Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на 3/10 частки житлового будинку №41 по вулиці Першотравневій в місті Миколаєві в порядку спадкування за законом після смерті її чоловіка [PERSON], який помер 23 серпня 2008 року. Позивач посилається на те, що вона є єдиною спадкоємицею після смерті її чоловіка, оскільки інші спадкоємці відмовились від прийняття спадщини на її користь. На даний час не може оформити свої спадкові права на частку житлового будинку в звязку із тим, що наявна невідповідність вказаної назви вулиці в правовстановлюючому документі довідці комунального закладу «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» та технічному паспорту. Крім того, позивач просила визнати за нею право власності на 7/10 частки вказаного житлового будинку за набувальною давністю, оскільки власник цих часток [PERSON] більше тридцяти років відсутній в м. Миколаєві та не відомо про його місцезнаходження. Від позивача надійшло клопотання про слухання справи за її відсутністю, позов підтримує. Представник відповідача подав заяву про слухання справи за його відсутністю та надав заперечення проти позовних вимог щодо визнання права власності за набувальною давністю. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. Відповідно до довідки комунального закладу «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 02.11.2017 року №3044, право власності на житловий будинок №41 по вулиці Першотравневій в місті Миколаєві зареєстровано за: [PERSON] 3/10 часток; [PERSON] 7/10 часток. На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27.08.1987 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №3-3488, та договору купівлі-продажу від 19.07.1978 року, посвідченого державним нотаріусом Третьої Миколаївської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №7905, [PERSON] на праві приватної власності належав цілий житловий будинок №41 по вулиці Першотравневій в місті Миколаєві. [PERSON] на праві власності належало 3/10 частки житлового будинку №41 по вулиці Першотравневій в місті Миколаєві на підставі договору купівлі-продажу від 30.10.1987 року, укладеного між ним та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №І-4563. У вказаному договорі вказана вулиця «Первомайська» замість «Першотравнева». 23 серпня 2008 року помер [PERSON], свідченням чого є свідоцтво про смерть серії 1-ФП №084502. Згідно із свідоцтвом про право на спадщину за законом від 11.11.2009 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №6-1226, спадкоємицею цілої частки спадкового майна [PERSON], який помер 23 серпня 2008 року, є його дружина [PERSON], у тому числі з урахуванням 3/4 часток майна від яких відмовились [PERSON], [PERSON], [PERSON], на її користь. Спадкове майно, на яке в указаній частці видано це свідоцтво, складається з земельної ділянки площею 0,10 гектарів, переданої для обслуговування житлового будинку, кадастровий номер: 4810136900:06:004:0007, розташованої на території Миколаївської міської ради за адресою: м. Миколаїв, вул. Першотравнева, 41, яка належала спадкодавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії МК, виданого Миколаївської міською радою народних депутатів 19 вересня 1996 року та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №237. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 06.07.2017 року державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Миколаївської області [PERSON] відмовлено позивачу у видачі на її імя свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/10 частини житлового будинку, оскільки надані спадкоємцем відомості про речові права на нерухоме майно, що містяться у Єдиному державному реєстрі прав власності, не відповідають тим відомостям, що містяться у поданих документах на обєкт нерухомого майна. Як вбачається із спадкової справи №114/2009 рік до майна померлого 23 серпня 2008 року [PERSON], [PERSON] є єдиною спадкоємицею за законом першої черги, оскільки інші спадкоємці за законом цієї ж черги [PERSON], [PERSON], [PERSON] відмовилися від належної їм частки спадкового майна на її користь. Положеннями статті 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 цього Кодексу, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входить усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ч. 1 ст. 1221 цього Кодексу, місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Згідно із ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У відповідності з ст. 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За приписами ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. [PERSON], у відповідності з вимогами ст. 1269 Цивільного кодексу України, подала до державного нотаріуса заяву про прийняття спадщини, свідченням чого є наявна в матеріалах справи копія спадкової справи №114/2009 рік до майна померлого 23 серпня 2008 року [PERSON]. Позивач як дружина померлого є спадкоємцем за законом першої черги. Оскільки заповіт спадкодавцем не складався, інші спадкоємці за законом відмовилися від спадщини на користь позивача, то остання має право на спадкування після смерті її чоловіка у порядку спадкування за законом першої черги. За змістом статті 392 Цивільного кодексу України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на відсутність правовстановлюючого документу на спадкове майно, приймаючи до уваги те, що вулиця «Первомайська» є вулицею «Першотравнева», позивач не може оформити свої спадкові права на 3/10 частки житлового будинку після смерті її чоловіка, та враховуючи те, що позивач є єдиною спадкоємицею після смерті спадкодавця, то позов в цій частині підлягає задоволенню. Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом пяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Пунктом 9 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» розяснено, що при вирішенні спорів, повязаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Згідно із розясненнями, що містяться в п. 11 цієї Постанови, враховуючи положення статей 335 і 344 Цивільного кодексу України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Приймаючи до уваги, що житловий будинок є спільною частковою власністю і фактичне заволодіння позивачем всім будинком, не є добросовісним заволодінням нерухомим майном у розумінні ч. 1 ст. 344 Цивільного кодексу України, оскільки, позивачу було відомо, що частина спірного будинку належить [PERSON] як співвласнику, а тому позов в цій частині не підлягає задоволенню. Враховуючі викладене, позов підлягає частковому задоволенню. На підставі ст. ст. 328, 335, 344, 392, 1216-1218, 1221, 1223, 1261, 1268-1270 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial