Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, яким просить: - розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований Міським відділом реєстрації актів цивільного стану 04 жовтня 2002 року; - визначити місце проживання дітей за місцем проживання матері - [PERSON]; - \~визнати за [PERSON] право власності на нежитлові приміщення підвалу №1-4, 25, 28-38, 41, 42, 44-47 загальною площею 573,0кв.м., 1-го поверху №1-23, 25, 26, 40-50 загальною площею 591,0 кв.м, 2- го поверху №1, 2, 3, 6, 8-35 загальною площею 512,6 кв.м., 3-го поверху №1- 40 загальною площею 491,1 кв.м, 4-го поверху №1-41 загальною площею 497,7 кв.м., 5-го поверху №1-29 загальною площею 505,8 кв.м., 6-го поверху№1-26 загальною площею 505,5 кв.м., 7-го поверху №1-36 загальною площею 499,5 кв.м., 8-го поверху №1-28 загальною площею 505,0 кв.м., 9-го поверху №1-34 загальною площею 505,4 кв.м., 10-го поверху №1-28 загальною площею 502,5 кв.м., 11-го поверху №1-10 загальною площею 534,9 кв.м. в літ. «Д-11» загальною площею 6 224,0 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126/1; - залишити за [PERSON] обовязок виконання зобовязань за кредитним договором №6807091 від 28 вересня 2007 року. Позов обґрунтований тим, що 04.10.2002р. між сторонами було зареєстровано шлюб, в якому народилися діти. Але останнім часом відповідач віддалився від сім'ї, перестав цікавитися життям позивача та їх дітей, не проводить з ними дозвілля, не бере участь у вихованні дітей, все рідше з'являється вдома. Між подружжя часто виникають сварки, які негативно позначаються на психологічному кліматі у сім'ї, призводять до порушення емоційних зв'язків між батьками та дітьми та, як наслідок, до відхилень у особистісному розвитку дітей. Тому позивач вважає, що подальше спільне життя та збереження сімейних стосунків між нею та відповідачем є неможливим, оскільки суперечить її інтересам та інтересам їх малолітніх дітей. Сторони дійшли згоди, що діти будуть проживати з матір'ю. Крім того, позивачу нещодавно стало відомо іпотечний договір №6807Z225, який 27.09.2014р. був укладений між відповідачем та Публічним акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» у забезпечення виконання відповідачем своїх кредитних зобов'язань за кредитним договором №6807С91 від 28.09.2007р., за умовами якого зазначений банк надав відповідачеві кредит у розмірі 2770000 доларі США 00 центів для оплати поточних потреб з кінцевої датою погашення 27.09.2014р. Та обставина, що позивач протягом тривалого часу не була обізнана про існування вказаного іпотечного договору, остаточно зруйнувала її довіру до чоловіка, що є істотною перешкодою для подальшого продовження сімейних відносин. При цьому зазначені вище кредитні кошти відповідач витратив для підприємницької діяльності, а отже ці кошти є майном відповідача як фізичної особи підприємця, тобто його особистою приватною власністю, на яку не розповсюджується правовий режим спільної сумісної власності подружжя. Тому цей кредитний договір не створює обов'язків для позивача, а кредитні зобов'язання відповідача є його особистими зобов'язаннями та мають виконуватися за рахунок належного йому на праві особистої приватної власності майна. Проте, незважаючи на це, кредитне зобов'язання виконувалося за рахунок коштів, які є спільною сумісною власністю подружжя, у тому числі, частини доходів, одержаних від підприємницької діяльності відповідача. За рахунок спільних коштів було виплачено значну частину кредиту у розмірі 1086771,24 доларів США, тобто з урахуванням правила рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності сплата кредитних коштів у сумі 543385,62 долари США виконана за рахунок коштів, які належати позивачу як її частка у праві спільної сумісної власності. Крім того, спірне нерухоме майно було предметом вищезазначеного іпотечного договору та було придбано відповідачем на підставі договору купівлі-продажу під час перебування сторін у шлюбі, а тому є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тож, оскільки особисті кредитні зобов'язання відповідача відбувалися за рахунок спільного майна подружжя, а малолітні діти будуть проживати разом з їх матір'ю, позивачем у цій справі, позивач вважає, що її частка у вищевказаному спірному нерухомому майні, що є об'єктом спільної сумісної власності, має бути збільшена. В свою чергу, кредитні зобов'язання є особистими зобов'язаннями відповідача, а тому повинні виконуватися відповідачем за рахунок майна, що належить йому на праві особистої приватної власності, не зачіпаючи при цьому об'єкти права спільної сумісної власності. Представник позивача, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не прибув в судове засідання, не повідомивши про причини неявки, заяв про відкладення розгляду справи не подавав. Відповідно до ч.2 ст.169 ЦПК України неявка представника в судове засідання без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки не є перешкодою для розгляду справи. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] не заперечувала проти позовних вимог про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дітей разом з їх матір'ю, залишення за відповідачем обов'язку виконання зобов'язань за кредитним договором, а також проти визнання за позивачем права власності на 1 / 2 (одну другу) частину спірного нерухомого майна, пояснивши, що сторони не підтримують стосунків подружжя та припинили спільне проживання за три місці до звернення позивача з цим позовом, дійшовши згоди, що дітям буде краще проживати з матір'ю, позивачем у цій справі. Весь цей час діти проживають з позивачем. Спірні нежитлові приміщення були придбані за кредитні кошти, отримані відповідачем за вищевказаним кредитним договором для його поточних потреб у підприємницькій діяльності, а також спрямовані на проведення ремонту у цих приміщеннях. Це нерухоме майно здавалося відповідачем у оренду, а кошти від цього використовувалися не тільки для погашення кредиту, але й для потреб сім'ї. Оскільки відповідач витратив кредитні кошти на підприємницьку діяльність, то він погоджується на те, що його кредитні зобов'язання мають виконуватися ним самим. Позивач є поручителем за цим кредитним договором, а що стосується її обізнаності про існування іпотечного договору, то представникові позивача про це невідомо. Представник третьої особи ПАТ «Укрексімбанк» - [PERSON] заперечував проти позову у повному обсязі, посилаючись на те, що сторони у такий спосіб намагаються змінити власника іпотечного майна та уникнути виконання кредитних зобов'язань за кредитним договором, поручителем у якому є позивач. Позивач була обізнана про існування договору іпотеки з моменту його укладення та надавала свою згоду на такий вид забезпечення кредитного договору. Тому залишення обов'язку виконання кредитних зобов'язань лише за відповідачем нівелює зобов'язання позивача за договором поруки. При цьому кредитні кошти надавалися банком відповідачу для поточних потреб, визначення яких надано у Законі України «Про захист прав споживачів» та не має відношення до здійснення підприємницької діяльності. Крім того, спір щодо розірвання шлюбу між сторонами та визначення місця проживання дітей разом з їх матір'ю, на думку представника банку, є штучно створеним з метою досягти у такий спосіб збільшення розміру частки позивача у іпотечному майні як спільному майні подружжя та, як наслідок, змінити його власника. При цьому позивачем заявлено позовну вимогу щодо поділу лише іпотечного майна та відсутні такі ж вимоги щодо іншого, більш ліквідного, майна, відомості про яке містяться в матеріалах справи. Посилання ж позивача на положення ст..70 Сімейного кодексу як на правову підставу збільшення розміру частки позивача у праві спільної сумісної власності на іпотечне майно є необґрунтованою, оскільки ця правова норма дозволяє суду прийняти таке рішення лише за умови, що розмір аліментів, який одержує той з батьків, з ким проживають діти, є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку дітей, їх лікування. Представник третьої особи Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради (надалі - Управління) не прибув в судове засідання, подавши заяву про розгляд справи без його участі. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. 04.10.2002р. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, після якого дружина взяла прізвище «Худенко», що підтверджується свідоцтвом про одруження серії 1-ВЛ, виданим 04.10.2002р. міським відділом реєстрації актів громадянського стану Харківського міського управління юстиції (оригінал а.с.72, копія а.с.9). У цьому шлюбі народилися діти: [PERSON], 06.05.2006р.н., та [PERSON], 20.05.2008р.н., про що відділом РАЦС Червонозаводського РУЮ м.Харкова 19.05.2006р. та 19.06.25008р. були видані відповідні свідоцтва (а.с.10,11). 27.09.2007р. було укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, за умовами якого відповідач придбав у Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківтраснмашпроект» нежитлові приміщення підвалу №1-4, 25, 28-38, 41, 42, 44-47 загальною площею 573,0кв.м., 1-го поверху №1-23, 25, 26, 40-50 загальною площею 591,0 кв.м, 2- го поверху №1, 2, 3, 6, 8-35 загальною площею 512,6 кв.м., 3-го поверху №1- 40 загальною площею 491,1 кв.м, 4-го поверху №1-41 загальною площею 497,7 кв.м., 5-го поверху №1-29 загальною площею 505,8 кв.м., 6-го поверху№1-26 загальною площею 505,5 кв.м., 7-го поверху №1-36 загальною площею 499,5 кв.м., 8-го поверху №1-28 загальною площею 505,0 кв.м., 9-го поверху №1-34 загальною площею 505,4 кв.м., 10-го поверху №1-28 загальною площею 502,5 кв.м., 11-го поверху №1-10 загальною площею 534,9 кв.м. в літ. «Д-11» загальною площею 6 224,0 кв.м., що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Плеханівська, 126/1 (а.с.27-28). У Інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 18.05.2016. №59336747 (надалі Інформаційна довідка) відсутні відомості про реєстрацію права власності на вищевказане нерухоме майно за відповідачем у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та у Реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.154-157). Проте, за довідкою КП «Харківське міськБТІ» від 22.06.2016р. №2469/2/22-16 станом на 31.12.2016р. згідно з матеріалами обліку станом на 31.12.2012р. право власності на вищевказане спірне нерухоме майно зареєстровано за відповідачем на підставі вищевказаного договору купівлі-продажу (а.с.179-180). 28.09.2007р. між відповідачем та Відкритим акціонерним товариством «Державний експортно-імпортний банк України» було укладено кредитний договір №6807С91, за умовами якого відповідач отримав від банку кредитні кошти у розмірі 2770000 (два мільйони сімсот сімдесят тисяч) доларів США 00 центів з кінцевою датою погашення 27.09.2014р. для оплати поточних потреб, з оплатою позичальником комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом не менше 14% річних (а.с.13-18). 28.09.2007р. у забезпечення виконання відповідачем зобов'язань за вказаним кредитним договором було укладено іпотечний договір №6807Z225, предметом якого є надання відповідачем (іпотекодавцем) у іпотеку банку (іпотекодержателю) вищевказаного нерухомого майна (а.с.20-26). Як вбачається з Інформаційної довідки, відповідні відомості про заборону на спірне нерухоме майно та його іпотеку на підставі зазначеного іпотечного договору були внесені 28.09.2007р. до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна та Державного реєстру іпотек. При цьому у п.1.4 іпотечного договору зазначено, що предмет іпотеки перебуває у спільній сумісній власності подружжя відповідача та позивача. Позивачем надано згоду на передачу цього майна в іпотеку, про що складено заяву, справжність підпису позивача у якій нотаріально посвідчено. Тобто позивач була обізнана про існування іпотечного договору з моменту його укладення, а її доводи, викладені у позові, про те, що вона протягом тривалого часу не знала про цей факт, не відповідають дійсності. В свою чергу, відповідач, укладаючи іпотечний договір, засвідчував, що спірне нерухоме майно є спільною сумісною власністю подружжя, а не його особистою приватною власністю. Кредитний договір укладений відповідачем як фізичною особою, а не як фізичною особою підприємцем. Банк надавав відповідачу кредит з певним цільовим призначенням на оплату поточних потреб, який згідно з п.1.2 відноситься до споживчого кредиту, визначення якого надано у п.23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» як кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Тобто споживчий кредит надається позичальникові з метою задоволення споживчих потреб, а не для отримання доходів. В той же час, представник відповідача у судовому засіданні фактично стверджувала, що кредитні кошти були витрачені відповідачем не за цільовим призначенням. Крім того, що стосується доводів позовної заяви та пояснень представника відповідача про те, що кредитні кошти були витрачені на придбання та ремонт спірного нерухомого майна, то необхідно зазначити, що його вартість за договором купівлі-продажу значно менша, ніж розмір відповідачем кредиту, а достатніх та допустимих доказів на підтвердження того, що кредитні кошти були витрачені на придбання та ремонт спірного майна (тобто не за цільовим призначенням, визначеним у кредитному договорі) суду не надано. Таким чином, ті правові висновки Верховного Суду України у справах №6-55ц13, 6-79ц13, на які позивач посилалася в обгрунтування позовної вимоги про залишення за відповідачем обов'язку з виконання кредитних зобов'язань, не розповсюджуються на ці правовідносини між сторонами справи. Що стосується позовної вимоги про визнання за позивачем права власності на все спірне нерухоме майно, то підстав, передбачених ч.2 та ч.3 ст.70 Сімейного кодексу, під час розгляду справи не встановлено. Так, частиною 2 статті 70 СК України визначено, що при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Згідно з ч.3 ст.70 СК України за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Таким чином, за відсутності дійсних підстав для позову та, відповідно, відсутності дійсного спору між сторонами, прийняття судом рішення, яким буде змінено власника іпотечного майна, призведе до порушення прав іпотекодержателя. Щодо позовних вимог про розірвання шлюбу, то під час розгляду справи суду не надано достатніх та допустимих доказів на підтвердження існування обставин, які передбачені ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України як підстави для розірвання шлюбу за рішенням суду, а саме, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Так, положеннями п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007р. №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» встановлено, що проголошена Конституцією України охорона сімї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно зясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Проаналізувавши надані суду докази у їх сукупності та взаємозв'язку, на підставі яких судом було з'ясовано певні факти, суд приходить до висновку, що під час розгляду справи ті причини позову про розірвання шлюбу, на які посилається позивач, не є дійсними причинами такого позову. Також під час розгляду справи судом було встановлено, що спору про визначення місця проживання дітей немає. Так, у самому позові зазначено, що сторони дійшли згоди з цього питання. Крім того, сторони жодного разу не прибули на неодноразові виклики органу опіки та піклування для надання пояснень та необхідних документів з метою оформлення відповідного висновку, що підтверджується листом Управління у справах дітей від 28.03.2016р. №627/0/202-16 (а.с.126). Ці обставини свідчать також про відсутність тих причин для розірвання шлюбу, на які посилається позивач у своєму позові, у тому числі, неможливість збереження шлюбу та сім'ї нібито всупереч інтересам малолітніх дітей. Тобто у даному випадку поясненнями представника відповідача про те, що сторони не проживають разом та не спілкуються, суперечить вищевказаному доказу, тобто фактичним даними, які містяться у зазначеному листі Управління служб у справах дітей. Враховуючи сукупність всіх з'ясованих в судовому засіданні обставин, суд вважає, що такі пояснення представника відповідача не відповідають дійсності. Таким чином, оцінивши докази відповідно до ст..212 ЦПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позов поданий з надуманих підстав, а обставини, які в ньому викладені не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed