Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з указаним позовом, в якому, посилаючись на те, що у зв'язку з несплатою відповідачем [PERSON] на її користь аліментів на неповнолітніх дітей утворилася заборгованість в сумі 29840,56 грн., тому постановою головного державного виконавця Богунського ВДВС Житомирського МУЮ Рибальченко М.М. від 21.10.2013 року було прийнято постанову про накладення арешту на все майно, яке належить боржнику [PERSON], в тому числі й на належну йому 1/4 частину житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Однак в подальшому 23.10.2013 року відбулося відчуження даної частини нерухомого майна. Тому просить визнати недійсним договір купівлі-продажу частини житлового будинку [ADDRESS], укладений між [PERSON], який діяв від імені [PERSON], та [PERSON] 23.10.2013 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 11557. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, обґрунтовуючи їх обставинами, викладеними в позовній заяві, пояснивши, що відповідачу [PERSON] було відомо про накладення арешту на належне йому майно, однак він не повідомив покупця про ці обставини, тому ввів його в оману, а також договір не міг бути посвідчений нотаріусом. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов визнав та пояснив, що грошових коштів за продаж свої частини будинку він не отримував. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав. Суд, заслухавши позивача та її представника, відповідача [PERSON], представника відповідача [PERSON], дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 ст. 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За змістом зазначеної норми закону правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов'язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Згідно роз'яснень п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Судом встановлено, що 23.10.2013 року між представником продавця [PERSON], який діяв від імені відповідача [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої 18.09.2013 року довіреності, та покупцем відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу 1/4 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-9). Договір посвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 11557. У договорі вказано, що 1/4 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] належить продавцю на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу [PERSON] 17.10.2013 року за реєстраційним № 11311, яке зареєстроване у Спадковому реєстрі та в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно цього ж дня. Згідно п. 2.1 договору продаж вчинено за домовленістю сторін за 71220,00 грн., які покупець сплатив продавцю до підписання цього договору. Як убачається з копії постанови головного державного виконавця Богунського ВДВС Житомирського МУЮ Рибальченко М.М. від 21.10.2013 року (а.с. 47), було винесено постанову, якою у зв'язку невиконанням боржником [PERSON] у добровільному порядку рішення Богунського районного суду міста Житомира про стягнення на користь [PERSON] аліментів на утримання двох неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] та наявністю заборгованості станом на 01.10.2013 року в сумі 29840,56 грн., накладено арешт на все належне боржнику [PERSON] майно в межах суми боргу та заборонено здійснювати його відчуження. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме, зокрема: податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Частинами 4, 5 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Державна реєстрація прав (надання відмови в ній) проводиться в строк, що не перевищує чотирнадцяти робочих днів (крім випадків, встановлених у частині сьомій цієї статті) з моменту надходження до органу державної реєстрації прав заяви про таку реєстрацію та передбачених цим законом та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до нього, документів, необхідних для її проведення. Державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі, зокрема постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно (п. 3 ч. 2 ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Згідно супровідного листа від 22.10.2013 року копія постанови головного державного виконавця Богунського ВДВС Житомирського МУЮ Рибальченко М.М. від про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження 21.10.2013 року була направлена для виконання до Реєстраційної служби Житомирського МУЮ Житомирської області та УДАІ УМВС України в Житомирській області. Однак відомості про накладення 21.10.2013 року державним виконавцем обтяження на належну відповідачу [PERSON] 1/4 частину житлового будинку [ADDRESS] не були внесені до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, про що свідчить інформаційна довідка з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 21.03.2014 року (а.с. 48-49). Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Досліджені судом докази свідчать про те, що на час укладення договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 23.10.2013 року обтяження у виді арешту предмету договору та оголошення заборони на його відчуження не були зареєстровані у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Позивач не була стороною даного договору, однак її права та інтереси стосуються його вчинення. Разом з тим, позивач не довела наявності порушень її прав та інтересів введенням в оману покупця - відповідача [PERSON] внаслідок укладення договору купівлі-продажу частини житлового будинку [ADDRESS] від 23.10.2013 року, на що вона посилалася як на підставу свої позовних вимог. За наведених обставин суд не вбачає підстав для задоволення позову та не приймає визнання позову відповідачем [PERSON], а також вважає необхідним скасувати вжиті заходи забезпечення позову. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed