Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача, покликаючись на те, що 26.10.2013 року від її імені з останнім було укладено кредитний договір № 85029318265. Наголошує, що даний договір вона сама ніколи не укладала, а це насправді зробила [PERSON] Вказує, що остання використовуючи її загублений паспорт громадянина України, видаючи себе за неї, без її відома і згоди на це, оформила від її імені вище вказаний кредитний договір. У звязку з цим, за заявою позивачки від 25.01.2014 року було відкрито відповідне кримінальне провадження. Крім цього, зазначає, що аналогічним чином [PERSON]Я уклала кредитні договори з ПАТ «Платинум Банк», ПАТ «Дельта Банк», ТзОВ «Компаньйон Фінанс». З приводу договору, укладеного цією особою з відповідачем, у 2014 році на адресу позивачки почали надходити вимоги банку про сплату заборгованості. Також відповідач повідомив позивачку, що її справу передано до колекторської агенції для повернення боргу у повному обсязі. Іншим повідомленням від третьої особи по справі позивачку повідомили, що між АТ «[PERSON] Капітал» та ТзОВ «М.Б.А. Фінанси» укладено договір, відповідно до якого остання особа прийняла на себе зобовязання по вчиненню дій щодо стягнення з позивачки заборгованості в розмірі 24505,87 грн. згідно кредитного договору від 26.10.2013 № 85029318265. При цьому, позивачка зазначає, що їй стали погрожувати та шантажем вимагати погашення суми боргу. У результаті цього їй було спричинено моральні страждання та переживання, порушено нормальний уклад життя. Відтак вважає позов підставним, просить його задовольнити та визнати зазначений кредитний договір недійсним і стягнути в її користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 30\~000 грн., а також судові витрати. Позивач у судове засідання не зявилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник відповідача у судовому засіданні не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності (а.с. 77). Згідно вказаної заяви та письмово заперечення (а.с. 41-43), відповідач позов не визнає та вважає, що позивач належним чином не довела факту укладання не нею вказаного кредитного договору та наявності моральної шкоди. Відтак просить відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи у судове засідання не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності, при вирішенні спору покладається на розсуд суду (а.с. 39). Враховуючи, що в справі наявно достатньо матеріалів, які свідчать про права і взаємовідносини сторін, суд вважає, що заслуховувати їх особисті пояснення потреби немає, а тому розгляд справи слід провести у відсутності сторін та відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, без фіксування судового процесу. Суд, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного переконання. На виконання вимог ухвали суду від 30.03.2015 року, відповідачем було надано копію кредитного договору № 85029318265 від 26.10.2013 року, який складається з Пропозиції укласти договори (оферта) та Загальних умов договорів кредитування, відкриття та ведення рахунків), а також копії інших документів, на підставі яких він укладався; копію договору Доручення COLL від 27.11.2013 року. Як вбачається з копії кредитного договору № 85029318265 від 26.10.2013 року, останній був укладений 26.10.2013 року між позивачкою та відповідачем (а.с. 149-153). При цьому, у вказаному договорі зазначено інформацію про позичальника [PERSON], [INFO], та документ, на підставі якого встановлено особу останньої паспорт громадянина України серії МЕ номер 514427, виданий 20.09.2004 року Червоноградським МВ УВМС України у Львівській області. Однак як вбачається з довідки № 3130 від 10.12.2013 року, виданої Червоноградським МС ГУ ДМС України у Львівській області, 16.08.2012 року, [PERSON] зверталася із заявою про втрату паспорта серії МЕ номер 514427, виданого 20.09.2004 року Червоноградським МВ УВМС України у Львівській області. Крім цього, зазначено, що взамін втраченого [PERSON] 14.09.2013 року було видано паспорт серії КС № 906746. Зазначене також стверджується копією останнього, що наявна у матеріалах справи (а.с. 56). Крім цього, із наданої ПАТ «Перший український банк» копії фотографії особи, яка від імені позивачки укладала кредитний договір № 85029318265 від 26.10.2013 року вбачається, що цією особою не була [PERSON] Разом з цим, з висновку експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України у Львівській області № 6/291 від 01.08.2015 року вбачається, що останній було складено за результатами дослідження, проведеного на виконання постанови слідчого у кримінальному провадженні № 120141140090000873 від 22.05.2014. Згідно цього висновку, рукописні записи від імені [PERSON], що наявні на дублікатах копій паспорта серії МЕ номер 514427, виданого 20.09.2004 року та картки платника податків, виконані не [PERSON], а іншою особою. У межах даної цивільної справи від сторін не надходили клопотання про призначення почеркознавчої експертизи, хоча судом неодноразово розяснювалося їм таке право. Таким чином, суд прийшов до висновку, що на момент укладання кредитного договору № 85029318265 від 26.10.2013 року був недійсним паспорт позивачки серії МЕ номер 514427, виданий 20.09.2004 року Червоноградським МВ УВМС України у Львівській області, а сам спірний договір з відповідачем позивачка особисто не укладала. При цьому звертає увагу, що згідно приписів ст. 627 ЦК України, відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, і які полягають у тому, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ч. 1 ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. У свою чергу, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 цього Кодексу). Нормами ст. 215 ЦК України врегульовано правовідносини щодо недійсності правочину, згідно якої підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п'ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності правочину визначено ч. 1 ст. 216 ЦК України, у відповідності до якої недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним правочином права та обов'язки передбачалися лише на майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Крім цього, відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Згідно п.п. 22, 23 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Виходячи зі змісту норм ч. 4 ст. 11 вище згаданого Закону, договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Згідно ст. 18 цього ж Закону, договір може бути визнаний недійсним, що є одним із способів захисту прав згідно ст. 16 ЦК України. Також згідно розяснень, що викладені у п. 8 Постанови ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Виходячи зі змісту правової позиції ВСУ, викладеної в ухвалі від 18.12.2013 року у справі 6-127цс13, вільне волевиявлення учасника правочину, передбачене статтею 203 ЦК України, є важливим чинником, без якого неможливо укладення договору. Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Враховуючи вище викладені обставини та норми Закону, суд прийшов до висновку, що кредитний договір № 85029318265 від 26.10.2013 року у момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом даного письмового документа - не підписувався позивачкою. Відповідне волевиявлення [PERSON] як учасника даного правочину взагалі було відсутнім. Натомість перевіреними та оціненими судом доказами стверджується, що спірний договір було укладено відповідачем з невідомою особою, що стало можливим у звязку з використання загублених документів позивачки та неналежною їх перевіркою працівниками банку. Також відповідачем не доведено факту, що один з оригіналів кредитного договору № 85029318265 від 26.10.2013 року був переданий [PERSON] як споживачеві. Відтак в силу приписів ст.ст. 203, 215 ЦКУ, дані обставини є підставою для визнання кредитного договору № 85029318265 від 26.10.2013 року недійсним. Що стосується позовних вимог у частині відшкодування моральної шкоди, завданої позивачці діями відповідача щодо погашення боргу за кредитним договором № 85029318265 від 26.10.2013 року, суд вважає їх безпідставними. Так, у відповідності до ч. 2 ст. 216 ЦК України, якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною. У свою чергу, відповідно до розяснень, що викладені у п. 3 Постанови ВСУ «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Судом встановлено, що спірний договір було укладено невідомою особою з відповідачем, однак при цьому відсутні належні та допустимі докази вини у цьому конкретно визначеної особи. Також згідно договору доручення № COLL-7 від 27.11.2013 року, АТ «[PERSON] Капітал» доручає, а ТзОВ «М.Б.А. Фінанси» зобовязується здійснити від імені і за рахунок Довірителя дії, направлені на стягнення простроченої заборгованості за кредитним договором, укладеним Довірителем з позичальниками-фізичними особами. Як вбачається з письмових вимог і повідомлень відповідача та третьої особи, останні зверталися до позивачки щодо погашення заборгованості за спірним договором (а.с.5-8). При цьому, суд звертає увагу на презумпцію правомірності кредитного договору № 85029318265 від 26.10.2013 року. За таких обставин, відсутні підстави для визнання незаконними дій АТ «[PERSON] Капітал» та ТзОВ «М.Б.А. Фінанси», оскільки до моменту визнання недійсним оспорюваного кредитного договору № 85029318265 від 26.10.2013 року такі особи діють згідно презумпції правомірності цього договору. Враховуючи вище викладені обставини та норми Закону, суд прийшов до переконання, що слід відмовити у задоволенні позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди. Щодо розподілу судових витрат між сторонами, суд звертає увагу на те, що склад та розміри витрат, пов'язаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Від сплати судового збору позивач була звільнена на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно платіжної квитанції від 01.10.2014 року (а.с. 49), позивач сплатила на користь КМП «Юридичний центр захисту прав власників» 500,00 грн. за надані послуги згідно договору про правову допомогу. Натомість представником позивача у справі був адвокат [PERSON] згідно угоди від 30.03.2015 року (а.с. 103-104). Однак на підтвердження цих обставин суду не надано договору про надання правової допомоги КМП «Юридичний центр захисту прав власників» чи документу, що свідчить про оплату гонорару адвоката [PERSON] та інших витрат, пов'язаних із наданням ним правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Також не надано акту (актів) здачі-приймання робіт (надання послуг). Таким чином, витрати на правову допомогу документально не підтверджені. За таких обставин, суд прийшов до висновку про недоведеність позивачкою складу та розміру судових витрат, тому слід відмовити у позовній вимозі про їх стягнення.

Outcome: partial