Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

Позивач звернулася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом про визнання права власності за набувальною давністю, в якому зазначила, що вона мешкає за адресою: [ADDRESS] ЇЇ земельна ділянка межує з земельною ділянкою, на якій знаходиться будинок [ADDRESS] У вказаному будинку мешкав [PERSON]. За життя [PERSON] вони мали добрі сусідські стосунки. Позивач постійно допомагала йому по домогосподарству, вони фактично мешкали однією сім'єю. Також позивач доглядала [PERSON] і піклувалась до самої його смерті. Після смерті [PERSON] у 1995 році залишився будинок. З дня смерті останнього і до теперішнього часу позивач майже весь час мешкає у вказаному будинку, відкрито, безперервно володіє будинком. Позивач робить ремонт у будинку, обслуговує земельну ділянку біля дому. За весь час, який позивач користується будинком, ніхто до цього часу будь-яких позовів з боку власника щодо витребування нерухомого майна із володіння не подавав. Просить суд визнати за позивачем право власності за набувальною давністю на будинок 31 по вулиці Раскової у м. Запоріжжя. В судовому засіданні позивач підтримали вимоги на підставах, зазначених в позові. Також пояснила, що вона живе в будинку [ADDRESS] В будинку [ADDRESS] вона не проживає, лише доглядає його. Рве траву, висаджує город. Вказаний будинок обвалюється. Позивач в ньому робила ремонт 5 років назад. Ремонт вона проводила декілька разів в спірному будинку. Комунальні платежі за будинок вона не сплачувала, оскільки всі послуги були відрізані від нього. З померлим жила по сусідству, допомагали один одному. Додала, що у померлого є син, який знаходився в місцях позбавлення волі. Відповідач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, надав лист в якому зазначив, що Запорізька міська рада заперечує проти вимог, викладених в позовній заяві, вказавши, що згідно вимог ст. 376 ЦК право власності на об'єкт нерухомого майна може бути визнаний в судовому порядку за умови відведення забудовнику земельної ділянки, додержання ним державно-будівельних норм при будівництві та відсутності заперечень з боку інших користувачів суміжних земельних ділянок. Також зазначено, що позивачем не надано жодного документу, який визначає статус земельної ділянки, проектно-технічну документацію на житловий будинок по [ADDRESS]. Не надано доказів щодо проведення технічної інвентаризації з моменту будівництва житлового будинку та господарчих будівель по [ADDRESS], та не надано доказів щодо вставлення факту проживання однією сім'єю, а саме рішення суду, довідки по факту сплати комунальних послуг. Заслухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Статтями 10, 60 ЦПК України зазначено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а обов'язок подання доказів покладено на сторін, або інших осіб, що беруть участь у справі. Судом встановлено, що відповідно до актового запису про смерть № 8584 від 17.10.1994 року, [PERSON], який проживав за адресою: [NUMBER], помер [INFO]. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відомості про право власності на будинок [ADDRESS] відсутні. За довідкою П'ятої Запорізької державної нотаріальної контори від 04.11.2016 року, спадкова справа після померлого 16.10.2016 року [PERSON] не заводилась. Допитана в судовому засіданні за клопотанням позивача свідок [PERSON] показала, що вона є подругою позивача з 1994 року. Їй відомо, що на земельній ділянці, який знаходиться за парканом позивача, остання садить городину. Вона також допомагала подрузі обробляти цю земельну ділянку. Позивач весь час проживає в своєму будинку. Про ремонт в спірному будинку їй нічого не відомо. Додала, що їй відомо, що у померлого є син, який знаходиться в місцях позбавлення волі. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що позивач є його знайомою. Остання доглядає за земельною ділянкою [ADDRESS], однак не живе в будинку на цій земельній ділянці, а проживає в своєму будинку [ADDRESS] Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи та які повинен довести саме позивач (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність (строк володіння). Зокрема, володілець за давністю є незаконним володільцем, про що зазначено в ч. 1 ст. 344 ЦК України (особа заволоділа чужим майном). Право власності на стороні володільця за давністю виникає поза волею та незалежно від волі колишнього власника. При цьому добросовісне володіння означає, що особа не знала і не повинна була знати, що володіє річчю незаконно. Позов про право власності за давністю володіння не може пред'явити законний володілець або особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є її власником. Тобто, виключено набуття права власності на майно, яке знаходиться у володінні власника і ніколи не вибувало з його володіння. Крім того, за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. При цьому набувальна давність, як спосіб набуття права власності на житловий будинок, застосовується лише з моменту державної реєстрації житла, що є обов'язковою вимогою, яку необхідно виконати для набуття права власності. З 1 січня 2004 року набрав чинності ЦК України, ст. 182 якого передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід, припинення підлягають державній реєстрації, а порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість і підстави відмови в ній установлюються законом. Відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування. Відмовляючи у задоволенні позову суд враховує наступне: - право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 01 січня 2011 року; - задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі статті 334 ЦК можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності. Крім того, враховується, що норми статті 344 ЦК про набувальну давність не підлягають застосуванню у випадках, коли володіння майном протягом тривалого часу здійснювалось на підставі договірних зобовязань (договорів оренди, зберігання, безоплатного користування, оперативного управління тощо), оскільки право власності у володільця за давністю виникає поза волею і незалежно від волі колишнього власника. Як вже зазначалось вище, однією з визначальних підстав набуття права власності за набувальною давністю у відповідності до ст. 344 ЦК України є добросовісність володіння - якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. З огляду на положення статті та роз'яснення, викладені в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року, набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю здійснюється за умови, що річ, яка опинилася у володінні особи, є об'єктивно чужою, володілець суб'єктивно вважає майно своїм, володілець майна має бути добросовісним набувачем, володіння здійснюється протягом усього строку відкрито та продовжувалось безперервно, строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років. Окрім того, згідно з роз'ясненням, що міститься у п. 9 зазначеної вище постанови володіння майном є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Будь-яких доказів на підтвердження добросовісності заволодіння спірним нерухомим майном позивачем надано не було. Крім того, позивач знала, що володіє спірним будинком та земельною ділянкою, які їй не належать, та їй достовірно було відомо про особу, яка постійно проживала в спірному будинку до часу смерті. Також суд встановив, що правоустановлюючі документи на вказаний будинок відсутні, в т.ч. право власності не зареєстроване ні за ким. Земельна ділянка під забудоване нерухоме майно у встановленому порядку у власність не передавалась. У той же час, будь яких підтверджень часу заволодіння та строку володіння спірним майном позивачем не представлено. Строк володіння зазначеним майном визначено зі слів позивача. Таким чином, необхідних умов для задоволення судом вимог про визнання за позивачем права власності на нерухоме майно на підставі ст. 334 ЦК України не має, враховуючи також відсутність належних доказів на підтвердження існування самого обєкту нерухомого майна, визначеного позивачем в якості предмета спору.

Outcome: dismissed