Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-22 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до Республіканського вищого училища фізичної культури, в якому просить суд поновити її на роботі на посаді головного бухгалтера, стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 30.05.2014 року по 23.07.2014 року в сумі 9867,16 грн. та відшкодувати моральну шкоду в розмірі 10 000 грн., заподіяну незаконним звільненням. Обгрунтувала позивач свої вимоги тим, що звільнення з роботи є незаконним, оскільки нове керівництво Республіканського вищого училища фізичної культури змусило її написати заяву про звільнення; звільнення відбулося під час перебування на лікарняному. Також позивач вказує, що звільнення її з роботи відбулося з порушенням наказу Міністерства фінансів України №214 від 21.02.2011 року, зареєстрованого в Мін'юсті 09.03.2011 року за №281/19019, оскільки звільнення не було погоджено з Міністерством освіти і науки України та з Державним казначейством України. Також позивач у позові зазначила про не проведення з нею розрахунку по лікарняному листу, проте в судовому засіданні уточнила, що всі кошти при звільненні їй були виплачені у повному обсязі. Позивач в судовому засіданні позов підтримала та просила суд його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивач у період перебування на лікарняному подала заяву про звільнення її з роботи з 30.05.2014 року у зв'язку з важким станом здоров'я та переїздом на постійне місце проживання в м. Чернігів, а тому її згідно ст. 38 КЗпП України було звільнено у день, коли вона просила у заяві, оскільки вона її не відкликала. Ніякого тиску на позивача не могло бути вчинено, оскільки позивач писала заяву в м. Чернігові і надіслала її роботодавцю. Непогодження звільнення позивача з Міністерством освіти і науки України та з Державним казначейством України не може бути піставою для визнання звільнення незаконним, так як згідно ст. 38 КЗпП України роботодавець зобов'язаний був розірвати трудовий договір у строк, про який просила працівник. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд не знаходить підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. Встановлено, що позивач з 21 листопада 2013 року по 30.05.2014 року перебувала на посаді головного бухгалтера Республіканського вищого училища фізичної культури. В судовому засіданні позивач пояснила, що 20.05.2014 року, під час перебування на лікарняному, нею було надіслано роботодавцю заяву про звільнення з роботи. Зокрема, в заяві позивач просила звільнити її з роботи за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України з 30 травня 2014 року у зв'язку з важким станом здоров'я та переїздом на постійне місце проживання в м. Чернігів. 27.05.2014 року в.о. директора Республіканського вищого училища фізичної культури видано наказ про звільнення [PERSON] за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України) з 30.05.2014 року (а.с.13) [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що 30.05.2014 року після закінчення лікування (листок непрацездатності закрито 30.05.2014 року) вона прибула в м. Київ, ознайомилася з наказом про звільнення і забрала трудову книжку, що підтверджується її підписами в особовій справі. Відповідно до статті 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Оскільки позивач, перебуваючи на лікарняному, подала заяву про звільнення її з роботи з 30.05.2014 року, мотивуючи її переїздом на нове місце проживання та незадовільним станом здоров'я, у подальшому її не відкликала, у день звільнення ознайомилася з наказом про звільнення та забрала трудову книжку, тобто не мала наміру продовжувати роботу, а тому суд вважає дії роботодавця по звільненню [PERSON] з роботи за ініціативи працівника такими, що відповідають вимогам ст. 38 КЗпП України. Крім того, відповідно до наказу №276/1-к від 11.07.2014 року в.о. директора Республіканського вищого училища фізичної культури після відповідного погодження з Міністерством освіти і науки України та з Державним казначейством України на посаду головного бухгалтера Республіканського вищого училища фізичної культури з 11.07.2014 року призначено [PERSON] Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що з боку посадових осіб роботодавця на неї чинився тиск, внаслідок якого вона була вимушена написати заяву про звільнення. До правоохоронних органів та вищестоящого керівництва позивач з приводу вчинення тиску чи інших незаконних дій щодо неї не зверталася. Крім того, позивач писала заяву про звільнення, не перебуваючи при цьому на роботі, так як була на лікуванні в м. Чернігові, а заяву, як вона сама стверджувала в суді, надіслала роботодавцю в м. Київ. Також доводи позивача щодо непогодження її звільнення з Міністерством освіти і науки України та з Державним казначейством України не може бути піставою для визнання звільнення незаконним, так як згідно ст. 38 КЗпП України роботодавець зобов'язаний був розірвати трудовий договір у строк, про який просила працівник. Відповідно до ч.1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи інтересів. Згідно ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Оскільки доводи позивачав не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому підстав для задоволення позову суд не вбачає.

Outcome: dismissed