Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-09 00:00:00

Позивач звернуся до суду з даним позовом, обґрунтовуючи який зазначив, що відповідач 14.12.2014 року о 10-30 год. керував автомобілем [NUMBER], та став учасником дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася в районі будинку № 2 по вул. Вернадського у м. Харкові. Відповідно до постанови Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29.01.2015 року винним у вказаній ДТП визнано [PERSON], який при порушенні 14.12.2014 року ПДР, що стало наслідком ДТП, допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER], чим завдав матеріальної шкоди у розмірі 12 304,42 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача, а також моральну шкоду у розмірі 2 500,00 грн., яку обґрунтував тим, що після ДТП у позивача погіршилось самопочуття, виникли проблеми з реалізацією професійних здібностей, відчув душевні страждання, так як відбулось порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя. Також просив стягнути з відповідача витрати на проведення експертизи у розмірі 885,60 грн. та витрати на повідомлення відповідача про проведення експертизи у розмірі 70,90 грн. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач позов визнав частково та вказав, що він погоджується на відшкодування матеріального збитку у розмірі 1 000,00 грн., моральної шкоди у розмірі 500,00 грн. та судових витрат у розмірі 19,80 грн., в обґрунтування чого зазначив, що він дійсно винен у ДТП, що сталася 14.12.2014 року, при цьому його цивільно-правова відповідальність застрахована у СТДВ «Гарантія». Також вказав, що він не погоджується з сумою нарахованого матеріального збитку, що встановлено проведеною експертизою, оскільки вона, з урахуванням цін на запасні частини, що зазначені в «Інтернеті» є завищеною. Вимоги стосовно стягнення моральної шкоди вважає недоведеними, оскільки позивач не надав доказів обставин на які посилається. З приводу вимог стосовно стягнення витрат на проведення експертизи та витрати на повідомлення відповідача про проведення експертизи вказав, що такі вимоги є необґрунтованими, оскільки є витратами на отримання недопустимого доказу. Суд вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. 14.12.2014 року о 10-30 год. в м. Харкові [PERSON] керував автомобілем [NUMBER], рухаючись по вул. Вернадського в районі будинку № 2, змінюючи напрямок руху не впевнився, що це буде безпечно та допустив зіткнення з автомобілем [NUMBER], власником якого є позивач (а.с. 18), чим було пошкоджено автомобіль та завдано матеріальних збитків (а.с. 20). Відповідно до постанови Червонозаводського районного суду м. Харкова від 29.01.2015 року винним у вказаній ДТП визнано [PERSON] (а.с. 3). Згідно висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 442 від 27.01.2015 року матеріальна шкода, завдана власнику автомобіля [NUMBER], при ДТП, що сталася 04.12.2014 року складає 12 304,42 грн. (а.с. 10-12), що також підтверджується висновком/калькуляцією (а.с. 13). Згідно з 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст.1187 ЦК України визначено, що шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. На підставі викладеного суд приходить до висновку, що майну позивача, а саме автомобілю [NUMBER], заподіяно шкоду неправомірними діями відповідача, який допустив порушення вимог п. 10.1. Правил дорожнього руху України. Судовим розглядом також встановлено, що на момент настання дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача була застрахована в Страховому товаристві з додатковою відповідальністю «Гарантія», що підтверджується полісом № АІ / 0885130 (а.с. 35). Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язана в разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній в договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про страхування», страхувальник зобов'язаний повідомити страховика про настання страхового випадку в строк, передбачений умовами страхування. У відповідності до п. 5 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про страхування» та п. 5 ч. 1 ст. 991 ЦК України підставою для відмови страховика у здійсненні страхових виплат або страхового відшкодування, крім іншого, є несвоєчасне повідомлення страхувальником про настання страхового випадку без поважних на це причин або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Пунктом 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз'яснено, що з урахуванням змісту статті 979 ЦК та статті 16 Закону України «Про страхування» у разі настання страхового випадку страховик зобов'язаний виплатити страхове відшкодування, а інші умови договору страхування є підставою для відмови у виплаті лише в тому разі, якщо таке порушення положень договору страхувальником перешкодило страховику переконатись, що ця подія є страховим випадком, і має оцінюватись судом у кожному конкретному випадку. Наприклад, несвоєчасне повідомлення страхувальником страховика без поважних на те причин про настання страхового випадку (пункт 5 частини першої статті 989 ЦК, пункт 5 частини першої статті 991 ЦК) може бути підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування у тому разі, якщо воно позбавило страховика можливості дізнатися, чи є ця подія страховим випадком. На момент розгляду даної справи відповідачем [PERSON] не було надано суду доказів того, що він звертався до страхової компанії із заявою про настання страхового випадку, а тому, враховуючи, що страховик зобов'язаний перевірити наявність настання страхового випадку та в подальшому здійснити страхове відшкодування зокрема за умови своєчасного повідомлення про настання страхового випадку, матеріальна шкода завдана даною дорожньо-транспортною пригодою підлягає стягненню саме з нього, а правові підстави для стягнення страхового відшкодування з СТДВ «Гарантія» відсутні. Доводи відповідача стосовно недопустимості доказу, а саме висновку експерта, у зв'язку з тим, що у ньому зазначена сума автомобільних запчастин, що були пошкоджені при ДТП, значно вища аніж в «Інтернеті», судом до уваги не приймаються виходячи з наступного. У судовому засіданні, у якості письмового доказу, був досліджений висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 442 від 27.01.2015 року, складений старшим судовим експертом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса Скорик І.М. Статтями 58, 59 ЦПК України дано визначення належності та допустимості доказів. Так, відповідно до ч. 1 ст. 58 ЦПК України належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Таким чином, суд, з урахуванням всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження доказів, що містяться в матеріалах справи та їх взаємозв'язку у їх сукупності вважає, що висновок експерта є допустимим доказом у даній справі. Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення з відповідача 2 500,00 грн. заподіяної моральної шкоди, яка була заподіяна йому внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, то суд приходить до висновку, що така вимога підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» за №4 від 31.03.1995р, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Таким чином, оскільки в результаті винних дій відповідача у позивача погіршилось самопочуття, виникли проблеми з реалізацією професійних здібностей, позивач відчув душевні страждання, так як відбулось порушення нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, суд вважає правильним стягнути з відповідача на користь позивача у якості відшкодування моральної шкоди 1 000,00 грн. Витрати за проведення автотоварознавчого дослідження автомобіля у розмірі 885,60 грн., та витрати на повідомлення відповідача про проведення експертизи у розмірі 70,90 грн., що підтверджується супровідним листом Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз ім.. Засл. проф.. М.С. Бокаріуса (а.с. 9) та квитанцією про оплату телеграми (а.с. 18-а) підлягають стягненню з відповідача. Судові витрати розподіляються судом відповідно до ст. 88 ЦПК України, у зв'язку з чим, суд покладає на відповідача обов'язок відшкодувати позивачеві всі понесені та документально підтверджені судові витрати, пропорційно до задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: partial