Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила скасувати державну реєстрацію земельних ділянок площею 0,1833 га, кадастровий № 4623683100:03:002:0397, площею 0,0167 га, кадастровий № 4623683100:03:002:0396 у Державному земельному кадастрі та припинити право власності відповідачів на вказані земельні ділянки. Мотивувала свої позовні вимоги тим, що в порядку спадкування майна померлої [INFO] [PERSON] , вона набула право власності на майно спадкодавця, яке знаходиться у с. Відники Пустомитівського району Львівської області, а саме на житловий будинок, до складу якого входять вбиральня, сарай, огорожа. Під час оформлення права власності на землю під даним будинком, на запит від 26 вересня 2017 року вона отримала інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав про те, що власники сусіднього будинковолодіння - [PERSON] та [PERSON] оформили на себе в порядку спадкування після смерті [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 0,2 га, на якій знаходиться також частина її нерухомого майна. Зазначала, що [PERSON] у 1947 році разом зі своїми батьками були виселені з с. Відники. В подальшому вони були реабілітовані та у 1992 році повернулися у с. Відники. У тому ж році їм було повернуто незаконно вилучене майно, а саме цегляну хату разом з господарськими будівлями та спорудами-сарай (шопа), на яке 28 липня 1997 року видано свідоцтво про право власності. Після повернення родини [PERSON] у с. Відники з`ясувалось, що частину їх земельної ділянки займав [PERSON] , а тому за рішенням сесії Звенигородської сільської ради № 7 від 18 серпня 1994 року за погодженням з [PERSON] та [PERSON] було проведено розподіл даної ділянки, про що свідчать їх підписи на акті та абрисі. Зокрема, згідно акту від 26 серпня 1994 року площа присадибної земельної ділянки [PERSON] становить 0,14 га, а [PERSON] - 0,06 га, що в подальшому підтверджувалося довідками та актом за 1996 - 1999 роки. Також зазначала, що після виселення сім`ї [PERSON] , [PERSON] на частині земельної ділянки, якою користувалась сім`я [PERSON] , звів власний будинок і господарські споруди, якому рішенням Звенигородської сільської ради № 272 від 23 березня 2012 року погоджено технічну документацію для передачі у власність земельної ділянки та передано у власність земельну ділянку площею 0,2 га, яку після його смерті успадкували діти-відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] . Однак, на частині даної земельної ділянки знаходиться частина успадкованого [PERSON] нерухомого майна, що не було враховано Звенигородською сільською радою при прийнятті оскаржуваного рішення. Зазначає, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 липня 2018 року рішення Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 272 від 23 березня 2012 року визнано незаконним та скасовано в частині погодження технічної документації та надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,2 га в с. Відники Пустомитівського району Львівської області та виданий 13 листопада 2012 року на підставі даного рішення державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯМ №158742 [PERSON] , кадастровий № 4623683100:03:002:0204, скасовано реєстрацію права спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,20 га, кадастровий № 4623683100:03:002:0204 за [PERSON] та [PERSON] . Попри це, відповідачі 12 липня 2018 року здійснили поділ згаданої земельної ділянки, внаслідок чого зареєстрували в Державному земельному кадастрі земельні ділянки площею 0,1833 га, кадастровий № 4623683100:03:002:0397 та площею 0,0167 га, кадастровий № 4623683100:03:002:0396. У зв`язку з даною обставиною, ухвалою Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2019 року накладено арешт на вказані земельні ділянки. З огляду на зазначене, враховуючи, що первісні правовстановлюючі документи на земельну ділянку площею 0,2 га визнані недійсними та скасовані, поділ відповідачами такої на земельні ділянки № 4623683100:03:002:0397 та площею 0,0167 га, кадастровий № 4623683100:03:002:0396, є незаконними і протиправними. Відтак, просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді від 21 липня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 06 листопада 2020 року від представника відповідача [PERSON] Смолинець Я.І. до суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому він з позовними вимогами не погодився з огляду на наступне. Статтею 9 ЗК Української РСР у редакції від 18 грудня 1990 року встановлено, що колишнім власникам землі (їх спадкоємцям) або землекористувачам земельні ділянки не повертаються. За їх бажанням їм може бути передано у власність або надано у користування інші земельні ділянки на загальних підставах. Відтак, земельна ділянка не могла передаватися в користування або у власність позивачу. За інформацією радгоспу «Звенигородський» № 58 від 13 листопада 1992 року, яка відображена у шнуркових книгах за 1973 рік та в книзі впорядкування присадибних і громадських земель в с. Відники за 1979 рік в користуванні [PERSON] перебувала земельна ділянка площею 0,2 га. Зауважує, що оскільки позивач не є громадянином України, вона не має права набуття права власності на земельну ділянку в порядку приватизації, а тому твердження про порушення права на отримання земельної ділянки в межах ст.ст. 118, 122 ЗК України не відповідають вимогам закону. Повідомив, що твердження про факт надання у користування позивачу чи [PERSON] земельної ділянки не відповідає вимогам закону і не підтверджено жодними належними та допустимими доказами. Вказав, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 листопада 1993 року у справі № 2-383 встановлено, що [PERSON] спірна земельна ділянка передана у власність чи користування не була. Вказане рішення набрало законної сили і не було скасовано в апеляційному порядку. 23 грудня 2020 року від представника позивача [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, у якій він з аргументами, викладеними у відзиві не погодився. Зазначив, що рішення Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 7 від 18 серпня 1994 року з актом та абрисом не було оскаржено ні спадкодавцем відповідачів, ні відповідачами, що свідчить про правомірність таких. Зауважує, що є необґрунтованими та не відносяться до предмета доказування покликання відповідача про наявність у його батька земельної ділянки площею 0,2 га, оскільки довідка радгоспу не є записом в земельно-шнуровій книзі. Натомість, у згаданому рішенні Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області площа земельної ділянки [PERSON] становить 0,06 га. Зазначив, що заперечення відповідача не стосуються предмету даної справи, він фактично не заперечує та не наводить жодних доказів проти вимог позивача, а його пояснення фактично зводяться до переоцінки вже досліджених судом у справі № 450/3198/17 доказів та обставин. З огляду на вказане, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. 10 лютого 2021 року представник відповідачів Смолинець Я.І. подав до суду клопотання про відкладення розгляду справи, у якому, серед іншого, просив проводити судовий розгляд в режимі відеоконференції. Протокольною ухвалою від 10 лютого 2021 року представнику відповідачів Смолинець Я.І. відмовлено у задоволенні клопотання про проведення судового розгляду в режимі відеоконференції, закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. 16 березня 2021 року представником відповідачів Смолинець Я.І. подано до суду додаткові пояснення, у яких зазначив, що позивач не набувала право власності на земельну ділянку, на якій розташований успадкований нею житловий будинок. Так, [PERSON] рішенням Комісії з питань поновлення прав реабілітованих громадян № 26 від 26 листопада 1992 року повернуто лише будинок, а не будинковолодіння. Таким чином, вона не набувала право власності на вказану земельну ділянку. Зауважив, що рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 02 листопада 1993 року у справі № 2-383 встановлено, що [PERSON] є законним користувачем присадибної ділянки площею 0,2 га. З огляду на зазначене, відповідачі правомірно набули право власності на спірні земельні ділянки. 16 березня 2021 року представник відповідачів Смолинець Я.І. подав до суду клопотання, у якому просив зупинити провадження у справі до вирішення справи № 450/3198/17 Цивільним касаційним судом у складі Верховного Суду. Ухвалою від 16 березня 2021 року представнику відповідачів Смолинець Я.І. відмовлено у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі. Позивач та її представник [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, однак останній 16 березня 2021 року подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити за відсутності сторони позивача. Відповідачі та їх представник Смолинець Я.І. , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, однак останній 16 березня 2021 року подав клопотання про відкладення судового розгляду у зв`язку з перебуванням відповідача [PERSON] на стаціонарному лікуванні, ускладнень, викликаних коронавірусною інфекцією COVID-19, на підтвердження чого подав листок непрацездатності. З поданого представником Смолинець Я.І. листка непрацездатності вбачається, що такий оформлений не [PERSON] , а [PERSON] і виданий 08 лютого 2021 року. Крім того, термін дії у ньому визначено до 13 лютого 2021 року. Інформації про продовження лікування [PERSON] станом на 16 березня 2021 року суду не надано. Крім того, у клопотанні не обґрунтовано причини неявки представника Смолинець Я.І. особисто. Слід також зауважити, що засідання по даній справі призначалися на 12 жовтня, 16 листопада, 23 грудня 2020 року, 10 лютого, 16 березня 2021 року, у жодне з яких представник Смолинець Я.І. не з`явився. При цьому представник Смолинець Я.І. 12 жовтня 2020 року подав клопотання про відкладення у зв`язку з його самоізоляцією представника з підозрою на COVID-19, 21 грудня 2020 року подав заяву про відкладення судового розгляду у зв`язку з його захворюванням на COVID-19, які були підтверджені замовленням № 425015364 та роздрукованою таблицею результатів лабораторних досліджень № 120778 від 02 листопада 2020 року. З цього приводу слід зазначити, що саме по собі звернення особи до лабораторної установи для проведення досліджень для виявлення коронавірусу COVID-19 методом ПЛР не може свідчити про необхідність такого тестування. Будь-яка особа залежно від її бажання може пройти таке дослідження. При цьому, належним доказом у такому разі було б направлення відповідного лікаря на тестування. Щодо поданої таблиці первісно слід зазначити, що з такої неможливо встановити дійсність цього документу як результатів досліджень, оскільки на ній відсутні підписи та печатки відповідальних за результати дослідження осіб. Більше того, вказані результати датовані 02 листопада 2020 року. Загальновідомо, що тривалість захворювання Коронавірусною хворобою 2019 в середньому становить 14 днів. З огляду на зазначене, результати згаданого тестування станом на 21 грудня 2020 року, тобто через 50 днів, є неактуальними. Доказів ускладнень, спричинених цим захворюванням, проходження будь-якого амбулаторного чи стаціонарного лікування суду не надано. Крім того, 10 лютого 2021 року представник Смолинець Я.І. подав клопотання про відкладення судового розгляду, мотивоване тим, що він дізнався про дату та час судового засідання лише 09 лютого 2021 року під час ознайомлення з матеріалами справи. Окрім цього, 12 березня 2021 року він подав клопотання про відкладення судового розгляду у зв`язку з тим, що відповідач не отримував повістки про дату судового засідання і, відповідно, не був повідомлений про дату та час судового засідання. З цього приводу слід зазначити, що представник Смолинець Я.І. використовує підсистему «Електронний суд» Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи для подання процесуальних документів, у якій є можливість, серед іншого, дізнатися про дату та час судового засідання по справі. Більше того, всі повістки, які оформлюються судом, дублюються в підсистемі «Електронний суд», про створення яких користувач отримує сповіщення. Частиною 7 статті 14 ЦПК України встановлено, що особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд надсилає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою. Відповідно до ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. За ч. 1 ст. 64 ЦПК України представник, який має повноваження на ведення справи в суді, здійснює від імені особи, яку він представляє, її процесуальні права та обов`язки. Таким чином, будь-які порушення у даному випадку відсутні з огляду на те, що представник Смолинець Я.І. , який представляє інтереси обох позивачів і діє від їх імені та в їх інтересах, має їх процесуальні права та обов`язки, належним чином повідомлявся про дату та час судового розгляду як за допомогою підсистеми «Електронний суд», так і судовими повістками. Відтак, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідачів та їх представника Смолинець Я.І. у судові засідання є неповажними, оскільки такі про дату та час розгляду справи повідомлялися належним чином. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що неявка у судове засідання сторони відповідача з врахуванням належного повідомлення про дату та час розгляду справи та визнання причини неявки неповажними, не перешкоджає подальшому розгляду справи, а тому суд розглядає справу за відсутності учасників судового розгляду. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч.ч. 1, 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Встановлено, що [PERSON] , його дружина [PERSON] та дочка [PERSON] у 1947 році були виселені з с. Відники Пустомитівського району Львівської області. Згідно матеріалів справи № 2-15/105, у [PERSON] у 1947 році конфісковано в с. Водники хату 1912 року, цегляну, покриту бляхою, розміром 12х6х2,9, веранду дерев`яну під бляхою розміром 2х3х2,5; шопу 1930 року з досок під соломою, розміром 3,6х3,7х2,8. Протоколом спільного засідання депутатської групи с. Відники і Відниківської Ради (сільського комітету) від 26 серпня 1992 року та рішенням № 26 Комісії з питань поновлення прав реабілітованих Пустомитівської районної ради народних депутатів від 26 листопада 1992 року вирішено забезпечити поселення Пліхівської в колишнє її помешкання, повернути їй житловий будинок та зобов`язано виконком Звенигородської сільської ради внести відповідні зміни в подвірних книгах сільської ради. Рішенням Звенигородської сільської ради народних депутатів №26 від 26 листопада 1992 року та від 19 серпня 1994 року Пліхівській повернуто житловий будинок в с. Відники, який знаходився на балансі сільської ради, погоджено оформлення права власності на даний житловий будинок за [PERSON] , якій 27 липня 1997 року видано свідоцтво про право особистої власності на даний житловий будинок. 18 серпня 1994 року сесія Звенигородської сільською ради прийняла рішення №7 «Про розподіл присадибної ділянки між жителем с. Відники [PERSON] та реабілітованою [PERSON] », згідно якого зобов`язала членів земельно-погоджувальної комісії провести обстеження присадибної ділянки [PERSON] та [PERSON] , зробити акт обстеження, абрис земельної ділянки і схему розподілу, та провести розподіл даної ділянки. Згідно акту від 26 серпня 1994 року комісія Звенигородської сільської ради на підставі вищезазначеного рішення сесії, провела на місцевості обміри присадибних ділянок та встановила, що площа присадибної ділянки [PERSON] становить 0,08 га (на будівельному паспорті - 0,06 га), а площа присадибної ділянки [PERSON] становить 0,14 га. До даного акту додано абрис присадибних ділянок [PERSON] та [PERSON] , який ними підписаний, з зазначенням їх меж, розмірів та схематичного нанесення місця розміщення споруд та будівель на цих ділянках. Довідками про склад сім`ї та землекористування, виданими Звенигородською сільською радою 22 січня 1996 року № 109, 16 січня 1998 року № 32, актом обстеження житлово-побутових умов від 10 грудня 1999 року, стверджується, що [PERSON] проживала у с. Відники одна у власному будинку та в її користуванні знаходилась земельна ділянка площею 0,14 га. Як слідує з наданих Звенигородською сільською радою копії погосподарської книги (об`єкт № 1006), у 2011-2014 роках за домогосподарством [PERSON] значилось в користуванні, в тому числі, 0,14 га землі, призначеної для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських споруд. Встановлено, що 07 липня 1995 року [PERSON] на підставі рішення Звенигородської сільської ради від 19 серпня 1994 року було видано свідоцтво про право особистої власності на житловий будинок [ADDRESS] , на який 22 червня 1995 року був виготовлений Технічний паспорт. 23 грудня 2011 року Звенигородська сільська рада рішенням № 236 надала [PERSON] згоду на розробку технічної документації для передачі у власність земельних ділянок площею 0,2 га - для будівництва і обслуговування житлового будинку та 0,2 га - для особистого селянського господарства. 23 березня 2012 року Звенигородська сільська рада прийняла рішення № 272, яким погодила технічну документацію земельних ділянок для передачі їх у власність та передала безкоштовно у приватну власність [PERSON] земельну ділянки площею 0,2 га для будівництва і обслуговування житлового будинку та 0,1954 га - для особистого селянського господарства, які знаходяться у с. Відники. 13 листопада 2012 року Звенигородська сільська рада на підставі вищевказаного рішення видала на ім`я [PERSON] . Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯМ №158742, кадастровий № 4623683100:03:002:0204, площею 0,2 га, для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, яка розташована у с. Відники. Інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 116038390 від 02 березня 2018 року та № 116037427 від 02 березня 2018 року стверджується, що [PERSON] 26 серпня 2016 року та [PERSON] 27 серпня 2016 року зареєстрували право спільної часткової власності (по 1/2 частки) на земельну ділянку площею 0,2 га, кадастровий № 4623683100:03:002:0204. Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 липня 2018 року у справі № 450/3198/17 позовні вимоги [PERSON] задоволено частково, визнано незаконними та скасовано рішення № 272 Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 23 березня 2012 року в частині погодження технічної документації та надання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,2 га у с. Відники Пустомитівського району Львівської області, та виданий 13 листопада 2012 року на підставі даного рішення державний акт на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯМ №158742 [PERSON] , кадастровий № 4623683100:03:002:0204, скасовано реєстрацію права спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,2 га, кадастровий № 4623683100:03:002:0204, за [PERSON] та [PERSON] , яка знаходиться у с. Відники Пустомитівського району Львівської області. Постановою Львівського апеляційного суду від 27 лютого 2020 року апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, а рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 липня 2018 року - без змін. Відповідно до ч. 2 ст. 273 ЦПК України у разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Частиною 1 статті 384 ЦПК України встановлено, що постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. За ч. 1 ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Ухвалою Верховного Суду від 05 березня 2021 року у справі № 450/3198/17 відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Смолинець Я.І., про зупинення дії рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 липня 2018 року. Таким чином, рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 липня 2018 року у справі № 450/3198/17 набрало законної сили, є обов`язковим для виконання, а право власності [PERSON] та [PERSON] на земельну ділянку площею 0,2 га, кадастровий № 4623683100:03:002:0204 скасовано. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих цим збитків. Відповідно до ч. З ст. 152 ЗК України захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування та шляхом застосування інших, передбачених законом способів. За ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно ч. 1 ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 469/1393/16, юридичні чи фізичні особи, в тому числі й відповідачі у справі не могли законно набути право приватної власності на спірні земельні ділянки. Натомість вони набули таке право власності в спосіб, який за формальними ознаками має вигляд законного: юридичне оформлення права власності відповідачів на землю стало можливим у результаті прийняття органом виконавчої влади низки рішень та наступного укладення договорів купівлі-продажу. Ухвалою Львівського апеляційного суду від 19 грудня 2018 року у справі № 450/3198/7 встановлено, що [PERSON] та [PERSON] розроблено технічну документацію із поділу земельної ділянки площею 0,2 га, кадастровий № 4623683100:03:002:0204, за наслідками якого зареєстровано в Державному земельному кадастрі дві земельні ділянки - кадастровий № 4623683100:03:002:0397 площею 0,1833 га та кадастровий № 4623683100:03:002:0396 площею 0,0167 га. За ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вказані обставини підтверджуються також інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомості № 213388888 від 22 червня 2020 року, інформаційними довідками з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 22 червня 2020 року, витягами з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-4607347002018 від 12 липня 2018 року, № НВ-4607346972018 від 12 липня 2018 року, відповідно до яких право власності на вказані земельні ділянки зареєстровано 16 липня 2018 року. Таким чином, відповідачі здійснили поділ земельної ділянки площею 0,2 га, кадастровий № 4623683100:03:002:0204 під час розгляду справи № 450/3198/17 судом першої інстанції, що свідчить про намагання ускладнити або унеможливити виконання рішення суду від 27 липня 2018 року. Як попередньо встановлено судом, державна реєстрація права власності за відповідачами на земельну ділянку площею 0,2 га, кадастровий № 4623683100:03:002:0204 скасовано, а рішення органу місцевого самоврядування, на підставі якого вони набули право власності на таку, визнано незаконним і скасовано. Верховний Суд у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19 зазначив, що які б юридично значимі дії не здійснювалися за наслідками укладення нікчемного правочину, вони не можуть отримати визнання правопорядком лише з тієї причини, що були вчинені до моменту підтвердження факту нікчемності такого правочину у судовому порядку. У постанові Верховного Суду від 03 червня 2020 року у справі № 318/89/18 встановлено, що правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Абзацом 2 частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «А» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «А» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Враховуючи наведене, зокрема те, що рішення № 272 Звенигородської сільської ради Пустомитівського району Львівської області від 23 березня 2012 року в частині погодження технічної документації та надання у власність [PERSON] земельної ділянки визнано незаконним та скасовано, як і скасовано правовстановлюючі документи відповідачів на земельну ділянку площею 0,2 га, кадастровий № 4623683100:03:002:0204, державна реєстрація права власності на утворені внаслідок її поділу земельні ділянки кадастровий № 4623683100:03:002:0397 площею 0,1833 га та кадастровий № 4623683100:03:002:0396 площею 0,0167 га підлягає скасуванню. З приводу заперечень сторони відповідача суд зазначає, що такі зводяться до непогодження з рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 27 лютого 2020 року у справі № 450/3198/17 та переоцінки вже досліджених судом у вказаній справі доказів та обставин, а також не стосуються предмету доказування у даній справі, оскільки суд розглядає спір що виник у зв`язку з поділом земельної ділянки, право власності на яку скасоване. Суд критично ставиться до покликань сторони відповідача на рішення Пустомитівського районного суду від 02 листопада 1993 року, оскільки предметом позову в даній справі є скасування державної реєстрації земельних ділянок, утворених внаслідок поділу земельної ділянки кадастровий № 4623683100:03:002:0204, яка, як встановлено судом, набута відповідачами без законних підстав. Крім того, надані копія рішення суду від 02 листопада 1993 року та копії довідок, план забудови, на які суд посилався у згаданому рішенні, свідчать про існування на той час спору між суміжними землекористувачами, який був вирішений по суті не на підставі даного судового рішення, а лише після прийняття 18 серпня 1994 року сесією Звенигородської сільської ради рішення про розподіл присадибної ділянки між [PERSON] та [PERSON] та проведених на підставі цього рішення 26 серпня 1994 року обмірів земельних ділянок, за результатами яких і було встановлено площу присадибної ділянки [PERSON] у розмірі 0,08 га , а площу присадибної ділянки [PERSON] у розмірі 0,14 га, що зафіксовано в акті та доданому до нього абрисі з зазначенням їх розмірів та схематичного нанесення місця розміщення споруд та будівель. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вказане, суд прийшов до висновку про те, що обставини, якими позивач мотивувала свої позовні вимоги, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, а тому позовні вимоги слід задовольнити та скасувати державну реєстрацію земельних ділянок площею 0,1833 га, кадастровий № 4623683100:03:002:0397, площею 0,0167 га, кадастровий № 4623683100:03:002:0396 у Державному земельному кадастрі та припинити право власності відповідачів на вказані земельні ділянки. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід також стягнути 3363 грн. 20 коп. сплаченого судового збору по 1681 грн. 60 коп. з кожного.

Outcome: approved