Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом у якому просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивовані тим, що вона являється власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування від 21.03.2017 року. Позивач зазначає, що відповідач перебував у цивільному шлюбі з її донькою, у зв'язку із чим був зареєстрований її батьком [PERSON] у квартирі. У липні 2010 року відповідач виїхав з квартири та до цього часу у ній не проживає. 21 березня 2017 року її батько та матір подарували їй вказану квартиру. Реєстрація відповідача у квартирі створює проблеми пов'язані із надмірною сплатою комунальних послуг які нараховуються за кількістю зареєстрованих у квартирі осіб, чим порушуються її права. Звернутися до відповідача із проханням про добровільне зняття із реєстрації можливості не має, оскільки місце проживання та перебування його не відоме. Будь які домовленості з відповідачем з приводу користування квартирою відсутні, оскільки він у квартирі ніколи не проживав. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та викладені в заяві обставини, просила задовольнити позов. Відповідач в судове засідання не з'явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав. Від представника третьої особи Дніпровської РДА в м. Києві [PERSON] до суду надійшла заява в якій просить провести розгляд справи у відсутності їх представника та ухвалити у справі рішення відповідно до вимог чинного законодавства. З урахуванням вищевикладеного та думки позивача, Дніпровським районним судом м. Києва 11 липня 2018 року протокольно постановлена ухвала про заочний розгляд справи відповідно положень ст. ст. 223, 280, 281 ЦПК України на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Як вбачається із матеріалів справи, позивач [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS], згідно договору дарування квартири від 21.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом КМНО Седлецькою Т.А., зареєстрованим у реєстрі за № 51 (а.с. 8-8 зв.). За повідомленням Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 03.08.2017 року у квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] (а.с. 13). Про обставини постійного не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] з липня 2010 року свідчать акти від 23.08.2018 року, 05.10.2017 року, 27.12.2017 року та 02.03.2018 року затверджені начальником ЖЕД № 412 (а.с. 9, 10, 11). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно положень ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи положення передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Як зазначає позивач, відповідач членом сім'ї не являється та ніяких домовленостей з приводу користування спірною квартирою між ними не існує; відповідач жодного разу не вносив плату за утримання квартири, не сплачував рахунків за житло, не здійснював поточного ремонту, його реєстрація у квартирі суттєво впливає на розмір суми за оплату комунальних послуг, крім того, відповідач ніколи не проживав за адресою його реєстрації. Свідок [PERSON] в судовому засіданні засвідчила, що вона проживає у вказаному будинку з 1985 року та з того самого часу знає родину позивача. У вказаній квартирі раніше також проживали батьки позивача, а на даний час проживає позивач із своїми доньками. Також пояснила, що відповідача вона жодного разу не бачила та у квартирі [ADDRESS] він ніколи не мешкав. Свідок [PERSON] суду пояснила, що у спірній квартирі живе позивач із своєю донькою. Відповідач у квартирі ніколи не проживав. Як пояснила свідок [PERSON], вона являється сусідкою позивача. У квартирі проживають позивач з донькою. Відповідача вона ніколи не бачила, а іноземці у них в будинку ніколи не проживали. Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз'яснено, що, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Абзацом 3 пункту 34 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5 роз'яснено, що усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Отже, за вищевикладених обставин судом встановлено, що відповідач не являється членом сім'ї позивача, угода щодо користування жилим приміщенням між сторонами не укладалась, [PERSON] у квартирі [ADDRESS] був зареєстрований попереднім власником квартири, у квартирі ніколи не проживав, вселитися туди не намагався, майно відповідача у квартирі позивача не знаходиться, витрат по утриманню житла [PERSON] не несе, тому відсутні правові підстави для користування відповідачем спірним житловим приміщенням, реєстрація останнього порушує права позивача, як власника квартири. З урахуванням зазначеного позов підлягає задоволенню, так як знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. Відповідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір в дохід держави в сумі 704 грн. 80 коп (а.с. 1).

Outcome: approved