Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який неодноразово уточнювала протягом судового розгляду (а. с. 26, а. с. 44), про визнання недійсним правочинів з передачі права власності на приватне підприємство «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА». В позові зазначила, що власником господарюючого суб'єкта є відповідач [PERSON], з яким позивач перебувала у шлюбі з 25 серпня 1990 року по 17 квітня 2013 року, тому приватне підприємство є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуте під час перебування в шлюбі, а саме: 21 вересня 2004 року. Всупереч вимог сімейного законодавства про те, що подружжя розпоряджається спільним сумісним майном за взаємною згодою, відповідач неодноразово передавав частку в статутному фонді відповідачу [PERSON], який доводиться позивачеві батьком. У зв'язку з викладеним в судовому засіданні 30 травня 2014 року представник позивача, уточнивши позовні вимоги, просить визнати статутний фонд та майно приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА» об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON]. Крім того, просить про: - визнання недійсним рішення власника приватного підприємства «НПКО «ТАТА» від 15 березня 2012 року про продаж корпоративних прав на приватне підприємство «НПКО «ТАТА» [PERSON], згідно договору купівлі-продажу №1/12 від 15.03.2012 року; - визнання недійсним рішення власника № 1 від 16 березня 2012 про внесення змін до статуту приватного підприємства «НПКО «ТАТА» в частині відомостей про власника підприємства; - про зобов'язання реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА», дата реєстрації 12.04.2012р., номер запису 11031050023000728, внесених на підставі рішення власника № 1 від 16 березня 2012 про внесення змін до статуту приватного підприємства «НПКО «ТАТА» в частині відомостей про власника підприємства; - про визнання недійсним рішення власника № 1/01 приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА» від 01.04.2013 року про прийняття до складу власників [PERSON] та встановлення розміру часток власників у статутному фонді підприємства; - про зобов'язання реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА», дата реєстрації 01.04.2013 року, номер запису 11031050027000728, внесених на підставі рішення власника № 1/01 від 01.04.2013 року;. - про визнання недійсним рішення власників приватного підприємства «НПКО «ТАТА» № 1/02 від 02.04.2013 року про виведення зі складу учасників приватного підприємства [PERSON]; - про зобов'язання реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів приватного підприємства «НПКО «ТАТА», дата реєстрації 02.04.2013 року, номер запису 11031050028000728, внесених на підставі рішення власників приватного підприємства «НПКО «ТАТА» № 1/02 від 02.04.2013 року; Відповідачі, належним чином повідомлені про час та місце вирішення справи, до суду не з'явилися з невідомих причин. За згаданих обставин суд зі згоди представника позивачки доходить висновку про можливість ухвалення рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить вимогам ст. 224 ЦПК України. Представник третьої особи, належним чином повідомленої про час та місце вирішення спору, до суду не з'явився, не надавши повідомлення про згоду на участь у справі, що в силу ст. 36 ЦПК України є підставою для розгляду справи у його відсутність. Вислухавши пояснення представника позивачки, з'ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач і [PERSON] перебували у зареєстрованому 25 серпня 1990 року шлюбі, який розірваний рішенням суду від 17.04.2013 року, яке набрало законної сили. Під час перебування у шлюбі, а саме: 21 вересня 2004 року, подружжя набуло право власності на приватне підприємство «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА», власником якого зареєстрований [PERSON] (а. с. 50-51). Як випливає з договору купівлі-продажу № 1/12 від 15.03.2012 року (а. с. 90), посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] як продавець, з одного боку, та [PERSON] як покупець, - з другого, уклали договір купівлі-продажу корпоративних прав на приватне підприємство «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА», за яким право власності на відчужувані корпоративні права підприємства переходить до покупця в момент укладення цього договору. В цей же день [PERSON] як власник приватного підприємства ухвалює рішення власника про продаж корпоративних прав на приватне підприємства [PERSON] згідно договору купівлі-продажу № 1/12 від 15.03.2012 року (а. с. 89), а відповідно до рішення власника № 1 від 16.03.2012 року [PERSON] приймає рішення внести зміни до статуту приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА» в частині посилання на власника (а. с. 88). Рішенням власника приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА» [PERSON] № 1/25 від 25.03.2013 року розірваний договір купівлі-продажу корпоративних прав № 1/12 від 15.03.2012 року, сторони правочину повернені у первісний стан (а. с. 99). На підставі рішення власника приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА» [PERSON] № 1/01 від 01.04.2013 року до складу власників приватного підприємства прийнятий [PERSON], статутний фонд підприємства розподілений між власниками з отриманням [PERSON] 90 часток статутного фонду, [PERSON] - 10 часток (а. с. 113). На підставі нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 02.04.2013 року (а. с. 128) і рішення власників № 1/02 приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА» [PERSON] і [PERSON] останній виведений із складу власників приватного підприємства (а. с. 127). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них на мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба і т. і.) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, а за змістом ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Офіційне тлумачення положення частини першої ст. 61 СК України міститься в Рішенні Конституційного Суду України № 17-рп/2012 від 19.09.2012 року, відповідно до якого приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності, а .статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільної сумісної власності. Виходячи з наведених положень сімейного законодавства в аспекті тлумачення, наведеного в Рішенні Конституційного Суду України, положення частини першої статті 61 Сімейного кодексу України треба розуміти так, що статутний капітал та майно приватного підприємства є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. У зв'язку з викладеним суд погоджується з твердженнями позивачки про те, що на майно приватного підприємства, набутого під час шлюбу, розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 65 СК України чоловік, дружина розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє зі згоди іншого подружжя. Дружина, чоловік мають право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений іншим з подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового, а відповідно до ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу. В силу ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. У зв'язку з викладеним суд вважає, що розпоряджання одним з подружжя предметом спільної сумісн7ої власності подружжя без згоди дружини, чоловіка є таким, що суперечить вимогам закону, дає підстави іншому з подружжя звернутися до суду за захистом свого права. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, що приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. За змістом п. 8 зазначеної постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203, на момент вчинення правочину. Таким чином, суд знаходить доводи позивача ґрунтовними і вбачає підстави для визнання договору купівлі-продажу корпоративних прав № 1/12 від 15.03.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], а також наступні рішення власників приватного підприємства щодо переходу корпоративних прав недійсними як таких, що не відповідають вимогам законодавства. Суд також знаходить підстави для визнання рішень власника [PERSON] про передачу корпоративних прав недійсними, оскільки вони посягають на право позивачки як учасника права спільної сумісної власності подружжя. Суд не вбачає підстав для покладення обов'язку щодо скасування реєстрації змін до правовстановлюючих документів на особу, яка не є стороною в справі, і вважає за необхідне направити копію рішення державному реєстратору реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції для скасування змін в статуті підприємства у зв'язку з визнанням правочинів щодо передачі корпоративних прав недійсними.

Outcome: approved