Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що їй на праві власності на підставі договору дарування, посвідченого нотаріусом 20 грудня 2005 року належить будинок під номером [ADDRESS]. Даним будинком для проживання користувався відповідач. З квітня 2006 року відповідач у будинку не проживає, проте залишається зареєстрованим у ньому. Просила визнати його таким, що втратив право користування будинком під номером [ADDRESS] з тих підстав, що він більше 11 років в будинку не проживає. Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 18 липня 2018 року відкрито провадження у справі. Відповідач відзиву на позов не подав. В судовому засіданні позивач заявлені вимоги підтримала. В обґрунтування заявлених вимог послалася на обставини, викладені в поданій до суду заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України за місцем проживання, зареєстрованим у встановленому порядку. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, відповідач вдруге не з'явився до суду, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надав, враховуючи правила статей 210, 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача. Суд, заслухавши пояснення позивача, його представника, показання свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником будинку під номером [ADDRESS]. Вказані обставини підтверджуються даними договору дарування серії ВСК №7932240, посвідченого приватним нотаріусом Миронівського районного нотаріального округу 20 грудня 2005 року, Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9485224, виданого Білоцерківським міжміським бюро технічної інвентаризації 30 грудня 2005 року. Відповідач, який є колишнім чоловіком позивача [PERSON], проживав та був зареєстрований в належному позивачеві будинку з ініціативи власника. Вказані обставини зазначені позивачем та підтверджені даними довідки виконкому Росавської сільської ради Миронівського району Київської області № 353 від 25 червня 2018 року Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень вказаних норм власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Згідно положень статті 156 ЖK України члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Яких-небудь угод з приводу користування будинком при вселенні з відповідачем не укладалось. Відповідач є особою, яка набула права користування належним позивачеві житловим приміщенням, вселився у нього у встановленому порядку як член сім'ї власника, однак тривалий час без поважних причин в ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання. У разі виникнення спору між власником та особою, яка вселялася в житло у якості члена сім'ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Частиною 2 статті 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Встановлено, що у 2006 році відповідач залишив своє місце проживання та не з'являється у житловому приміщенні до даного часу, тобто строком понад рік. Даний факт підтверджується письмовими матеріалами справи та показаннями допитаних в судовому засіданні свідків. Із актів обстеження житлово-побутових умов позивача від 25 червня 2017 року, від 25 липня 2017 року, від 25 серпня 2017 року, від 25 вересня 2017 року, від 25 жовтня 2017 року, від 25 листопада 2017 року, від 25 грудня 2017 року, від 25 лютого 2018 року, від 25 березня 2018 року, від 25 квітня 2018 року, від 25 травня 2018 року, від 25 червня 2018 року, від 10 січня 2019 року, від 14 лютого 2019 року, від 14 березня 2019 року вбачається, що [PERSON] в будинку під номером [ADDRESS] не проживає, його особистих речей у будинку не виявлено. Допитані судом свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що відповідач [PERSON] у будинку позивача не проживає. Зокрема, свідок [PERSON] показав, що проживає по сусідству з позивачем. Після придбання будинку у 2005 році сторони заселилися до нього і згодом відповідач з місця проживання зник. Більше 10 років він його у будинку позивача не бачив. Аналогічні показання надав суду свідок [PERSON] У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Згідно статей 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені. Заявлені вимоги є доведеними. Зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. Відповідач [PERSON] не користується будинком під номером [ADDRESS] більше одинадцяти років без поважних причин. Позовна вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, ґрунтується на вимогах закону. При зверненні до суду позивач сплатив судовий збір в сумі 704 гривні 80 копійок. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст. 15, 16, 317, 319, 386, 391, 405, 406 ЦК України, ст. 156 ЖK України,

Outcome: approved