертольотом Мі-2, в результаті якої загинув її чоловік, проведено Комісією Державної авіаційної служби України у відповідності до вимог ст. 119 Повітряного кодексу України та діючого законодавства України. Саме зазначена комісія встановила вину [PERSON] «АС» у скоєні авіаційної катастрофи, а не Експерта установа з розслідування авіаційних подій. Вважає, що відповідач плутає експертну установу зі спеціальною Комісією Державної авіаційної служби України, на яку покладено обовязок щодо встановлення обставин авіаційної катастрофи, її причини, відповідальних осіб. Крім того, обставини авіаційної катастрофи, її причини та відповідальні особи встановлені рішенням апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2016 року, яке набрало законної сили. Отже позивач вважає, що вина відповідача доведена, саме [PERSON] «АС» повинен відшкодувати шкоду, спричинену сімї загиблого. 17 липня 2018 року представник відповідача [PERSON] «АС» [PERSON] надав заперечення проти аргументів наведених у відповіді на відзив, в якому зазначив, що твердження позивача, наведені у відповіді на відзив є помилковими, адже, виходячи з п. 1 Положення про Державну авіаційну службу України, затвердженого Указом Президента України від 06 квітня 2011 року №398/2011, п. 1 Прикінцевих та перехідних положень, ст. 119 Повітряного кодексу України, Комісія Державної авіаційної служби України, розпочинаючи розслідування, здійснювала функції експертної установи, а після 01 січня 2012 року її повноваження щодо розслідування авіаційної катастрофи є сумнівними. Отже, висновок про катастрофу від 21 лютого 2012 року та остаточний звіт від 21 лютого 2012 року за результатами розслідування авіаційної катастрофи вертольоту Мі-1 за жодних обставин не можуть бути використані судом для встановлення вини або відповідальності, тобто не мають доказового значення. Представник третьої особи ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» [PERSON] належним чином повідомлений у судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутності. 27 грудня 2018 року представником третьої особи ПАТ«Українська транспортна страхова компанія» [PERSON] надані письмові пояснення, в яких останній просив відмовити у задоволенні позовних вимог, як таких, що суперечать положенням ст.ст. 2,9 Закону України «Про страхування». При цьому зазначив, що відповідач [PERSON] «АС» не є фінансовою установою, що має право здійснювати страхову діяльність, а тому не може виплачувати (компенсувати) страхове відшкодування. Треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не зявилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно і належним чином, надали суду заяви, в яких позовні вимоги підтримали, просили розглядати справу за їх відсутності. Треті особи [PERSON], [PERSON] у судове засідання повторно не зявилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися своєчасно і належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили. Суд, вислухавши пояснення позивача, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. 01 липня 2011 року між [PERSON] «АС» та [PERSON] було укладено контракт про трудову діяльність № 11/11-58, за умовами якого [PERSON] прийнято на роботу в інженерно-авіаційну службу [PERSON] «АС» за професією техніка з обслуговування ПС Мі-2. Контракт було укладено на період з 01 липня по 31 грудня 2011 року. 15 листопада 2011 року між [PERSON] «АС» та [PERSON] «УТСК» укладено договір ОАСЕ № 09/11 з обов'язкового страхування членів екіпажу повітряного судна та іншого авіаційного персоналу, за умовами якого страхова сума на кожного із 2-х членів екіпажу вертольоту Мі-2 бортовий номер UR-14322 склала по 100 000 грн. Строк дії договору встановлювався з 21 листопада 2011 року по 20 листопада 2012 року. 30 листопада 2011 року згідно з наказом Президента [PERSON] «АС» «Про відрядження працівників» від 28 листопада 2011 року № 55/2 та завдання на політ командир повітряного судна вертольоту Мі-2 [PERSON] зобов'язаний був здійснити переліт за маршрутом: населений пункт Олішевка Чернігівської області - населений пункт Гриценково Сумскої області. Під час здійснення вказаного перельоту 30 листопада 2011 року о 14 годині 38 хвилин біля населеного пункту Жовтневе Сумської області відбулося падіння вертольоту Мі-2 бортовий номер UR-14322, під час якого [PERSON] Є.В. будучи членом його екіпажу, отримав велику ступінь опіків та помер. Актом за формою Н-1 про нещасний випадок, пов'язаний із виробництвом, від 22 листопада 2012 року було встановлено причину падіння повітряного судна Мі-2, а саме: виконання посадки повітряного судна на майданчик підібраний з повітря в умовах короткочасної втрати візуального контролю з земною поверхнею, невиконання посадових обов'язків працівниками [PERSON] «АС» про дотримання вимог законодавства щодо рівня підготовки пілота, який не відповідав допуску його до польотів у складних метеорологічних умовах, не врахування погодних умов перед вильотом вертольоту, порушення польотно-інформаційного обслуговування та інші порушення правил безпеки польоту та охорони праці. При цьому були встановлені відповідальні особи, які допустили порушення вимог законодавства про охорону праці: командир вертольоту Мі-2 [PERSON], директор льотної служби [PERSON] «АС» [PERSON], президент [PERSON] «АС» [PERSON] При цьому остаточним звітом за результатами розслідування катастрофи вертольоту Мі-2 UR-14322 від 21 лютого 2012 року встановлено, що авіатехнік [PERSON] на розвиток та наслідки авіаційної пригоди вплинути не міг, мав достатній рівень фахової підготовки з технічного обслуговування вертольоту. У висновку остаточного звіту за результатами розслідування катастрофи вертольоту Мі-2 UR-14322, затвердженого 21 лютого 2012 року головою Державної авіаційної служби України, встановлено, що авіаційна подія (катастрофа) сталась внаслідок намагання командира повітряного судна виконати посадку на майданчик, підібраний з повітря в умовах короткочасної втрати візуального контролю з земною поверхнею. Фактор - людський. Супутний фактор - організаційна та адміністративна діяльність: рівень професійної підготовки пілота не відповідав допуску його до польотів у складних метеоумовах; командир повітряного судна та директор льотної служби, аналізуючи прогноз GAMTET по Київському РПІ на період дії 12.00 - 18.00 UTC перед вильотом, не врахували прогнозованого утворення ізольованих зон туманів, обхід яких міг би стати неможливим (п. 5.5.12.1 НПП ГА-85); польотне-інформаційне обслуговування здійснювалося з відхиленням від вимог п. 4.7.5 Правил польотів, затверджених\~наказом Мінтрансу України від 16 квітня 2003 року № 293. Актом про нещасний випадок пов`язаний з виробництвом форми Н-1 від 22 листопада 2012 року основною причиною настання нещасного випадку встановлено порушення правил безпеки польотів, зокрема вимоги частини А, розділу 8, пункту 8.4 Керівництва з виконання польотів [PERSON] «АС». Зазначені обставини встановлені рішенням Апеляційного суду Харківської області від 29 березня 2016 року. Цим же рішенням у задоволенні позову [PERSON] про стягнення страхового відшкодування з ПАТ «Українська транспортна страхова компанія» відмовлено. Ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що основною причиною настання нещасного випадку є порушення правил безпеки польотів, зокрема вимоги частини А, розділу 8, пункту 8.4 Керівництва з виконання польотів [PERSON] «АС. Політ вертольоту Мі-2 UR-14322 здійснювався з порушенням правил Керівництва з льотної експлуатації повітряного судна, а його посадка була здійснена не на аеродромі. При цьому погодні умови, що стали причиною для такої посадки, не можуть вважатися форс-мажорними обставинами, оскільки судом встановлено і сторонами не спростовано, що вони були відомі та прогнозовані для командира повітряної служби та директора льотної служби [PERSON] «АС». Зазначене відповідно до п. 6.1. статті 6 договору ОАСЕ № 09/11 від 15 листопада 2011 року надає страховику право відмовити спадкоємцям застрахованої особи у виплаті страхового відшкодування. Статтею 1 Закону України «Про страхування» визначено, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків) , визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичним особам та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Відповідно до частини 1 статті 16 Закону України «Про страхування» договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобовязання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобовязується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору. Згідно зі\~статтею 979\~ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. За частиною 1 статтею 984 ЦК України страховиком є\~юридична особа,\~яка спеціально\~створена для\~здійснення страхової\~діяльності та\~одержала у\~встановленому порядку\~ліцензію на\~здійснення страхової\~діяльності. Вимоги,\~яким повинні\~відповідати страховики,\~порядок ліцензування\~їх діяльності\~та здійснення\~державного нагляду\~за страховою\~діяльністю встановлюються\~законом. Страховиками,\~які мають\~право здійснювати\~страхову діяльність\~на території\~України євиключно фінансові установи, передбачені ст. 2 Закону України «Про страхування», які отримали ліцензію на право здійснення страхової діяльності. Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про страхування» страхувальниками є юридичні особи та дієздатні фізичні особи, які уклали із страховиками договори страхування або є страхувальниками відповідно до законодавства України. Частиною 2 ст. 984 ЦК України визначено, що страхувальником може бути фізична або юридична особа. Предметом договору страхування є надання страховиком страхової послуги страхувальникові щодо захисту його майнових інтересів шляхом здійснення страхової виплати в разі настання певної події (страхового випадку), повязаної із життям, здоровям, працездатністю чи додатковим пенсійним забезпеченням страхувальника чи застрахованої особи. Отже, слід дійти висновку, що підставою для виникнення страхових правовідносин є договір як юридичний факт, який породжує виникнення цивільних прав та обовязків, а сам договір страхування виступає формою існування таких страхових правовідносин. Враховуючи, що договір страхування між сторонами не укладався, відповідно між сторонами не виникли цивільно-правові зобовязання та правові відносини, що притаманні основним субєктам страхового правовідношення (страховику та страхувальнику), ПАТ «АС» взагалі не є страховиком та не може бути ним в силу закону, підстави для задоволення позовних вимог щодо стягнення з ПАТ «АС» страхового відшкодування у звязку зі смертю фізичної особи на виробництві відсутні. Суд не вирішує питання щодо наявності підстав для відшкодування шкоди саме з ПАТ «АС» та можливості захисту прав позивача в інший спосіб, оскільки правовідносини між сторонами з приводу відшкодування шкоди були предметом судового розгляду, за результатами якого постановлено рішення суду, яке набрало законної сили, а саме рішення Харківського районного суду Харківської області від 15 липня 2014 року, залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 22 жовтня 2014 року.

Outcome: dismissed