Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідачів про визнання права власності на земельну ділянку по вул. Князя Романа, 16 в м. Ковелі в порядку спадкування за законом після смерті брата. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є спадкоємцем за законом після смерті свого рідного брата [PERSON], який перед смертю заповів все своє майно українській православній церкві с. Білин, однак церква відмовилася від прийняття спадщини, тому вона просить визнати за нею - [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 80 кв. м., для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по вул. Князя Романа, 16 в м. Ковелі Волинської області, кадастровий номер земельної ділянки № 0710400000:09:008:0099 в порядку спадкування за законом після смерті брата - [PERSON], який помер 08 вересня 2012 року. В судове засідання позивач не з'явилась, однак до початку судового засідання подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить позов задовольнити. Відповідачі і їх представники у судове засідання не зявилися, попередньо подали до суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, проти позову не заперечують. Третя особа подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Суд зважаючи на позицію сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, за наявності для того законних підстав, суд ухвалює рішення про задоволення позову. Положеннями ст. 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 03.03.2006 року [PERSON] придбав у власність у [PERSON] частину земельної ділянки площею 80 кв.м. по вул. Князя Романа, 14 в м. Ковелі та зареєстрував своє право у державному реєстрі правочинів. Рішенням Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25.06.2013 року у справі за позовом [PERSON] до Свято-Різдво-Богородичної Релігійної громад української православної церкви села Білин, Релігійної організації релігійної громади Різдва Пресвятої Богородиці української православної церкви Київського патріархату села Білин, про визнання права власності на майно в порядку спадкування, з участю третіх осіб на стороні відповідача без самостійних вимог [PERSON] та [PERSON], приватного нотаріуса Ковельського міського нотаріального округу [PERSON], встановлено, що згідно заповіту серії ВРН №193213 від 07.10.2011 року [PERSON] 07 жовтня 2011 року склав заповіт, за яким усе своє майно, де б воно не знаходилось та з чого б воно не складалось, він заповів Українській православній церкві села Білин Ковельського району Волинської області і такий заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Ковельського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2052. Факт смерті [PERSON] 08 вересня 2012 року підтверджено свідоцтвом про смерть серії І-ЕГ № 130912 від 11 вересня 2012 року, і відповідно до ч. 2 ст. 1220 ЦК України, саме день смерті спадкодавця є днем відкриття спадщини. Згідно Витягів серії АВ № 206170 та серії АВ № 206168 з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, на території села Білин Ковельського району зареєстровані та функціонують Свято-Різдво-Богородична громада Української православної церкви та Релігійна організація релігійна громада Різдва Пресвятої Богородиці Української православної церкви Київського патріархату. Таким чином, на території села Білин діють дві церкви, які мають у своїй назві словосполучення Українська православна церква. Як вбачається з спадкової справи № 17/2012 до майна померлого 08 вересня 2012 року [PERSON] протягом встановленого ч. 1 ст. 1270 ЦК України строку для прийняття спадщини (шість місяців після відкриття спадщини) з заявою про прийняття спадщини після смерті спадкодавця до нотаріальної контори звернулись сестра померлого (позивач у справі, [PERSON]С.) подавши відповідну заяву 21.09.2012 року та настоятель храму Свято-Різдво-Богородичної громади Української православної церкви села Білин, про що також подав відповідну заяву 11.02.2013 року. Згідно матеріалів спадкової справи, інший відповідач - Релігійна громада Різдва Пресвятої Богородиці Української православної церкви Київського патріархату села Білин, із заявою про прийняття спадщини не зверталась. Під час судових засідань представники відповідачів зазначили, що вони відмовляються від спадкування, вони спадщини не прийняли та не бажають приймати, вважають, що спадкове майно повинно перейти у власність сестри померлого, яка за власною ініціативою також виявила бажання пожертвувати певну суму від продажу майна померлого брата, який заявляв за життя, що хоче бачити на церкві золоті куполи. Не заперечували проти задоволення позову. Зазначене судове рішення не оскаржувалось і на час розгляду цієї справи є чинним. Положеннями ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. У даному судовому засіданні встановлено, що крім успадкованого майна позивачкою, ще є земельна ділянка площею 80 кв.м., яка була придбана спадкодавцем у сусіда. Спору щодо даної земельної ділянки не існує. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, яку на підставі ст. 1268 ЦК України фактично прийняла позивач [PERSON] Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід всіх прав та обовязків від фізичної особи до інших осіб. У відповідності до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Положеннями ч. 2 ст. 328 ЦК України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 цього ж Кодексу визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. За таких обставин, враховуючи також відсутність заперечень у відповідачів, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Визнання права власності за позивачем не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Понесені судові витрати слід залишити за позивачем, згідно клопотання останньої. На підставі викладеного,

Outcome: approved