Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору, в якому з уточненням своїх позовних вимог зазначила те, що в листопаді 2015 року їй стало відомо про укладення від її імені з ЗАТ КБ «Приватбанк» кредитного договору № K2T1SE00000813 від 20 січня 2006 року. Зазначений кредитний договір позивач не підписувала та грошові кошти від банку не отримувала, про що свідчить вирок Ставищенського районного суду Київської області від 28 вересня 2012 року, який набрав законної сили 19 грудня 2012 року. Незважаючи на наявність зазначеного вироку з рахунку позивача, відкритого в ПАТ КБ «Приватбанк», останнім було списано у період з 20 жовтня 2015 року по день звернення до суду з позовом було списано 2\~349, 58 грн. з зазначенням підстави погашення простроченої заборгованості по карті. Окрім того банк неодноразово звертався до суду з позовами про стягнення заборгованості з позивача за зазначеним кредитним договором, які були в подальшому залишені без розгляду. Тому позивач просить суд визнати недійсним з моменту його укладення кредитний договір № K2T1SE00000813 від 20 січня 2006 року, укладений від імені позивача та ЗАТ КБ «Приватбанк» та стягнути з відповідача судові витрати. Представником позивача надано до суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не зявився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності сторін і постановити заочне рішення суду за правилами ст. 169, ч. 1 ст. 224 ЦПК України. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа\~\~має\~\~право в порядку,\~\~встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється\~\~ на\~\~ всі правовідносини, що виникають у державі. Як встановлено в судовому засіданні, Вироком Ставищенського районного суду Київської області від 28 вересня 2012 року, який набрав законної сили 19 грудня 2012 року, встановлено, що [PERSON] особисто посвідчила від імені громадян-позичальників достовірність копії документів, підписала пакет документів, необхідний для відкриття карткових кредитів та кредитів по програмі «Подієве кредитування», особисто підписала кредитні договори від імені позичальників, підробивши тим самим їх підписи; використовуючи отримані кредитні картки та видаткові касові ордери заволоділа коштами ЗAT КБ «Приватбанк» в сумі 876 000 гривень, які були зараховані на особисті кредитні рахунки громадян, в том числі і відкритий на імя [PERSON] Зазначеним вироком суду [PERSON] було визнано винною у вчинені злочинів, передбачених ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 366 КК України, [PERSON] визнано винною у вчинені злочину, передбаченого ч. 2 ст. 364 КК України та [PERSON] визнано винною у вчинені злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364, ч.2 ст. 366 КК України та притягнуто їх до кримінальної відповідальності. Кримінальну справу про обвинуваченні [PERSON] в скоєнні злочинів, передбачених ч. ч. 1, 3 ст. 358 КК України провадження закрито, із звільненням [PERSON] від кримінальної відповідальності, в зв'язку із закінченням строків давності. Речові докази у справі анкета-заява від імені позивача про надання кредиту від 20 січня 2006 року, лист опитування [PERSON] від 24 січня 2006 року, інформація про джерела отриманих доходів від 20 січня 2006 року та кредитний договір № K2T1SE00000813 від 20 січня 2006 року залишились у кримінальній справі /а.с.22, 24-27, 35-82/. Відповідно ч. 4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Не дивлячись на існування зазначеного вироку, відповідачем з рахунку № 4149497851496168, відкритого в ПАТ КБ «Приватбанк» на імя [PERSON], без будь-якого попередження було списано за період з 20 жовтня 2015 року по 09 грудня 2015 року окремими платежами грошові кошти в розмірі 2 349 грн. 58 коп. із зазначенням підстав «автоматичне списання грошей для погашення простроченої заборгованості по карті 88**17», що підтверджується випискою по картці/рахунку № 4149497851496168 від 09 грудня 2015 року та випискою по рахунку № 88008601743817 від 09 грудня 2015 року /а.с.17-20/. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Відповідно до ч. ч. 1, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. В тому ж випадку, коли сторона не приймала участі в укладені угоди, що підтверджується відсутністю її підпису під договором, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст. ст. 203,\~215 ЦК України, як такої що не відповідає її внутрішній волі. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до розяснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Стаття 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Як встановлено в судовому засіданні, позивач не досягла ніякої згоди із банком щодо умов кредитного договору, ніяких пропозицій укласти договір від відповідача не отримувала та не підписувала спірного договору, що встановлено вироком Ставищенського районного суду Київської області від 28 вересня 2012 року, який набрав законної сили 19 грудня 2012 року. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Таким чином, суд вважає, що оспорюванний правочин кредитний договір, був укладений з порушенням вимог цивільного законодавства України, не може створювати правових наслідків для позивача, тому підлягає визнанню недійсним. Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved