Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що у квітні 2000 р. до її чоловіка - [PERSON] звернулась їхня знайома [PERSON] з проханням доглянути належне їй та її матері [PERSON] домоволодіння (житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами), розташоване за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з її переїздом для проживання за іншою адресою. Як повідомила [PERSON] , проживатимуть вона та її матір [PERSON] (відповідач) за адресою: [ADDRESS] . Після обговорення такої пропозиції та, відповідно, згоди [PERSON] , [PERSON] передала йому ключі від житлового будинку та дозволила вселитися та проживати. Втім, до цього часу [PERSON] та [PERSON] не повернулися, зв`язок з ними втратився у 2002 році. [PERSON] неодноразово виїжджав до них за останньою повідомленою ними адресою, однак, сусіди повідомили, що вони виїхали із зазначеної квартири та інформація щодо їх місцезнаходження невідома. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, останньою відомою адресою проживання [PERSON] та [PERSON] є [ADDRESS] . У серпні 2000 року вся сім`я [PERSON] переселилася до житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , а з 14.06.2002 р. [PERSON] , його дружина [PERSON] , та їх сини - [PERSON] і [PERSON] зареєструвалися за цієї адресою, про що до паспортних документів та домової книги внесені відповідні записи. За весь період користування житловим приміщенням [PERSON] сумлінно відносився до його утримання, сплачував усі необхідні комунальні послуги та податок на землю за власний рахунок та від свого імені. З березня 2001 року ВАТ «Дніпрогаз» для [PERSON] , як для володільця нерухомості, видав абонентську книжку, в якій він зазначений, як відповідальний квартиронаймач, і в якій на протязі всього часу були здійснення відповідні записи про його інструктаж, ведення технічного обслуговування, тощо. 20.01.2004 між [PERSON] , як володільцем нерухомості, та Дніпропетровськими міськими електричними мережами укладено договір №5406042 про користування електричною енергією для побутових споживачів Дніпропетровської області. Цей договір чинний і на теперішній час Окрім цього, в процесі проживання [PERSON] неодноразово здійснювались ремонтні роботи та реконструкції з метою утримання цього нерухомого майна у належному стані. Позивач вказує, що за весь період володіння [PERSON] вказаним житловим будинком ніхто не цікавився, в тому числі й відповідач [PERSON] . Право власності на або будь-які інші майнові права на вказане нерухоме майно з боку третіх осіб не заявлялись, ніхто не пред`являв ніяких претензій з приводу володіння та користування вказаною нерухомістю. [INFO] [PERSON] помер та позивач у встановлені законом строки звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, та 24.03.2018 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Насобіною Т.В. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, якою позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , оскільки право власності на вказаний житловий будинок за померлим [PERSON] зареєстровано не було. У той же час, як позивачу стало відомо від сусідів, єдиною власницею вказаного житлового будинку була та залишається [PERSON] (відповідач), про що їм було відомо від неї особисто. Позивач також зазначає, що після смерті [PERSON] утриманням спірного домоволодіння та сплатою комунальних послуг займається його дружина та спадкоємиця [PERSON] . За весь період володіння [PERSON] та в подальшому його дружиною і спадкоємицею [PERSON] , вказаним житловим будинком ніхто не цікавився, в тому числі й відповідач [PERSON] , а також, і [PERSON] та право власності або будь-які інші майнові права па вказане нерухоме майно з боку третіх осіб не заявлялись. Ніхто не пред`являв ніяких претензій з приводу володіння га користування вказаною нерухомістю. На переконання позивача, [PERSON] добросовісно заволодів майном, а саме: житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, розташованим у [ADDRESS] , здійснював витрати по утриманню будинку і придомової території та проведенню ремонту (ст. 156 ЖУ України) і відкрито, безперервно володів вказаним нерухомим майном на протязі 16 років. Після смерті [PERSON] його дружина та спадкоємиця [PERSON] , здійснює усі необхідні витрати по утриманню вищевказаного будинку і придомової території та проведенню ремонту і відкрито, безперервно володіє цим нерухомим майном. Позовна заява містить вимогу про визнання за [PERSON] права власності за набувальною давністю на нерухоме майно: домоволодіння [ADDRESS] . Представники позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві. Відповідач не скористався правом брати участь в судових засіданнях, та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Процесуальні дії у справі наступні: судом задоволено клопотання представника позивача про виклик та допит свідків [PERSON] та [PERSON] . Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] дали аналогічні пояснення та свідчили, що знаю [PERSON] , як проживала у спірному житловому будинку та з 2000-х років у вказаному будинку відкрито проживає родина Тужилкіних, які ведуть там господарство, спілкуються з сусідами, беруть участь у зборах. Судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 76 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, встановлено, що власником житлового будинку [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право на спадщину від 16 липня 1988 року реєстровий №1-2643, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №466 за реєстровим №112, є [PERSON] (а.с.95). З 14.04.2002 р. вказаному будинку зареєстровано місце проживання позивача, що підтверджується відбитком штампу в паспорті громадянина України [PERSON] на арк. 11 (а.с. 30). Правовідносини між учасниками справи виникли із виникнення права власності за набувальною давністю. Дослідивши докази, надані у порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до частин першої та четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності. Норми права інституту набувальної давності регулюють один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередньому титулі права власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Аналіз категорії добросовісності заволодіння майном як умови набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України дає підстави для висновку, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного права означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно реалізовувати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки. При вирішенні таких спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном). Добросовісний володілець майна у момент заволодіння ним не знає (не може і не повинен знати) про неправомірність такого заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для набуття права власності на нього. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, в тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка у подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію. Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх наведених умов у сукупності. Відсутність добросовісності у позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 травня 2019 року у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). У постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних з набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. Наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. У постанові від 27 червня 2019 року у справі № 175/2338/16-ц (провадження № 61-2017св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду визначив, що за набувальною давністю може бути визнано право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно, а також на майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відтак, позивач, як володілець майна, повинна бути впевненою у тому, що на це майно не претендують інші особи і вона отримала це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Лист-відповідь з КП «ДМБІ» (а.с.95), з якого вбачається, що власником спірного нерухомого майна є [PERSON] (відповідач) наданий позивачем до суду під час розгляду вказаної справи, що свідчить про те, що позивач була обізнана про власника спірного нерухомого майна, а отже знала, що заволоділа чужою річчю, тому її володіння не призводить до набуття права власності незалежно від тривалості такого володіння. Володіння майном вважатиметься добросовісним лише в тому випадку, якщо у момент набуття річчю її набувач не знав та не міг знати, що він володіє чужою річчю. За судового розгляду встановлено, що позивачу достеменно було відомо, що відповідач є власником спірного домоволодінні і у неї (позивача) відсутні підстави для набуття права власності, втім позивач не вжила жодних заходів для набуття права власності на спірне нерухоме майно зі згоди власника (купівлі-продаж, дарування, міна тощо). Крім того, позивачем не було встановлено чи взагалі є живою відповідач, чи є у неї спадкоємці, клопотань про витребування доказів суду не було подано. За правилом частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду (ч. 2 ст. 13 ЦПК України). Посилання позивача у позові на те, що спочатку її чоловік заволодів добросовісно та відкрито спірним нерухомим майном, сплачував всі комунальні послуги, здійснив реконструкцію житлового будинку, а після смерті вона, як його дружина та спадкоємиця, відкрито і безперервно володіє вказаними нерухомим майном, як і свідчення свідків, не спростовують зазначених вище висновків суду. Разом з тим, при зверненні до суду із вказаним позовом позивачем не дотримані вимоги закону в частині обов`язку учасника справи подати докази в оригіналі або засвідченій копії (ч.ч. 2, 4, ч. 5 ст. 95 ЦПК України). Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: dismissed