Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-05 00:00:00

Позивач, звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить суд: визнати порушеним право [PERSON], - споживача фінансових послуг банку, визнати недійсними кредитний договір від 05.04.2007 року № НЕN0GK00000015, який укладений між відповідачем та позивачем. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05.04.2007 року, між Закритим акціонерним товариством КБ «Прнватбанк» (назву якого згодом було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк») та [PERSON] було укладено кредитний договір № НЕN0GK00000015. Відповідно до п.7.1. кредитного договору, відповідач надає позичальнику кредит у вигляді непоновлювальної кредитної лінії в сумі - 20000 дол. США 00 центів. Згідно умов договору, кредитні кошти видаються для використання на споживчі цілі, забезпечення зобовязань позичальника за цим договором є квартира в м. Нова Каховка, вул. К .Маркса, 80 кв. 3. Того ж дня, а саме 05 квітня 2007 року, між банком та позивачем було укладено Договір іпотеки. Однак, вказаний кредитний договір є таким, що укладений з суттєвим порушенням істотних умов договору встановлених законодавством України, що регулює спірні правовідносини, які необхідні для його укладення, з використанням елементів нечесної підприємницької практики всупереч існуючих норм і вимог діючого Законодавства України, та грубо порушує охоронювані Конституцією і Законами України права та інтереси споживача фінансових послуг, і водночас, завдає йому значної шкоди. Позивач, її представник в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Позивач пояснила суду, що вимоги ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» в редакції від 13.01.2006 року, яка діяла на момент укладення кредитного договору містять в собі вимоги про те, що перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобовязаннями споживача, г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, повязаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. З матеріалів справи слідує, що вимоги ч.2 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача в письмовій формі про вищезазначені відомості перед укладенням договору не були виконані, а тому ані вимоги норм ЗУ «Про захист прав споживачів», ані ЗУ «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечними боргом і іпотечними сертифікатами» не були додержані банком, а отже, оскільки, вище вказані обов'язкові та необхідні відомості (у тому числі, про розрахунки індексації інфляційних втрат) не були зазначені в кредитному договорі, і докази про те. що ті відомості, які підлягали розкриттю та офіційному оприлюдненню (згідно вимог коментованих вище Законів), не були офіційно оприлюднені, - є відсутніми, за таких умов позивачу немає підстав вважати, що спірний кредитний договір відповідає вимогам чинного законодавства України. А відтак, зазначене свідчить про те, що сторонами спірного кредитного договору - не було досягнуто в належній формі згоди з усіх істотних умов договору, а банком (кредитодавцем) не виконано всіх вище зазначених імперативних норм і вимог Закону. За таких обставин, наявність в спірному кредитному договорі вище зазначених порушень, є підставою згідно ст. 215 ЦК України, для визнання даного кредитного договору недійсним, в звязку з недотриманням банком вимог Закону, щодо істотних умов договору, які є необхідними для його укладення. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала, просив відмовити у його задоволенні, оскільки позивач ознайомилася з усіма умовами кредитного договору до його підписання, підпис якої свідчить про згоду з усіма його умовами. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, приходить до наступного. Як вбачається з матеріалів справи, 05 квітня 2007 року між [PERSON] та ПАТ «КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір № НЕN0GK00000015, відповідно до умов якого ПАТ «КБ «Приватбанк» зобов'язався надати [PERSON] кредит в розмірі 20000,00 доларів США, строком повернення до 05.04.2016 року зі сплатою 0,84% на місяць на придбання житлової нерухомості. Відповідно до п. 7.1 кредитного договору, погашення заборгованості за цим договором позичальником здійснюється в період з 10 по 17 число кожного місяця шляхом надання банку коштів (щомісячного платежу) в розмірі 325,00 доларів США. Відповідно до положень ЦК України правочин може бути визнаний судом недійсним лише з підстав, визначених цим кодексом (ч. 1-5, 5, 6 ст. 203, ст. 215, 218-235). За правилами частини першої ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно з п.6 ч.1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями ч.5 ст.11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз указаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема, щодо плати за обслуговування кредиту та плати за дострокове його погашення, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме: відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України). Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Твердження позивача про невідповідність кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» є безпідставними, враховуючи, що банк надав останньому послуги у вигляді надання кредитних коштів, плата за користування якими та умови повернення чітко визначені кредитним договором, зокрема, встановлено мінімальну суму щомісячного платежу у розмірі 325 доларів США, визначено порядок нарахування відсотків, розмір та періоди сплати інших платежів, а також інші права і обов'язки сторін, в тому числі, заходи відповідальності, які покладаються на сторін у зв'язку з порушенням зобов'язань, інші умови, визначені у ч.2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», зазначені позивачем на підтвердження своїх вимог. Такі умови договору є результатом домовленості сторін та не жодним чином не свідчать про обмеження прав споживача. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, при підписанні спірного кредитного договору позивач погодилася з його умовами та не заперечувала проти надання кредиту у валюті кредитування для придбання жилої нерухомості. Факт отримання кредитних коштів не заперечується позивачем, що свідчить про виконання з боку відповідача зобов'язань по кредитному договору, обставин для визнання положень кредитного договору несправедливими, також не було надано. Графік погашення кредиту був погоджений з позивачем, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що умови кредитного договору не суперечать принципу добросовісності, у зв'язку з чим підстав для визнання недійсним кредитного договору, які наведені позивачем, судом не встановлено. Аналізуючи вищевикладене, оцінюючи наявні у справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного Товариства «ПриватБанк» про визнання недійсним кредитного договору не підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи, що суд дійшов ґрунтовних висновків про необґрунтованість позовних вимог [PERSON], відшкодування судового збору в порядку ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, не здійснюється.

Outcome: dismissed