Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, який згодом уточнила (а.с. 83), в якому просить визначити місце проживання дитини [PERSON] [INFO] , з матір`ю [PERSON] за місцем її фактичного проживання: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що 10.09.2016 року між сторонами по справі був укладений шлюб. За час перебування у шлюбі у сторін народилася дитина - [PERSON] , [INFO] . Після того, як позивач стала мешкати окремо від відповідача, їхня спільна дитина проживає разом із позивачем за однією адресою. Позивач повністю опікується інтересами і потребами дитини, піклується про неї, займається вихованням, слідкує за її розвитком та здоров`ям. Відповідач поводився грубо та жорстко по відношенню до позивача за час спільного проживання, за нанесення легких тілесних ушкоджень було порушено кримінальну справу. У зв`язку з тим, що дитина увесь час проживає із позивачем, відповідач не проявляє самостійного виховання доньки, тому звернулась до суду з вказаним позовом. 01.03.2021 року від відповідача по справі [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого відповідач зазначив, що немає заперечень щодо проживання дитини разом із матір`ю, але без з`ясування статусу приміщення та правової підстави проживання дитини з позивачкою, позов задоволенню не підлягає (а.с. 32). Також відповідачем до суду було надано заперечення на позовну заяву (а.с. 70- 73). 09.04.2021 року позивач надала до суду відповідь на відзив, згідно якого вказала, що в квартирі, на яку посилався у своєму відзиві відповідач, вона з дитиною мешкає на підставі договору оренди житлового приміщення від 01.08.2020 року, нежиле приміщення «Ательє» розташовано окремо від квартири в якій проживає позивач з дитино, та має іншу адресу. Крім того, 22.12.2020 року службою у справах дітей було проведено обстеження умов проживання дитини, з якого вбачається, що умови проживання задовільні, квартира відремонтована, чиста, охайна, в наявності необхідна побутова техніка та меблі (а.с. 48-50). До судового засідання з`явилися позивач та відповідач по справі, при цьому відповідач зазначив, що з позовом згодний частково, а саме не заперечував щодо визначенням місця проживання дитини з матір`ю, однак був не згодний щодо стягнення з нього судового збору. З`ясувавши думку позивача щодо заявленої позиції відповідача про часткове визнання позову, позивачем було заявлено клопотання про надання часу для уточнення позовних вимог. Після перерви, наданої за клопотанням позивача щодо уточнення позовних вимог, до суду від сторін надійшли наступні заяви. Позивачем до суду надано заяву, згідно якої позивач уточнила свої позовні вимоги та просила визначити місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] , [INFO] , за місцем її реєстрації або проживання, а на разі за адресою: [ADDRESS] . Також просила не стягувати з відповідача суму сплаченого судового збору (а.с. 83). До судового засідання позивач не з`явилася, але надала заяву, в якій просила справу слухати у її відсутність та уточнену заяву задовольнити (а.с. 85). Відповідач у судове засідання не з`явився, але надав заяву, в якій просив справу слухати у його відсутність, уточнені позовні вимоги визнав у повному обсязі (а.с. 84). Третя особа в судове засідання не з`явилась, але надала заяву, в якій просила справу слухати у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі (а.с. 42). Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Судом, на підставі частини другої статті 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд дійшов наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що з 10.09.2016 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 17.12.2020 року рішенням Теплодарського міського суду Одеської області (а.с. 10). Від вказаного шлюбу у сторін народилася донька - [PERSON] . [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 19.10.2016 року (а.с. 8). Позивачем надано договір найму житлового приміщення від 01.04.2021 року, згідно якого вбачається, що позивач [PERSON] винаймає квартиру за адресою: [ADDRESS] строком на 1 рік (а.с. 75-76). Згідно акту обстеження умов проживання від 16.04.2021 року за адресою: [ADDRESS] , зазначено, що умови проживання задовільні, квартира відремонтована, чиста, охайна, прибрана, в наявності необхідна побутова техніка та меблі (а.с.74). Відповідно до висновку виконавчого комітету комісії з питань захисту прав дитини Теплодарської міської ради Одеської області, зазначено за доцільне визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] (а.с. 43). На підставі ч. 1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. В судовому засіданні встановлено, що після припинення спільного проживання сторін, дитина залишились проживати з матір`ю [PERSON] . Відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання дитини разом з матір`ю, про що свідчить відповідна заява про визнання позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. З матеріалів справи не вбачається між батьками конфлікту щодо існуючих прав та обов`язків по відношенню до дитини та їх реалізації. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини, її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками, права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. За змістом статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дитини разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дитини, враховуючи ставлення обох батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, вік дитини, а також те, що в даному випадку відповідач визнає позов та не заперечує щодо того, щоб дитина проживала разом з матір`ю, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог [PERSON] та визначення місця проживання дитини на даний час разом з матір`ю. На підставі ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Таким чином, визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб.

Outcome: approved