Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення аліментів на утримання дитини і своє утримання до досягнення дитиною трьох років. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву, та просив її задовольнити. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував, до суду надав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в позові в повному обсязі. У відзиві представник позивача зазначив, що після народження дитини, відповідач, під впливом негативних обставин і сварок в сім`ї переїхав до своїх батьків. Представник третьої особи проти задоволення позовної заяви не заперечувала, просила позов задовольнити в інтересах дитини. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , суду пояснив що проживає по сусідству з позивачем, знає її та її батьків, а також малолітню доньку позивача. Відповідача ніколи не бачив ні на свята ні в інші дні. Малолітня дитина батьком називає свого діда, батька позивача. Заслухавши пояснення учасників справи, представників, свідка, дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази по справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що 18 жовтня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, зареєстрований міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Херсонській області, про що було зроблено актовий запис № 1195, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про її народження серії [NUMBER] . Рішенням Цюрупинського районного суду від 03.12.2018 року, яке набрало законної сили 03.01.2019 року шлюб між сторонами було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] відновила своє дівоче прізвище [PERSON] . Сімейні відносини сторони припинили в листопаді 2017 року. Відповідач звертався з позовом до суду про виключення відомостей про нього, як про батька дитини, [PERSON] , із актового запису про її народження. Рішенням суду першої інстанції позов було задоволено, суд апеляційної інстанції рішення скасував, та виніс постанову від 15.07.2020 року, яким відмовив позивачу у задоволенні позову. Постанова є чинною та не скасованою. Відповідно до висновку затвердженого рішенням виконкому Олешківської міської ради від 18.11.2021 року № 546, про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , останній зареєстрований по [ADDRESS] , у своїх батьків, до яких інколи приїжджає з м. Херсона. В Херсоні свою адресу місця проживання вказати відповідач відмовився. Малолітня [PERSON] проживає разом із своєю матір`ю [PERSON] за адресою [ADDRESS] . Умови проживання дитини задовільні, дитина має все необхідне для проживання та відпочинку. Згідно пояснень сімейного лікаря, виховательки, та сусідів, ніхто із них батька дитини ніколи не бачив, дитиною опікується мати. З метою захисту прав та законних інтересів дитини, орган опіки та піклування вважає за необхідне позбавити [PERSON] [INFO] батьківських прав відносно, малолітньої [PERSON] [INFO] . При цьому, жодних доказів на підтвердження виконання відповідачем, як батьком, своїх батьківських обов`язків щодо доньки [PERSON] [INFO] , ні відповідачем ні його представником суду не надано, та такі в матеріалах справи відсутні. Згідно з частиною першою статті 18, частиною першою статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У ст. 150 СК України (ч.1, 3) встановлені обов`язки батьків виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до роз`яснень, даних в п. п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Судом встановлено, підтверджено наданими матеріалами та показаннями свідка, що відповідач у вихованні та лікуванні дитини [PERSON] участі не приймає, матеріально її не забезпечує, не цікавиться її станом здоров`я та не вчиняє дій по влаштуванню побуту та санітарно-гігієнічних умов, потрібних для розвитку дитини. Відтак, оскільки обов`язок щодо виховання кожної дитини є безумовним, виникає в результаті народження дитини з моменту її народження та покладається законом рівною мірою на обох батьків. Враховуючи встановлення судом обставин того, що відповідач, будучи батьком малолітньої [PERSON] , хоч і намагався в судовому порядку виключити відомості про себе, як про батька дитини із актового запису про народження доньки, починаючи з листопада 2017 року, жодним чином не піклується про її фізичний і духовний розвиток, підготовку до самостійного життя. Зокрема, не забезпечує зі свого боку доньку харчуванням, одягом, лікуванням і медичним наглядом, що є складовою виховання дитини. За весь час розгляду справи в суді, цим складом, відповідач жодного разу в судове засідання не з`явився, жодних заяв чи клопотань суду не надав, в засіданні комісії органу опіки та піклування участі не приймав, суд, зазначені обставини в своїй сукупності розцінює як умисне ухилення від виховання дитини, зважаючи на свідоме нехтування батьківськими обов`язками відповідачем, та приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав відносно малолітньої доньки [PERSON] [INFO] . Одночасно суд відзначає, що за умов зміни (виключення) обставин, які стали підставою позбавлення батьківських прав, при додержанні порядку, встановленого ст. 169 СК України відповідач має право звернутися з позовом про поновлення його батьківських прав відносно його доньки. Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Відтак, при вирішенні питання щодо присудження до сплати аліментів та їх розміру, суд враховує згідно ст. 182 СК України матеріальне становище малолітньої дитини, яка потребує піклування, утримання, лікування, а також стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, який є працездатним, інших осіб на утриманні не має, суд приходить до висновку, що справедливим та співмірним буде визначити аліменти на утримання малолітньої доньки в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, яка підлягає стягнення з відповідача на користь відповідача до досягнення дитиною повноліття з моменту звернення позивачем з цим позовом, тобто з 16 травня 2018 року. В судовому засіданні також встановлено, з листопада 2017 року і по теперішній час дитина проживає разом з матір`ю, однак відповідач не надає матеріальної допомоги матері дитини до досягнення дитиною трьох років. Відповідно ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. При визначенні розміру аліментів на утримання матері дитини до досягнення дитиною трирічного віку суд враховує розмір аліментів, які стягнуті з відповідача на утримання дитини та, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, вважає можливим визначити розмір аліментів в сумі 1/4 частини від усіх видів його заробітку, щомісячно.

Outcome: approved