Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що 08.02.2008 р. між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір іпотеки №2008-023, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за умовами якого забезпечувалося виконання зобов'язань позичальником - [PERSON], що випливали з кредитного договору №2008-023 від 08.02.2008 р., укладеного між останнім та іпотекодержателем (банком). Позичальник зобов'язався у строк до 08.02.2023 р. повернути іпотекодержателю кредит в сумі 135 000,00 дол. США, сплатити проценти за користування ним згідно з договором, винагороду за розрахункове - касове обслуговування, а також можливу неустойку у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором та цим договором. 04.06.2008 р. між тими ж сторонами був укладений договір пор внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 08.02.2008 р., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за яким забезпечено виконання зобов'язань позичальника [PERSON] за кредитним договором №2008-098 від 04.06.2008 р. на суму 90 000,00 дол. США. Домоволодіння, що є предметом іпотеки, було придбано позичальником за договором купівлі-продажу від 08.02.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстр 585). Відтак, нерухоме майно придбане у шлюбі з [PERSON] (шлюб зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану АНД районного управління юстиції м. Дніпропетровська 07.05.2003 р., актовий запис № 232), та є спільною сумісною власністю. Позивач посилається при зверненні до суду на те, що відповідно до ч. 1 ст. 60, ч. 2 ст. 65, ч. 3 ст. 65 СК України та на те, що за ст.578 ЦК України майно, що є у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників. Частиною 2 ст. 6 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально засвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий об'єкт нерухомості. Так, в матеріалах справи є письмова заява [PERSON], посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрована в реєстрі за № 583 від 08.02.2008 р., в якій [PERSON] надає згоду своєму чоловікові [PERSON] на придбання домоволодіння по [ADDRESS]. Також в ній зазначено, що отримання кредиту, про який їй відомо та виконання зобов'язань за ним буде забезпечено іпотекою. На переконання позивача, на момент надання цієї згоди подружжя [PERSON] ще не було власниками вищезазначеного домоволодіння, оскільки договір купівлі-продажу домоволодіння посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 08.02.2008 р., зареєстровано в реєстрі за № 585). Таким чином, на момент підписання заяви [PERSON] ще не була співвласником домоволодіння по [ADDRESS] та не могла надати згоду на передання його в іпотеку. Крім того, в самій заяві не зазначено, що саме цей об'єкт нерухомості буде передано в іпотеку. Посилаючись у позові на те, що за змістом ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчиненим одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив цей правочин, необхідних повноважень, у позові й заявлено вимогу про визнання недійсним договору іпотеки та договору про внесення змін та доповнень до договору іпотеки. У судовому засіданні позивач та представник позивача вимоги позову підтримали повністю, надали пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просили суд повністю задовольнити поданий позов. Відповідач - 1 позов не визнав; відповідач - 2 не скористався правом надання заперечень проти позову. Представник третьої особи просив суд відмовити в задоволенні позову повністю, оскільки нотаріусом нотаріальна дія була вчинена у відповідності до вимог закону. Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідив докази в межах заявлених вимог ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову повністю, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 08.02.2008 р. між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» був укладений договір іпотеки №2008-023, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за умовами якого забезпечувалося виконання зобов'язань позичальником - [PERSON], що випливали з кредитного договору №2008-023 від 08.02.2008 р., укладеного між останнім та іпотекодержателем (банком). Позичальник зобов'язався у строк до 08.02.2023 р. повернути іпотекодержателю кредит в сумі 135 000,00 дол. США, сплатити проценти за користування ним згідно з договором, винагороду за розрахункове - касове обслуговування, а також можливу неустойку у розмірі та у випадках, передбачених кредитним договором та цим договором. Разом з тим, 04.06.2008 р. між тими ж сторонами був укладений договір пор внесення змін та доповнень до договору іпотеки від 08.02.2008 р., посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], за яким забезпечено виконання зобов'язань позичальника [PERSON] за кредитним договором №2008-098 від 04.06.2008 р. на суму 90 000,00 дол. США. Домоволодіння, що є предметом іпотеки, було придбано позичальником за договором купівлі-продажу від 08.02.2008 р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] (реєстр 585) під час перебування позичальника у шлюбі з [PERSON] (шлюб зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районного управління юстиції м. Дніпропетровська 07.05.2003 р., та суд погоджується із доводами позивача щодо того, що дане майно є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення; в силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача. Так, оспорюючи правочин, позивач посилається на те, що за змістом ч. 4 ст. 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Майно, яке перебуває у спільній власності, може бути передане у заставу лише за згодою усіх співвласників, а підставою для визнання недійсним правочину щодо розпорядження таким майном, зокрема, є відсутність у співвласника, який вчинив цей правочин, згоди інших співвласників на його укладення. Відповідно до заяви [PERSON] від 08.0.2008 р., яка була посвідчена приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] (позивач) дала згоду своєму чоловікові [PERSON] на придбання на умовах і за ціну на свій розсуд домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS]. Разом з тим, відповідно до зазначеної заяви (абзац другий заяви від 08.02.2008 р.) [PERSON] стверджує, що «отримання кредиту, про який мені відомо та виконання зобов'язань за яким буде забезпечено іпотекою, а разом з цим і сама іпотека, здійснюються моїм чоловіком в інтересах сім'ї на умовах, які ми попередньо обговорили і вважаємо вигідними для нас». Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину, який був вчинений з порушенням умов, необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК. Відтак, не є слушними доводи позивача щодо відсутності її згоди, як іншого співвласника, на розпорядження майном, яке належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Разом з тим, щодо посилання позивача на те, що в іпотеку було передано майно, яке момент вчинення договору іпотеки не належало на праві власності [PERSON], через що договір іпотеки є недійсним, то статтею 18 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі якщо іпотекою забезпечується повернення позики, кредиту для придбання нерухомого майна, яке передається в іпотеку, договір купівлі-продажу цього нерухомого майна та іпотечний договір можуть укладатися одночасно. Тобто законодавець спеціальною нормою права, яка регулює іпотечні правовідносини, надав можливість одночасно укладати договір купівлі-продажу нерухомого майна та іпотечний договір, що в свою чергу спростовують позовні вимоги [PERSON], оскільки ця норма права вказує на законність дій сторін та законність оспорюваного договору. Таким чином, при укладенні зазначених вище договорів були дотримані умови, необхідні для чинності правочину, через що позов не підлягає задоволенню. Судові витрати віднести на рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено повністю (ст.ст. 88 та 215 ЦПК України).

Outcome: dismissed