Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про поновлення на посаді завідувача сектором відділу фондів КЗ ЛОР «Львівський історичний музей», стягнення з відповідача в користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, зобов'язання відповідача відшкодувати позивачу моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Свої вимоги мотивує тим, що з 23.05.2005 працювала у Львівському історичному музеї на різних посадах, від молодшого наукового співробітника до завідувача сектором з 01.08.2006. Відповідно до наказу від 04.11.2016 №180-к/тр позивача, на її думку, безпідставно звільнено з посади на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, оскільки відповідачем не надано доказів відсутності позивача на роботі без поважних причин, а пояснення останньої щодо відсутності певний час на території КЗ ЛОР «Львівський історичний музей» залишені поза увагою. Впродовж 2016 року відповідач не виплачував позивачу повної заробітної плати, що остання оскаржувала керівництву, тому вважає, що звільнення позивача зумовлене бажанням позбутися її, оскільки керівництво не терпить працівників з власною думкою, твердою позицією. Крім цього, вказаний наказ складений з порушенням вимог чинних нормативно-правових актів України, оскільки такий не містить коду ЄДРПОУ, довідкових даних про організацію, а також не засвідчений печаткою, на якій міг би значитись код ЄДРПОУ. Крім цього, вказаний наказ підписаний [PERSON], в той час як в трудовій книжці позивача під записом про звільнення від 08.11.2016 міститься підпис [PERSON] як в.о. директора. Вважає, що причини невиходу позивача на роботу є поважними та не можуть вважатися прогулом в розумінні п.4 ст.40 КЗпП України, тому звільнення позивача з цієї підстави є незаконним та надто суворим, у зв'язку з чим відповідно до положень ст.235 КЗпП України відповідач зобов'язаний поновити позивача на попередній роботі. Крім цього, оскільки в результаті незаконного звільнення позивачу не було нараховано середньомісячну заробітну плату, вважає, що відповідач при поновленні позивача на раніше займаній посаді зобов'язаний також виплати середній заробіток за час вимушеного прогулу. Крім цього, в результаті звільнення позивачу завдано моральну шкоду, яку позивач оцінює у 5000 грн. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали. Позивач додатково пояснила, що протягом 2 років її переслідують через скарги щодо недоплати заробітної плати. В обов'язки позивача входили виступи на конференціях, написання наукових статей, планування, у зв'язку з чим позивач могла перебувати в одному з 6 різних корпусів музею, а не знаходитись постійно на робочому місці на площі Ринок, 4. Журналів обліку робочого часу не було, а присутність на роботі перевірялася телефонними дзвінками в робочий кабінет. Крім позивача у кабінеті було ще 3-4 працівника, 2 комп'ютери, 1 з яких робочий. Коли позивачу не ставили завдань, остання ішла в бібліотеку, про що керівника не повідомляла, однак співробітникам говорила. На різдвяні свята з 31.12 по 10.01 перебувала за кордом, про що повідомила керівництво, заяви на відпустку у цей час не писала, оскільки таке допускалося. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що позивач належним чином не виконувала своїх обов'язків, не приходила на роботу, що фіксувалося актами, про свою відсутність керівництво не повідомляла, після складення актів пояснювала свою відсутність перебуванням в інших корпусах. З лютого по листопад заробітна плата позивачу виплачувалась пропорційно до фактично відпрацьованого часу з урахуванням складених актів. Заслухавши пояснення позивача та її представника, представника відповідача, покази свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, суд встановив наступне. Наказом директора КЗ ЛОР «Львівський історичний музей» від 04.11.2016 №180-к/тр [PERSON], завідувача сектором відділу фондів КЗ ЛОР «Львівський історичний музей», звільнено з 08.11.2016 з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, у зв'язку з відсутністю з 03 по 18 та з 20 по 21 жовтня 2016 на роботі без поважних причин (а.с.5). Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як вбачається з роз'яснень пленуму Верховного Суду України, наданих у п.24 Постанови від 6 листопада 1992 року N 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відсутність позивача на роботі більше трьох годин щодня в період з 03.10.2016 по 07.10.2016, з 10.10.2016 по 13.10.2016, з 17.10.2016 по 18.10.2016, а також 20-21.10.2016 підтверджується копіями актів про відсутність на роботі [PERSON] (а.с.92-104), а також копією табелю обліку використання робочого часу за жовтень 2016 року (а.с.35). Вказані обставини підтверджуються також показами допитаних в судовому засіданні за клопотанням представника відповідача свідків. Так, [PERSON] пояснила, що позивач працювала у її відділу та систематично порушувала трудову дисципліну, не відвідувала роботу. Свідок як керівник заповнювала табель обліку робочого часу та намагалася усно врегулювати ситуацію, однак позивач на зауваження не реагувала. Про відсутність на роботі позивач ні в усному, ні в письмовому вигляді керівництво не повідомляла. Свідок [PERSON] повідомив, що вони з позивачем працювали в одному кабінеті, позивач часто не приходила на роботу, тому складалися акти про її відсутність. Позивач періодично приходила на 15-20 хв., або годину - півтори, про свою відсутність позивач нікого не повідомляла. Свідок особисто розмовляв з позивачем про те, що не можна так ставитись до роботи, однак це нічого не змінило. Жодного адмінтиску при підписанні актів не чинилося. Свідок [PERSON] повідомив, що працював з позивачем в одному кабінеті, однак остання часто не приходила на роботу, у зв'язку з чим вкінці робочого дня складалися акти. Якщо свідок відлучався, то повідомляв про це керівництво, в той час як позивач нікому не казала про свою відсутність. Не спростовують вищевказаних обставин і покази допитаної за клопотанням позивача свідка [PERSON], яка працює в бібліотеці та повідомила, що позивач пише кандидатську роботу, регулярно приходила в бібліотеку 1, 2, 3 рази в тиждень та перебувала там по 1-2 години. Позивач не представила суду доказів того, що у вказаний в актах відсутності позивача на роботі час, остання перебувала на роботі чи була відсутня з поважних причин, що не відповідає вимогам ст.60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач у жовтні 2016 року була відсутня на роботі більше трьох годин в день без поважних причин, у зв'язку з чим правомірно звільнена з роботи на підставі п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України, тому підстави для задоволення позовних вимог про поновлення [PERSON] на роботі відсутні. При цьому, судом не беруться до уваги посилання позивача на ту обставину, що звільнення позивача за прогул є надто суворим дисциплінарним стягненням, оскільки систематичність порушення позивачем трудової дисципліни, що проявлялося у відсутності на роботі без поважних причин підтверджується також актами про відсутність позивача на роботі у лютому 2016 року (а.с.37-38), у березні 2016 року (а.с.40-43, 45-50), у квітні 2016 року (а.с.51-56), у травні 2016 року (58-59, 61-64), у червні 2016 року (а.с.65-75), у липні 2016 року (а.с.76-81), у вересні 2016 року (а.с.82-91), а також доповідними записками (а.с.39, 57, 60). Крім цього, оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди є похідними від вимог про поновлення на роботі, суд приходить до висновку, що такі також задоволенню не підлягають.

Outcome: approved