Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні належним їй житловим будинком № 13 по вул. Пушкіна в м. Перечин шляхом виселення та зняття з реєстрації [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Свої позовні вимоги мотивує тим, що на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, вона є власником житлового будинку №13 по вул. Пушкіна в м. Перечин Закарпатської області. Однак, у вказаному житловому будинку прописані відповідачі, що створює їй суттєві перешкоди для здійснення та реалізації її прав як власника можливості отримання житлової субсидії, належного розпорядження власним будинком. Оскільки відповідачі тривалий час не проживають у належному їй житловому будинку, тому просить позов задовольнити. До початку судового розгляду позивач змінила позовні вимоги, а саме просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком № 13 по вул. Пушкіна в м. Перечин Закарпатської області, що належить їй, знявши їх з реєстраційного обліку. Третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, зазначила Перечинську міську раду Закарпатської області. У судове засідання позивач не зявилася, однак подала заяву, в якій просила розглянути справу у її відсутності, змінені позовні вимоги підтримала повністю, просила такі задовольнити та не заперечила проти заочного розгляду справи. Відповідачі у судове засідання повторно не зявилися, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причину неявки не повідомили, а тому суд зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. У судове засідання представник Перечинської міської ради Закарпатської області як третьої особи не зявився, подав заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та не заперечив проти задоволення позову. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Правом власності, згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 22 березня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Перечинської державної нотаріальної контори, належить на праві приватної власності будинок № 13 по вул. Пушкіна в м. Перечин Закарпатської області (а. с. 4). Також встановлено, що у зазначеному будинку серед інших зареєстровані відповідачі [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], при цьому, відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстрованими, знятими з реєстрації за вказаною адресою не значаться (а. с. 13, 15-16, 20, 21-22, 39-40). Однак, з довідки виконкому Перечинської міської ради № 4500 від 13 грудня 2016 року вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у будинку № 13 по вул. Пушкіна в м. Перечин Закарпатської області не проживають більше року (а. с. 54). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ч. 1 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки відповідачі не проживають у [INFO] більше одного року (а. с. 54), тому суд приходить до висновку, що змінений позов в частині визнання їх такими, що втратили право користування вказаним житловим будинком є обґрунтованим. Що стосується зміненого позову в частині зняття з реєстрації відповідачів у будинку позивача, то суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Так, як розяснено в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року «Про усунення перешкод у користуванні власністю» у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позов в частині зняття з реєстрації відповідачів [PERSON] та [PERSON] в будинку позивача підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги про зняття з реєстраційного обліку відповідачів [PERSON] та [PERSON], то оскільки вони зареєстрованими, знятими з реєстрації за обліками Перечинського районного сектора ГУ ДМС України в Закарпатській області та адресно-довідкового підрозділу ГУДМС, УДМС України в Закарпатській області не значаться (а. с. 21-22, 39-40), тому суд приходить до висновку, що така до задоволення не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому такі підлягають стягненню з кожного відповідача по 137,80 грн. (551,20 грн. : 4). На підставі наведеного та

Outcome: partial