Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду із указаним позовом, у якому зазначила, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 23.08.2003 року, який розірвано рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 05.10.2011 року. Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її утриманні, відповідач участі у вихованні дитини не приймає, матеріальної допомоги не надає, має заборгованість по сплаті аліментів. Як зазначає позивач, донька виявила бажання навчатися за кордоном в Словаччині в Середній професійній школі готельних послуг та торгівлі, пройшла вступні іспити та була зарахована на денну форму навчання, про що відповідачу відомо, однак надати дозвіл на виїзд доньки за кордон останній відмовляється. Враховуючи відмову батька дитини надати відповідну згоду, позивач [PERSON] (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог) просить суд надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України доньки - [PERSON] , без згоди та супроводу батька - [PERSON] до Словацької Республіки та Республіки Польща у період навчання, а саме: з 01 січня 2020 року до [INFO]. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Пояснив, що просить надати дозвіл на виїзд до двох країн, оскільки з України до Словацької Республіки не завжди є прямий маршрут. Визнав, що на даний час відповідач не має заборгованості по аліментам, проте погашена вона була після відкриття провадження у справі. Відповідач у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову. Пояснив суду, що не проти того, щоб дитина навчалася за кордоном, але не згоден, щоб дитина виїжджала за межі України без його відома, оскільки батьківських прав він не позбавлений. Додав, що дитині допомагає матеріально, заборгованість по аліментах погашена. Крім того відповідач хоче почути особисто від дитини чи бажає вона навчатися за кордоном. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, з приводу вирішення спору покладається на розсуд суду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач перебували у зареєстрованому шлюбі із 23.08.2003 по 05.10.2011 року, що підтверджується рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 05.10.2011 року. Із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] вбачається, що [INFO] народилася [PERSON] , батьками якої записані сторони. Згідно з висновком служби у справах дітей дитина зареєстрована за адресою: [ADDRESS] та проживає разом з матір`ю. 18.11.2019 року Житомирським апеляційним судом постановлено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] в розмірі 1 059 грн. щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 12.03.2019 і до досягнення нею повноліття. Матеріали справи не містять відомостей щодо дозволу відповідача на виїзд [PERSON] за кордон. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. 152 Сімейного кодексу України дитина має право на належне батьківське виховання, та відповідно ст. 150 цього ж Кодексу батьки зобов`язані виховувати дитину та піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 313 Цивільного кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Згідно із п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску або без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копій, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Враховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, з огляду на те, що дитина зарахована на навчання в Словацькій Республіці, а також взявши до уваги положення статті 157 СК України, суд приходить до висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини у супроводі матері до Словацької Республіки та Республіки Польщі із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. [PERSON] звільнений від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», що підтверджується наявною у матеріалах справи копією постанови Житомирського апеляційного суду від 18.11.2019 у справі №278/626/19.

Outcome: approved