Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Тульчинської міської ради про визнання права власності за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги тим, що їй належить на праві власності 4/6 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яку вона отримала у спадок від [PERSON] ; 2/6 частини даного домоволодіння належала [PERSON] , який помер [INFO] , але цю частину в порядку спадкування ніхто не прийняв. Оскільки, починаючи з 2001 року спадкодавець [PERSON] добросовісно відкрито, безперервно володіла та користувалася чужим майном, а саме: 2/6 частини домоволодіння, що належала [PERSON] , позивач як спадкоємець, заявляє про застосування ч. 2 ст. 344 ЦК України - особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкодавцем вона є. Також, починаючи з 2010 року позивач добросовісно, відкрито, безперервно володіла частиною домоволодіння [ADDRESS] , утримувала його. За кілька місяців до смерті [PERSON] , позивач проживала у ввказаному будинку разом зі спадкодавцем та здійснювала за нею догляд в зв`язку з хворобою останньої. Після її смерті, позивач прийняла спадщину за заповітом та продовжувала користуватись даним домоволодінням добросовісно і відкрито. Позивач посилається на ч. 1, 2 ст. 344 ЦК України, постанову ВС від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17, від 15.05.2019 у справі № 729/608/17, у справі № 520/3015/16-ц від 15.07.2020. Просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 2/6 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явилася. Подала заяву про розгляд справи у її відсутність, на задоволенні позову наполягає. Представник відповідача - Тульчинської міської ради в судове засідання не з`явився, з міської ради надійшло до суду клопотання, у якому міська рада просить розгляд справи здійснювати у відсутність представника, проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до ст. 223, 247 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін, на підставі наявних в матеріалах справи доказів, так як це не суперечить вимогам закону, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії заповіту, посвідченого 11.12.2007 державним нотаріусом Тульчинмської державної нотаріальної контори (а.с. 5-6) [PERSON] заповіла все своє майно позивачу [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть (а.с. 7) [INFO] [PERSON] померла. Згідно копії свідоцтва про право на спадщину від 16.04.2011 (а.с. 11) позивач [PERSON] успадкувала майно після смерті [PERSON] - 4/6 частини квартири [ADDRESS] та зареєструвала право власності на дане майно (а.с. 13). З позовною заявою позивач надала копію свідоцтва про смерть [PERSON] , який помер [INFO] (а.с. 8). Згідно копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовленого 05.06.2000 (а.с 15-17), власниками зазначеного майна вказані [PERSON] (розмір частки 1), та [PERSON] (розмір частки не зазначено). Відповідно до копій свідоцтв Тульчинської міської ради від 27.04.2000, що містяться у даному технічному паспорті (а.с. 18, 19), міська рада вирішила видати дане свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] та [PERSON] у рівних частках. Згідно копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виготовленого 08.07.2011 (а.с 9-10), власниками зазначеного майна зазначались [PERSON] (розмір частки 4/6 закреслено, виправлено на 0), [PERSON] (розмір частки 1/2 закреслено, виправлено на 0), [PERSON] (розмір частки 4/6). Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину, виданого Тульчинською державною нотаріальною конторою 21.11.2001 (а.с. 21) спадкоємцем 1/3 частини спадкового майна після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] . Відповідно до даного свідоцтва [PERSON] успадкувала грошові вклади. На 2/6 частини спадкового майна свідоцтво видано не було. Рішенням Тульчинської міської ради № 16 від 11.12.2015 (а.с. 31) вулицю Котовського перейменовано на вулицю Ольги Кобилянської. Згідно копії інформаційного листа Тульчинського МБТІ № 1061 від 15.12.2020 (а.с. 45), станом на 31.12.2012, по архівних даних, власником нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] є: 4/6 частин - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 16.04.2011; 2/6 частини [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 05.06.2000, виданого виконкомом Тульчинської міської ради, зареєстрованого 28.07.2011. Відповідно до витребуваної судом копії спадкової справи на майно померлого [INFO] [PERSON] , з заявами про прийняття спадщини після його смерті звернулись: [INFO] дружина [PERSON] , [INFO] син [PERSON] , [INFO] син [PERSON] . За приписами ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Таким чином, інститут набувальної давності за своєю правовою природою покликаний усунути юридичну невизначеність поняття фактичного володіння майном, ввести до цивільного обороту вибулі з нього нерухомі речі, чим забезпечити стабільність цивільних правовідносин. Набувальна давність є одним із первинних способів виникнення права власності, тобто такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, тобто не базується на попередній власності та відносинах правонаступництва, а базується на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, тобто наявність законного об`єкту володіння, добросовісності, відкритості, безперервності, визначених законом строків володіння. Згідно п.п. 9, 11, 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). За частиною другою ст. 344 ЦК України, особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Верховний Суд в своїх постановах від 25.06.2018 у справі №293/312/15-ц, від 29.03.2018 у справі №175/4741/16 висловив правову позицію, згідно якої давність володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Володіння майном повинно бути безтитульним. Безтитульне володіння - це фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. Разом з тим, задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі ст.334 ЦК України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння. Для набуття права власності на майно за набувальною давністю згідно з правилами ст. 344 ЦК України, по-перше, необхідно, щоб заволодіння майном було добросовісним, тобто особа при заволодінні майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Разом з тим факт обізнаності особи про те, що вона не є власником речі, не виключає добросовісності володіння за умови, що заволодіння майном не відбулося з порушенням норм права (викраденння, шахрайство). По-друге, таке володіння повинно бути відкритим, тобто очевидним для всіх інших осіб, при цьому володілець має ставитись до цього майна, як до власного (експлуатувати, вживати необхідні заходи для утримання майна в належному стані тощо). Приховування володільцем свого володіння майном є порушенням цієї вимоги. По-третє, володіння майном повинно бути безперервним протягом встановлених законом строків (відповідно до ч. 2 ст. 344 ЦК особа, яка володіє майном, до часу свого фактичного володіння може приєднати час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є). Позивач у позовній заяві просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на 2/6 частини домоволодіння та зазначає його власника - [PERSON] . Згідно встановлених обставин справи на підставі копії спадкової справи до майна померлого [PERSON] , у останнього були спадкоємці: дружина [PERSON] (померла), син [PERSON] та син [PERSON] . Посилання позивача на те, що з 2001 року спадкодавець [PERSON] добросовісно відкрито, безперервно володіла та користувалася 2/6 частиною домоволодіння, що належала [PERSON] , залишились не підтвердженими. За таких обставин, суд не вбачає між сторонами правовідносин, що давали б позивачу підстави для набуття права власності за набувальною давністю. Їй достименно був відомий власник майна, документи, що підтверджували його право власності вона додала до позовної заяви, а тому суд не вбачає підстав для визнання за нею права власності на майно за набувальною давністю. Окрім того, як було зазначено вище, відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. В даному ж випадку попередній власник майна помер, його правонаступники не вказані відповідачами у справіі, а тому орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади не є належним відповідачем у справі. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд не знаходить законних підстав для задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, понесені позивачем, не відшкодовуються. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed