Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та поділ майна подружжя, посилаючись на те, що з відповідачем вона перебуває у шлюбі з 22 червня 2006 року. На протязі трьох останніх років їх стосунки як чоловіка та жінки розладились та їх сім*я розпалась, відповідач став зустрічатись з іншою жінкою, за таких обставин, вважає, що подальше збереження сім*ї неможливо. Під час перебування у шлюбі 26 січня 2013 року вони придбали автомобіль VOLKSVAGEN-TRANSPORTER вартістю 45600 грн. за договором купівлі-продажу, укладеним між відповідачем та ТОВ «Вента-КОМ». Вважає, що оскільки автомобіль неможливо розділити в натурі, то вона має право на половину вартості в якості грошової компенсації за нормою ч.4 ст.71 СК України. Посилаючись на вказані обставини, з урахуванням уточнення позову, позивач просить розірвати шлюб з відповідачем та стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 68400 грн. в якості грошової компенсації половини вартості зазначеного автомобіля замість її долі в праві спільної сумісної власності на майно подружжя. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали позов, просили його задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов визнали частково, проти розірвання шлюбу не заперечували, а в частині поділу автомобіля вважали позовні вимоги безпідставними, посилаючись на те, що відповідач дійсно перебував в зареєстрованому шлюбі з позивачем з червня 2006 року, але їх шлюбно-сімейні стосунки були припинені з вересня 2012 року. З зазначеного часу він не вів спільного господарства з відповідачем. Спірний автомобіль він придбав 26 січня 2013 року виключно за свої особисті кошти після фактичного припинення в вересні 2012 року сімейних відносин і ведення спільного господарства з відповідачем. Кошти на придбання автомобіля позичав у друзів. Суд, вислухавши сторони, свідків, дослідивши матеріали справи, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони перебувають у шлюбі, який було зареєстровано 22 червня 2006 року у міському відділі реєстрації актів цивільного стану №1, актовий запис №897. Від шлюбу дітей немає. В судовому засіданні встановлено, що сторони по справі тривалий час не підтримують шлюбні відносини, проживають окремо, наполягають на розірванні шлюбу, оскільки їх сім*я розпалася остаточно, відновлена бути не може, подальше спільне життя подружжя, примирення і збереження сім*ї неможливі, шлюб існує формально, його збереження суперечило б їх інтересам. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. При встановлених обставинах суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, які мають істотне значення, тому шлюб між подружжям слід розірвати. Відповідно до ч 1. ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). П. 3 ч. 1 та ч. 6 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв*язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв*язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об*єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Відповідно до роз*яснень, які містяться у п. 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11, якщо за час окремого проживання подружжя після фактичного припинення шлюбних відносин спільне майно його членами не придбавалося, суд відповідно до ч. 6 ст. 57 СК України може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте кожним з них за цей період та за вказаних обставин, і провести поділ тільки того майна, що було їхньою спільною власністю до настання таких обставин. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об*єктів права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із зазначеними нормами при вирішенні питання про визнання майна подружжя їх спільною сумісною чи особистою приватною власністю з*ясуванню підлягають як підстави й час набуття такого майна, так і обставини, що свідчать про окреме проживання подружжя у зв*язку з фактичним припиненням шлюбних відносин до розірвання шлюбу. Факт припинення сторонами ведення спільного господарства наприкінці 2012 року в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]., підстав не довіряти яким у суду немає. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов*язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Суд, даючи оцінку вищезазначеним доказам, у їх сукупності, приходить до висновку про те, що шлюбні стосунки між [PERSON] та [PERSON] припинені наприкінці 2012 року. Більш того, на зазначений факт вказувала сама позивач в позовній заяві в обгрунтування позовних вимог. При цьому, покази свідка [PERSON], надані в судовому засіданні, висновків суду не спростовують, оскільки даний свідок вказала про те, що відповідач проживав в одній квартирі з позивачем до 2014 року, зазначену обставину не заперечував і відповідач, а щодо часу припинення шлюбних відносин між сторонами, свідок пояснень в судовому засіданні не надала. Посилання позивача на виписку із медичної карти стаціонарного хворого № 4.1493/345 [PERSON] та чеки на придбання медичних ліків також не підтверджують факт підтримання шлюбних відносин та ведення сумісного господарства сторонами до 2014 року, а підтверджують лише перебування відповідача на стаціонарному лікуванні в КЗОЗ «Обласна клінічна лікарня - центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф» з 11.03.2014 року по 25.03.2014 року. Як вбачається з договору купівлі-продажу, укладеного 26 січня 2013 року відповідачем [PERSON] з ТОВ «Вента-КОМ», відповідач купив автомобіль марки VOLKSWAGEN TRANSPORTER, 1995 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який зареєстрував в органах ДАІ на своє ім'я. Згідно положень ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень. Суд вважає, що позивач не надала суду достатніх доказів, які б могли підтвердити ту обставину, що після припинення з відповідачем шлюбних стосунків у вересні 2012 року, вона приймала участь у покупці спірного автомобіля, і тому вважає цю обставину позивачем [PERSON] не доведеною. Пояснення свідка [PERSON], які вона надала в судовому засіданні, суд оцінює критично, оскільки вона є близькою особою для позивача, а її покази спростовуються вищезазначеними доказами. Та обставина, що до 2014 року сторони жили в одній квартирі, ніяким чином не свідчить про те, що вони жили однією сім*єю та мали спільний бюджет, оскільки іншого житла відповідач не мав, квартира, в якій проживали сторони, складається з трьох окремих ізольованих кімнат, відповідач був в цій квартирі зареєстрованим. Відмовляючи в задоволенні позову в частині поділу автомобіля, суд також виходить з того, що позивачем не надано суду доказів в підтвердження її участі в придбанні спірного майна та його ринкової вартості, що позбавляє суд можливості визначити розмір можливої грошової компенсації. Інші докази, надані позивачем - копії свідоцтва про смерть [PERSON], свідоцтва про народження [PERSON], а також свідоцтв про укладення та розірвання шлюбу, висновків суду не спростовують.

Outcome: partial