Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-05 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про зміну формулювання причин звільнення, стягнення вихідної допомоги, майнової та моральної шкоди, покликаючись на те, що він працював з 14 травня 2016 по 15 червня 2016 року на посаді електрика у відповідача, однак відповідачем неодноразово порушувалось законодавство про працю, внаслідок чого ним було подано заяву про звільнення за власним бажанням внаслідок порушення законодавства про працю. Не заважаючи на його заяву про звільнення, відповідачем внесено запис у трудову книжку «за власним бажанням», який він вважає незаконним. Внаслідок незаконних дій відповідача йому завдано моральну шкоду у звязку із стресом, психологічним навантаженням. Просить визнати незаконним формулювання причин звільнення «за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України», змінити формулювання причин звільнення «за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю ч. 3\~ст. 38 КЗпП України», зобовязати відповідача внести зміни у трудову книжку, змінити дату звільнення, стягнути з відповідача на його користь 4000,00 грн. моральної шкоди, середній заробіток за час вимушеного прогулу, майнову шкоди, вихідну допомогу у розмірі 6159,36 грн. У судовому засіданні позивач позов підтримав, давши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив, пояснив, що відповідачем вірно зазначено причини звільнення позивача, а саме: за власним бажанням, а формулювання «у звязку з грубим порушенням трудового законодавства» є особистою субєктивною причиною звільнення позивача. Крім того, відповідачем здійснено усі належні виплати позивачу. Також, вважає, що завдання моральної шкоди не доведено позивачем. Просить у задоволенні позову відмовити. 05 листопада 2018 року позивач [PERSON] подав до суду заяву, у якій просить стягнути з відповідача на його користь 480,00 грн. матеріальної допомоги та зобовязати відповідача поновити його на роботі, однак позивачем не подано докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи, а відтак суд відповідно до ч. 5 ст. 49 ЦПК України не приймає дану заяву до розгляду. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, справу про адміністративне правопорушення директора [PERSON] «Міра І К» №462/4263/16-п, суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Судом встановлено, що наказом [PERSON] «Міра І К» №99 від 13 травня 2016 року прийнято на роботу [PERSON] з 14 травня 2016 року на посаду електрика 3 розряду. Як вбачається із заяви про звільнення [PERSON] від 15 червня 2016 року позивач просив роботодавця [PERSON] «Міра І К» звільнити його з 17 червня 2016 року за власним бажанням у звязку із грубим порушенням трудового законодавства з внесенням відповідного запису до трудової книжки. Відповідно до наказу [PERSON] «Міра І К» №125 від 17 червня 2016 року [PERSON]звільнено з 17 червня 2016 року з посади електрика за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. У відповідності до п. 4 ч. 1 ст. 39 КЗпП України підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38,\~39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40,\~41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Згідно з ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Як вбачається\~із позиції\~Верховного Суду\~України,\~викладеної у\~постанові від 20\~лютого 2013\~року №\~6-157цс12, за\~змістом ст.\~38\~КЗпП України\~працівник має\~право розірвати\~трудовий договір,\~укладений на\~невизначений строк,\~попередивши про\~це власника\~або уповноважений\~ним орган\~письмово за\~два тижні.\~Розірвання трудового\~договору і\~його правові\~підстави залежать\~від причин,\~які спонукають\~працівника до\~розірвання цього\~договору і\~які працівник\~визначає самостійно.\~ У\~разі якщо\~вказані працівником\~причини звільнення\~ порушення\~працедавцем трудового\~законодавства (ч.\~3\~ст.\~38\~КЗпП України)\~ не\~підтверджуються або\~працедавцем не\~визнаються,\~останній не\~вправі самостійно\~змінювати правову\~підставу розірвання\~трудового договору\~на ч.\~1\~ст.\~38\~КЗпП України. Працедавець не вправі самостійно змінювати визначену працівником причину звільнення з роботи. Однак, всупереч наведенному, не зважаючи на заяву [PERSON] від 15 червня 2016 року та чітке формулювання ним причини звільнення, внаслідок яких він розраховував на настання бажаних для нього наслідків, відповідачем зазначено причину звільнення «за власним бажанням», однак звільнення без посилання на ч. 3 ст. 38 КЗпП України не тягне виникнення у позивача права на вихідну допомогу та відшкодування моральної шкоди, не відповідає його бажанню і не є звільненням за власним бажанням у розумінні ст. 38 КЗпП України. Враховуючи вказане, а також те, що роботодавець [PERSON] «Міра І К» фактично самостійно змінило визначену працівником причину звільнення з роботи, суд вважає, що таке формулювання причин звільнення [PERSON] є незаконним та його слід змінити, зазначивши «за власним бажанням у звязку з невиконанням власником законодавства про працю ч. 3\~ст. 38 КЗпП України», внісши відповідний запис у трудову книжку позивача. Крім того, суд не бере до уваги покликання представника відповідача на те, що покликання позивача [PERSON] на порушення роботодавцем [PERSON] «Міра І К» законодавства про працю є його субєктивною думкою та такі порушення роботодавця не підтверджені належними доказами, оскільки як вбачається із справи про адміністративне правопорушення директора [PERSON] «Міра І К» за ч. 1 ст. 41 КУпАП, постанови Залізничного районного суду м. Львова від 15 вересня 2016 року, директора [PERSON] «Міра І К» визнано винним щодо порушення законодавства про працю, зокрема, щодо позивача [PERSON] Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6\~статті 36\~та пунктах 1, 2 і 6\~статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3\~статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38\~і\~39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої\~статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Враховуючи положення розділу 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року із наступними змінами, виходячи з розрахунку 128,32 грн. середнього заробітку помноженого на 16 робочих днів, що становить 2053,12 грн., суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 6159,36 грн. вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку, оскільки трудовий договір між позивачем [PERSON] та [PERSON] «Міра І К» припинено внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю, крім того, відповідачем іншого розрахунку вихідної допомоги не надано. Що стосується завдання позивачу моральної шкоди відповідачем [PERSON] «Міра І К», то в ході судового розгляду встановлено, що позивачу, внаслідок незаконних дій відповідача, завдано моральну шкоду, яка полягає у моральних стражданнях позивача через порушення його трудових прав, ненастанні бажаних для нього наслідків, зокрема, у виді вихідної допомоги, а тому дану позовну вимогу щодо стягнення з відповідача моральної шкоди слід задовольнити частково в сумі 1000,00 грн., так як завдана відповідачем моральна шкода за характером та тривалістю, на переконання суду, відповідає такому розміру. Крім того, згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Однак, позивачем [PERSON] не заявлено позовних вимог щодо поновлення його на роботі, позивачем не надано суду інших рішень суду, яким його поновлено на роботі у [PERSON] «Міра І К», а відтак, суд вважає, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу є безпідставними та не підлягають до задоволення. Також, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, проте, позивачем не надано суду жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів, що внаслідок дій відповідача [PERSON] «Міра І К» йому завдано майнову шкоду, та у випадку її завдання не підтверджено розмір такої шкоди належними доказами. Окрім того, суд вважає безпідставними позовні вимоги щодо зміни дати звільнення, оскільки позивач [PERSON] при поданні заяви про звільнення від 15 червня 2016 року особисто чітко вказав бажану ним дату звільнення його з роботи, а саме «17 червня 2016 року» та роботодавцем [PERSON] «Міра І К» звільнено позивача 17 червня 2016 року, а також вказана роботодавцем причина звільнення жодним чином не перешкоджала подальшому працевлаштуванню позивача. Також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, суд вважає, що з відповідача слід також стягнути у дохід держави 2204,80 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial