Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який протягом судового розгляду двічі уточнювала, про виселення відповідача з належного їй будинку [ADDRESS]. В уточненому позові зазначила (а. с. 66-67), що набула право власності на ? частину вказаного житла на підставі договору купівлі-продажу від 16.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу. В цей же день ? частину будинку на підставі згаданого правочину набув і відповідач, з яким позивач проживала однією сім'єю без укладення шлюбу. Свою частку в праві спільної власності на нерухомість відповідач продав позивачці за договором від 20.05.2010 року, посвідченим нотаріально. Право власності позивача зареєстроване товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізьке міжміське бюро технічної інвентаризації». Відповідач зобов'язався не пізніше 21 травня 2010 року припинити реєстрацію в спірному житлі, звільнити будинок від належних йому речей, передати позивачці ключі від будинку, між тим до теперішнього часу продовжує проживати в будинку та перебувати на реєстраційному обліку. Реєстрація відповідача в належному позивачу житлі перешкоджає здійсненню [PERSON] права користування, володіння та розпорядження майном, тому вона просить про усунення цих перешкод шляхом виселення відповідача і припинення його реєстрації за вказаною адресою. В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову. Крім наведених в заяві доводів, зазначила, що в теперішній час між сторонами існують вкрай неприязні стосунки, що зумовило її переїзд навесні 2015 року з пологового будинку, де вона народжувала дитину, до іншого місця проживання. Представник позивача в судовому засіданні просить про задоволення позову. Відповідач проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування заперечень пояснив, що проживав з позивачкою однією сім'єю без укладення шлюбу з 2007 року по січень 2014 року в будинку, про виселення з якого просить позивач. В теперішній час продовжує користуватися житлом. На придбання ? частини будинку він витратив грошові кошти, які отримав від продажу належної йому двокімнатної квартири в Орджонікідзевському районі м.Запоріжжя. Протягом вказаного періоду він здійснював благоустрій житла і придомової території, поліпшуючи їх стан. Хоча в травні 2010 року він і продав позивачці свою частку в праві спільної власності на житло, проте отримані від цього правочину кошти використав на здійснення ремонтних робіт в будинку, а також на потреби спільного проживання з позивачкою і їхньою дитиною однією сім'єю. Передача позивачці частини будинку за договором купівлі-продажу здійснена за порадою агента з торгівлі нерухомістю, так як саме в цей період сторони, бажаючи набути житло більшою площею, мали намір продати спірний будинок. Оскільки його робота пов'язана з частими від'їздами за межі м. Запоріжжя, в інтересах оперативного продажу цього житла і набуття іншого за домовленістю між собою сторони вирішили оформити право власності лише за позивачкою. Так як він постійно безперервно проживає в будинку: до січня 2014 року однією сім'єю з позивачкою, а з цього часу - як колишній член її родини, дбає про будинок, здійснює ремонти його приміщень, відповідно до розпорядження районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району має право на побачення з дитиною сторін [PERSON] за місцем свого проживання і здійснює ці побачення, просить про залишення позову без задоволення. Представник відповідача, заявивши, що за встановлених судом обставин підстав для виселення [PERSON] немає, просить про ухвалення рішення на користь свого довірителя. Представник другого відповідача, який належним чином повідомлений про час та місце вирішення справи, до суду не з'явився, що в силу ст. 169 ЦПК України зумовило ухвалу суду про проведення судового розгляду у відсутність представника відповідача. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 20.05.2010 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] і посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Любечінковською О.О., позивач набула право власності на ? частину будинку [ADDRESS] (а. с. 11-13). Зазначене право зареєстроване ТОВ «ЗМБТІ» (а. с. 14-15). 1/ 2 частина будинку належить позивачеві на підставі договору купівлі-продажу від 16.03.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гармашовим Г.М.(а. с. 8-10). В зазначеному будинку з березня 2007 року постійно мешкає та зареєстрований відповідач, з яким позивач проживала однією сім'єю без укладення шлюбу. В силу ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно із роз'ясненнями пункту 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Виходячи з наведеної норми цивільного законодавства і роз'яснень постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, підставою для звернення особи, яка є власником, до суду за захистом права є наявність перешкод у здійсненні нею користування та розпорядження майном з боку відповідачів. Як спосіб захисту свого права позивач обрала пред'явлення вимог про усунення перешкод у здійсненні нею права власності шляхом виселення відповідача з належного їй житла; як на передумову для подання цього позову посилається на те, що перешкодою для реалізації нею права власності є тягар сплати житлово-комунальних послуг відповідно до кількості зареєстрованих в будинку осіб, а в судовому засіданні, крім того, зауважує на неприязних стосунках з відповідачем, які унеможливлюють проживання сторін під одним дахом. Вирішуючи позов, суд виходить з такого. За змістом ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб. Положення наведеної норми ЦК узгоджуються із змістом ст. 156 ЖК України, відповідно до якої члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно із частиною четвертою ст. 156 ЖК України до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, в силу якої до членів сім'ї наймача (власника) відносяться подружжя наймача, їх діти, батьки. Членами сім'ї наймача (власника) можуть бути визнані й інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним та ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю створюють особи, що проживають разом, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, а згідно із ч. 4 ст. 3 СК сім'я створюється на підставі шлюбу, кровної спорідненості, всиновлення, а також з інших підстав, не заборонених законом та таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Як випливає із змісту частини четвертої ст. 156 ЖК України, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів сім'ї власника права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Аналізуючи надані суду фактичні дані, суд вважає, що сторони по справі з 2007 року стали проживати під одним дахом однією сім'єю як чоловік і жінка без укладення шлюбу та нести взаємні обов'язки, разом виховувати дитину [PERSON], [INFO]. Зазначені обставини визнаються сторонами, які пояснювали, що саме з метою спільного проживання однією сім'єю вони спільно набули спірний будинок в 2007 році. Таким чином, суд доходить висновку, що з моменту переходу права власності, тобто з 20 травня 2010 року, відповідач продовжує проживати в будинку, частка якого відчужена ним в зазначений день позивачці, як член сім'ї нового набувача цього житла, а згодом - як колишній член сім'ї. Статтею 47 Конституції України кожному гарантовано право на житло. Згідно із ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. В силу ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Що стосується виселення колишніх членів сім'ї власника, то відповідно до наведених статей 9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником житла не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення, а право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім'ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. У зв'язку з викладеним передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім'ї власника не є порушенням права власності, яке в силу ч. 2 ст. 321 ЦК України може бути обмежено лише у випадках і порядку, встановлених законом. Вирішуючи спір на користь відповідача, суд виходить з того, що, як зазначено судом, він постійно, безперервно проживає у спірному житлі протягом восьми років: спочатку як учасник спільної часткової власності на житло, а з 21 травня 2010 року, тобто після укладення договору купівлі-продажу ? частини будинку, - як член сім'ї власника, згодом - як колишній член сім'ї власника. Застосовуючи наведені норми про право члена сім'ї (колишнього члена сім'ї) власника на користування належним власнику житлом, суд вважає, що час припинення шлюбних стосунків, який, за поясненнями позивача співпав з весною 2010 року, що і зумовило відчуження відповідачем належної йому частки в праві спільної власності на майно, а за поясненнями позивача, відноситься до 6 січня 2014 року, не має значення, оскільки ці обставини на час вирішення спору не змінюють статусу відповідача як колишнього члена сім'ї власника. Згідно із ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є, зокрема: право користування, а в силу ст. 401 ЦК право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо нерухомого майна. При вирішенні спору суд враховує, що право члена сім'ї власника на користування житлом є сервітутним правом, а відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна. Виходячи з викладеного, суд вважає, що право відповідача підлягає захисту навіть за наявності вимоги власника про усунення перешкод у здійсненні ним свого права, оскільки, як вже зазначено судом, мотиви, на які посилається позивач, вимагаючи виселення відповідача, не підпадають під передбачені законом підстави для припинення права користування житлом члена сім'ї власника житла. Встановивши обставини справи та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що з урахуванням приписів ч. 4 ст. 156 ЖК України позивачу належало б спрямувати свої вимоги в русло положень ст. 162 ЖК України про оплатне користування житловим приміщенням і комунальними послугами в належному їй житлі.

Outcome: dismissed