Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, яким просить стягнути з відповідача на її користь компенсацію за невчасно виплачену заробітну плату в сумі 1686,25 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що вона працювала менеджером з персоналу ПАТ «Готель Чічіков» за сумісництвом з 15 травня 2013 року по 14 квітня 2014 року та була звільнена з посади за згодою сторін. Виплата всіх сум, що належать позивачу при звільненні, у тому числі компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки, не проведена в день звільнення, фактичний розрахунок був здійснений 24 червня 2014 року. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача Стегура К.В. позовні вимоги не визнав у повному обсязі, надав письмові заперечення, якими зазначив наступне. Позивач працювала менеджером з персоналу ПАТ «Готель Чічіков» з 15 травня 2013 року, звільнена 14 квітня 2014 року за згодою сторін, при цьому товариство провело усі розрахунки та виконало всі вимоги законодавства. [PERSON] з моменту звільнення пропустила строк звернення до суду із захистом своїх порушених прав, оскільки звернулася через 5 місяців після звільнення. Також, представник відповідача у судовому засіданні пояснив, що при звільненні товариство дало розрахунок до сплати відповідно до строків та вимог законодавства, але позивач залишила приміщення готелю до виплати нарахованих їй сум при звільненні. З цього приводу відповідач звертався до правоохоронних органів. Підприємство неодноразово письмово пропонувало позивачу з'явитися для розрахунку, але [PERSON] затягувала процес розрахунку при звільненні, тому вини підприємства у несвоєчасній виплаті немає. Суд, вислухавши пояснення та доводи осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових правовідносинах з ПАТ «Готель Чічіков», наказом № 18-К від 15.05.2013 року була прийнята на посаду менеджера по персоналу на постійну роботу з окладом у розмірі 2930,00 гривень. Під час перебування у трудових правовідносинах, наказом президента ПАТ «Готель Чічіков» № 15 від 03 березня 2014 року, позивач була піддана дисциплінарному стягненню у виді догани. Наказом № 42-К від 31.03.2014 року на підставі особистої заяви позивача останній встановлено неповний робочий день з 01.04.2014 року з оплатою пропорційно відпрацьованому часу. Наказом президента ПАТ «Готель Чічіков» № 32-К від 14 квітня 2014 року, [PERSON] звільнено 14 квітня 2014 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, бухгалтерії доручено провести остаточний розрахунок та виплатити компенсацію за невикористані 12 днів щорічної відпустки. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ст. 116 КЗпТ України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як вбачається з табелю обліку робочого часу 14 квітня 2014 року, позивач в день звільнення перебувала на робочому місці з 8 годин 54 хвилин до 11 годин 57 хвилин, при цьому у графі «підпис працівника» міститься запис про те, що працівник пішов з роботи. З приводу залишення звільненим працівником робочого місця до проведення з ним остаточного розрахунку начальником служби безпеки Мельничуком А.В. було складено доповідну записку на ім'я директора ПАТ «Готель Чічіков» про те, що [PERSON] відмовилася зайти до бухгалтерії за остаточним розрахунком при звільненні, відмовилася передавати справи відділу кадрів, при цьому виражалася нецензурною лайкою в адресу керівництва товариства. Як вбачається з наданих відповідачем документів, на ім'я начальника Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області рекомендованим листом було направлено заяву про вчинення [PERSON] 15 квітня 2014 року адміністративного правопорушення, що полягає в порушенні громадського порядку, висловлювання нецензурною лайкою у громадському місці - приміщенні готелю. Зміст вказаної заяви дублює зміст доповідної записки, складеної 15.04.2014 року начальником служби безпеки ПАТ «Готель Чічіков». Позивачем не були спростовані вищевказані обставини, не було надано доказів про те, що вона зверталася до відповідача за отриманням остаточного розрахунку. При таких обставинах, суд вважає доведеним, що позивач як в день звільнення так і на наступний день відмовилася від отримання остаточного розрахунку. За зверненням позивача про порушення відповідачем ст.ст. 47, 116 КЗпП України, територіальною державною інспекцією з питань праці у Харківській області було проведено перевірку. На ім.'я позивача було направлено повідомлення від 15.05.2014 року № 01-19/3992, відповідно до якого за результатами перевірки встановлено, що всі кошти, що належать Вам при звільненні у розмірі 533,84 гривень з урахуванням компенсації за всі невикористані дні щорічної відпустки були за депоновані та для отримання вищезазначених коштів позивачу необхідно звернутись до адміністрації підприємства з вимогою про виплату. Крім цього, відповідачем неодноразово рекомендованою кореспонденцією направлялися на адресу позивача листи із запрошенням отримати остаточний розрахунок, що підтверджуються листом № 42/1 від 17.04.2014 року, листом № 55 від 29.05.2014 року, зворотніми поштовими повідомленнями про вручення рекомендованої кореспонденції адресату. Позивачем не у ході розгляду справи не були спростовані доводи відповідача, не доводилася поважність причин неотримання остаточного розрахунку при звільненні після отримання запрошення ПАТ «Готель Чічіков». Як вбачається з видаткових касових ордерів від 24 червня 2014 року № 129 та 194, позивач отримала заробітну плату та кінцевий розрахунок при звільненні у розмірах 1443,13 гривень та 533,84 гривень відповідно. Положенням ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналізуючі вказану норму, а також враховуючи роз'яснення в пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року № 13, суд дійшов висновку про те, що відповідальність за несвоєчасно проведений розрахунок при звільненні наступає у роботодавця, у разі якщо невиплата відбулася з його вини. У ході судового розгляду справи судом не було встановлено вину відповідача у неотримані позивачем остаточного розрахунку при звільненні, суд вважає, що відповідачем були здійснені всі необхідні дії щодо дотримання вимог статтей 47, 116 КЗпП України, але звільнений працівник не отримав остаточного розрахунку у день звільнення з незалежних від відповідача причин. Суд не застосовує позовну давність до позовних вимог [PERSON] у зв'язку з наступним. Рішенням Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 дано офіційне тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу. Конституційний Суд України визначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 237-1 цього Кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Як зазначалось вище відповідач розрахувався з позивачем 24 червня 2014 року, позивач отримала заробітну плату та кінцевий розрахунок при звільненні у розмірах 1443,13 гривень та 533,84 гривень відповідно. Як вбачається з матеріалів справи, позовна заява була подана позивачем до канцелярії суду 08.09.2014 року. При таких обставинах, тримісячний термін з моменту розрахунку на день звернення до суду із позовом не закінчений. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed