Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заробітної плати , середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди. В обгрунтування позовних вимог зазначив, з 24.07.2012 року по 12.08.2020 року перебував в трудових відносинах з ПОКП « Полтавафарм » та на підставі наказу №251-к від 12.08.2020 року був звільнений із займаної посади згідно ст. 38 КЗпП за власним бажанням з 12.08.2020 року. Вказав, що при звільненні підприємство не виплатило всіх належних йому сум, у зв`язку з чим звернувся до суду із вказаним позовом. Прохав стягнути з відповідача на його користь невиплачену заробітну плату в розмірі 23422,18 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день постановлення судового рішення в розмірі 25000 грн. та моральну шкоду в розмірі 25000 грн. Від позивача та його представника [PERSON] на адресу суду надійшли заяви про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримують та прохають його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомленим про день та час слухання справи, шляхом повернення до суду поштових повідомлень із відміткою про вручення, відзиву,заяв чи клопотань не надсилав. Тому, суд вважає відповідача повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, та відповідно до ст. 280 ЦПК України, вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що позивач з 24.07.2012 року по 12.08.2020 року перебував в трудових відносинах з ПОКП « Полтавафарм » та на підставі наказу №251-к від 12.08.2020 року був звільнений із займаної посади згідно ст. 38 КЗпП за власним бажанням з 12.08.2020 року ( а.с. 6-7 ). Як встановлено судом, відповідачем ні в день звільнення позивача - 12 серпня 2020 року, або пізніше - розрахунок проведено не було. Згідно довідки № 01-782 від 09.11.2020 року, виданої ПОКП « Полтавафарм » невиплачена сума по заробітній платі та компенсаційних витрат [PERSON] при звільненні становить 23422,18 грн. ( а.с. 8 ). Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. На підставі викладеного, враховуючи що на даний час заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі не погашена, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 23422,18 грн. Що стосується позовної вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 13.08.2020 року по дату постановлення судового рішення, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1ст.117КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як роз`яснено в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Встановлено, шо позивача звільнено із займаної посади 12.08.2020 року, остаточний розрахунок підприємством до цього часу не проведено, а тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні починаючи з 13.08.2020 року ( наступний день за днем звільнення ) по 04.03.2021 року ( дата винесення судового рішення ). Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 ЗУ « Про оплату праці » за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 року № 100. З урахуванням цих норм, середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. Встановлено, що заробітна плата позивача за останні два місяці складає 12425,43 грн. (6363,07 грн. - заробітна плата за червень 2020 року + 6062,36 грн. - заробітна плата за липень 2020 року ), а отже середньоденна заробітна плата складає 288,96 грн., ( 12425,43 грн. / 43 робочі дні ), що підтверджується матеріалами справи . Таким чином в періоді 141 робочий день ( з дня наступного за днем звільнення - 13.08.2020 р. по день постановлення рішення суду - 04.03.2021 р. ), а отже сума середнього заробітку складає 40743,36 грн. ( 288,96 грн. *141 день). Тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість по заробітній платі в розмірі 23422,18 грн. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період із 13.08.2020 року по 04.03.2021 року в розмірі 40743,36 грн., а всього 64165,54 грн. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений статтею 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Статтями 16 та 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч.ч. 3,4 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності та справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до положень ст.1167 ЦК України компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювача. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено,що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до змісту наведеної норми, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Такий висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладений в постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року у справі № 369/9301/18. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Як встановлено судом, в результаті затримки виплати по заробітній платі та враховуючи, що станом на сьогоднішній день не виплачено всіх сум, що належать [PERSON] від підприємства в день звільнення, відповідач поставив позивача в скрутне матеріальне становище та змусив докладати зусиль для організації свого життя, чим заподіяв моральну шкоду. Враховуючи тривалість невиплати коштів та їх розмір, суд дійшов висновку про те, що 5000 грн. є достатньою та справедливою компенсацією заподіяної позивачу моральної шкоди. Витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача на користь держави, згідно ст. 141 ЦПК України .

Outcome: partial