Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання дитини та надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька посилаючись на те, що вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем від 01.10.2011 року. Від цього шлюбу у них народився син: [PERSON], [INFO]. Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26.08.2014 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом із позивачем та знаходиться повністю на її утриманні. Всі витрати, пов'язані з матеріальним забезпеченням сина вона несе самостійно. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, матеріальної допомоги не надає, хоча це є його прямим обов'язком до досягнення дитиною повноліття, бажання спілкуватися чи піклуватися про дитину не виявляє. Зазначає, що вона на даний час не працює, оскільки дитина часто хворіє і їй необхідний постійний догляд матері. Вказує, що домовленості із відповідачем, щодо утримання дитини не дійшли. В той же час дитина росте, їй потрібна якісна їжа та вітаміни, одяг, відпочинок влітку та розваги. Забезпечити дитині відповідне утримання, виходячи з прожиткового мінімуму, не можливо. Фактично щомісячно позивач витрачає на дитину в середньому біля 3000 грн. Щоб забезпечити і надалі належний рівень проживання дитини, який не повинен погіршитися через розлучення батьків, вважає, що відповідач повинен нести половину витрат на дитину. Крім того дитина часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких необхідне періодичне перебування дитини на морі, що підтверджується виписками з історії хвороби та довідкою з лікарні. Позивач, маючи можливість оздоровити дитину за кордоном, при чому створюючи для дитини всі нормальні умови для цього, не може це зробити, та як для оформлення проїзних документів на дитину для виїзду за кордон та виїзду за кордон необхідна письмова згода відповідача, посвідчена нотаріально. Отримати в добровільному порядку дозвіл батька на виїзд дитини неможливо. З відповідачем у неї склались неприязні стосунки і він фактично шантажує її своїм небажанням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон. В Італії постійно проживає мати позивачки, яка тривалий час не бачила онука і запрошує до себе на відпочинок. Мати позивачки і сама позивач мають можливість забезпечити перебування, лікування та відпочинок дитини на морі в Італії протягом кількох літніх місяців, що оздоровить дитину, що рекомендовано лікарями. Крім того оскільки дитина народилася в Італії, вона має дозвіл на тимчасове проживання в Італії, який треба щорічно продовжувати безпосередньо в Італії. Такий дозвіл надасть в майбутньому можливість дитині, якщо вона виявить бажання, навчатися за кордоном та подорожувати, що сприятиме її духовному, інтелектуальному та моральному розвитку. Виїзд дитини разом з позивачами за кордон вочевидь сприятиме розширенню світогляду дитини, добре позначиться на її духовному та інтелектуальному розвитку як особистості, фізично та морально зміцнить її, пристосує її до комунікабельності, вивченню язиків, розширить її кругозір. Позивачем неодноразово були направлені нотаріальні заяви відповідачу про надання дозволу на виїзд дитини за кордон. Однак, відповідач відмовляється надати у передбачений законодавством України порядок дозвіл на виїзд малолітньої дитини разом з позивачем за кордон для відпочинку та оздоровлення на морі, а також для продовження дозволу дитини на постійне проживання в Італії. З урахуванням зави від 20 квітня 2016 року про уточнення позовних вимог, просила стягнути з відповідача, аліменти, судовий збір та надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька та його супроводу на відпочинок та оздоровлення в наступні країни: Італія, Туреччина, Болгарія - строком на 10 місяців з дня набрання рішення законної сили. Представник позивачка в судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги викладені в позовній заяві та в уточнені до неї повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився повторно, про день і час розгляду справи був повідомлений завчасно, про що є повідомлення у справі, про поважні причини неявки суд не повідомив. Представник служби у справах дітей Чернівецької міської ради в судовому засіданні, проти задоволення позову не заперечував. На підставі ч. 2 ст. 77 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ст. 224 ч.1 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від нього не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвали заочне рішення на підставі наявних доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. А тому судом постановлено провести по справі заочний розгляд та постановити заочне рішення на підставі поданих до суду доказів. Дослідивши подані позивачем документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, заслухавши пояснення представника позивача, представника третьої особи: органу опіки та піклування Чернівецької міської ради, суд приходить до висновку, що вимоги заяви є обґрунтованими і підлягають до задоволення. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов'язує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен з'ясувати обставини, які пов'язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини ст. 214 ЦПК України. Прицьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність уплатника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 183 частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержуєв натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» № 928-VIII від 25 грудня 2015 року - установлено у 2016 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з1 січня 2016 року - 1330 гривень, з 1 травня - 1399 гривень, з 1 грудня - 1496 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: дітей віком до 6 років: з 1 січня 2016 року - 1167 гривень, з 1 травня - 1228 гривень, з 1 грудня - 1313 гривень; дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2016 року - 1455 гривень, з 1 травня - 1531 гривня, з 1 грудня -1637 гривень; працездатних осіб: з 1 січня 2016 року - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня -1550 гривень: осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2016 року - 1074 гривні, з 1 травня -1130 гривень, з 1 трудам -1208 гривень. Статтею 141 СК України встановленорівність батьків щодо прав та обов'язків по відношенню до дитини. Відносно цих вимог закону судом встановлено, що з 01.10.2011 року позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 26 серпня 2014 року, рішенням Шевченківського районного суду міста Чернівці, шлюб між ними було розірвано (а.с.7, 15). Від цього шлюбу у них є неповнолітній син [PERSON], [INFO], який народився в м. Мілан Італія (а.с.5-6).Після розірвання шлюбу син залишився проживати з позивачкою, яка не працює, оскільки дитина часто хворіє і їй необхідний постійний догляд матері, тому вона потребує з боку відповідача матеріальної допомоги на її утримання, які він не надає регулярно, що зобов'язаний робити. Відповідач є здоровим, офіційно не працює, але має нерегулярний заробіток, інших дітей та осіб, які б перебували у нього на утриманні, немає. Крім того з метою створення сину умов для забезпечення відпочинку, оздоровлення, фізичного, духовного та морального розвитку, позивачка має намір тимчасово вивезти свого сина на оздоровлення та відпочинок за межі України. Судом було встановлено, що дитина часто хворіє застудними захворюваннями, для лікування та профілактики яких необхідне періодичне перебування дитини на морі, що підтверджується виписками з історії хвороби та довідкою з лікарні (а.с.19-21). Позивачем неодноразово були направлені нотаріальні заяви відповідачу про надання дозволу на виїзд дитини за кордон (а.с.8-9). Однак, відповідач відмовляється надати у передбачений законодавством України порядок дозвіл на виїзд малолітньої дитини разом з позивачем за кордон для відпочинку та оздоровлення на морі, а також для продовження дозволу дитини на постійне проживання в Італії. Згідно п.2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України » та п. 16.21Правил оформлення і видачі паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітньої дитини за кордон може бути дозволений на підставі рішення суду. Відповідно до ст. ст. 2, 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», документами, що надають право на виїзд з України і в'їзд в Україну та посвідчують особу громадянина під час перебування за її межами, зокрема є паспорт громадянина України для виїзду за кордон, проїзний документ дитини. Оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків. За відсутності згоди одного з батьків, виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до п. 4 Постанови КМУ від 27.01.1995 р. «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. За таких обставин, та згідно вказаних норм закону, суд приходить до висновку, що причини, які викликали позивача наполягати на стягненні аліментів на утримання неповнолітньої дитини, стягнення судових витрат та надання дозволу на тимчасові виїзди за межі України малолітньої дитини [PERSON], [INFO] є обґрунтованими, а тому суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO] в сумі - 1500 (одна тисяча п'ятсот) гривень щомісячно починаючи з дня подачі позовної заяви до досягнення ним повноліття, стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп., що документально підтверджені, а також суд визнає, що виїзд неповнолітнього [PERSON], [INFO] з матір'ю [PERSON] за межі України в наступні країни: Італія, Туреччина, Болгарія на відпочинок та оздоровлення строком на 10 місяців відповідає його інтересам. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, відповідно до ч.3 ст. 88 ЦПК України з відповідачапідлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного та керуючи сьст. ст. 110, 112, 141, 180, 181, 182, 184 Сімейного кодексу України, ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2016 рік», ст. ст. 3, 10, 57, 60, 88, 209, 212-215, 218, 367, 224-226 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved