Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

Позивач звернулася з позовом в суд, в якому, уточнивши позовні вимоги, просить визнати за нею право власності на самочинну прибудову під літ. «а'-1» розміром 1,50х5,90м, надбудову мансардного поверху під літ. «Мн» розміром 5,10х10,79м, переобладнані приміщення холу під літ.1-3 площею 11,6 кв.м та житлові кімнати під літ. 1-12 площею 15,3 кв.м будинку по [ADDRESS]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що протягом 2006-2007 рр. нею та її матір'ю [PERSON] з метою покращення житлових умов було здійснено реконструкцію житлового будинку на [ADDRESS] шляхом прибудови і надбудови мансарди. Відповідно до технічних висновків по оцінці технічного стану вказаного житлового будинку подальша експлуатація такого ж допустимою. Порушень вимог пожежної безпеки при прийнятті в експлуатацію прибудови і надбудови, згідно з висновком ГУ МНС України у Львівській області від 07.09.2010 року, немає. Робочий проект на самочинно здійснену реконструкцію погоджено з районним органом Держсанепідемнагляду. Комунальним підприємством «Архітектурно-будівельний нагляд» розроблено проект на відповідність нормативним вимогам самочинно здійсненої прибудови з надбудовою, на які Обласне комунальне підприємство Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» виготовило технічний паспорт. Житловий будинок було побудовано на земельній ділянці, яка була надана в постійне користування попередньому власнику будинку [PERSON] рішенням виконкому Львівської міської ради № 1931 від 15.12.1954 року. Зазначає, що права та законні інтереси інших осіб цією реконструкцією не порушено. Враховуючи наведене, з покликанням на ст.376 ЦК України, просить її позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, який просить задовольнити. Представники Львівської міської ради проти задоволення позову заперечили, просили в задоволенні такого відмовити, посилаючись на безпідставність позовних вимог, при цьому представник відповідача Вовк І.В., яка давала пояснення по суті справи, наголосила, що позивач здійснила реконструкцію будинку без належних дозвільних документів. Представник Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради проти позову заперечив, при цьому в подальшому у судове засідання не з'явився, пояснень з приводу позову не давав. Третя особа - інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи, не забезпечила участь в судовому засіданні свого представника і суд вважав за можливе розглянути справу за відсутності такого. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що будинок по [ADDRESS] належав на праві приватної власності матері позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 25.06.1999 року і реєстраційним посвідченням від 09.07.1999 року (а.с. 59, 60). У 2006-2007 рр. [PERSON] разом з донькою [PERSON] (а.с. 25) з метою покращення своїх житлових умов здійснили самочинну реконструкцію вказаного будинку, з влаштуванням прибудови а'-1 розміром 1,50х5,90 м, надбудови мансардного поверху під літ.Мн розміром 5,10х10,79м, та переобладнавши приміщення кухні під хол під літ.1-3 площею 11,6 кв.м та приміщення кухні під житлову кімнату під літ. 1-12 площею 15,3 кв.м, що відображено у технічному паспорті на цей житловий будинок, виготовленому Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» від 18.05.2012 р. (а.с. 63-69). Згідно даних свідоцтва про смерть [PERSON] померла [INFO] року (а.с. 126). Із представлених приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Миронович А.І. матеріалів спадкової справи № 07/2012 (а.с. 120-142) та з пояснень представника позивача вбачається, що [PERSON] 16.03.2012 року звернулась до названого нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, в тому числі на будинок по [ADDRESS] проте свідоцтва про право на спадщину по даний час не отримала. Як видно із акту комісії працівників ЛКП «Левандівка» № 281 від 23.05.2012 року (а.с. 4), [PERSON] разом із сім'єю проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] Також встановлено, що вказаний будинок розміщений на земельній ділянці, яка перебуває в комунальній власності і згідно архівного витягу рішення виконкому Львівської міської ради депутатів трудящих № 1931 від 15.12.1954 року була залишена в користуванні попередніх власників будинку [PERSON] та [PERSON] (а.с.5). Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.376 ЦК житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані чи будуються на земельній ділянці, котра не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила чи здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Крім того, Пленум Вищого спеціалізованого суду України в своїй постанові № 6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами ст.376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», роз'яснив, що право власності у порядку, передбаченому ч.3 ст.376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв'язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Визнання права власності на незавершений об'єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як ч.3 ст.376, так і ст.331 ЦК (п.3). Пунктом 6 цієї ж постанови передбачено, що право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Права спадкоємців щодо самочинно збудованого майна визначаються судом відповідно до положень ст.1218 ЦК та з урахуванням роз'яснень, наданих у пункті 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування». Це майно не є об'єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Поряд з цим,Пленум Верховного Суду України у п.7 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснив, якщо спадкодавцем було здійснене самочинне будівництво до спадкоємців переходить право власності на будівельні матеріали, обладнання тощо, які були використані в процесі будівництва. Аналіз норм ч.2 ст.6 Конституції України, пп.1 п. «б»ч.1 ст.31 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.9 Закону України «Про архітектурну діяльність», ст.376 ЦК України дає підстави для висновку, що визнання судом права власності на самочинне будівництво можливе в тому разі, якщо в прийнятті такого об'єкта в експлуатацію було незаконно відмовлено та за умови дотримання визначених законом вимог, необхідних для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. Статтею 376 ЦК також визначені певні правила, за якими можливе визнання за особою права власності на самочинно будоване нерухоме майно. Відповідно до ст.26 Закону України «Про основи містобудування» спори з питань містобудування вирішуються радами у межах їх повноважень, а також судами відповідно до законодавства. Згідно зі ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання. З огляду на вказане, звернення до суду з позовом про визнання права власності на самочинне будівництво повинно мати місце при наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Відповідно до п.12 вищезгаданої постанови № 6 від 30.03.2012 року, вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Свідоцтво про право власності може бути видане лише за наявності документа, що засвідчує відповідність закінченого будівництва проектній документації, державним будівельним нормам, стандартам та правилам, відомостей про введення будинку у експлуатацію. Позивачем представлено суду проект на відповідність нормативним вимогам самочинно здійсненої прибудови з надбудовою індивідуального житлового будинку на [ADDRESS] (а.с. 7-20). Відповідно до оцінки технічного стану житлового будинку на [ADDRESS] для подальшої нормальної експлуатації будівлі необхідноздійснити заходи по ліквідації відзначених у звіті дефектів та пошкоджень. у зв'язку з тим, що при обстежені будинку, встановлено сталий стан розташування несучих конструкцій без будь-яких змін геометричних, об'ємно-планувальних і конструктивних парламентів, а також відсутність ознак незадовільного стану несучих конструкцій, пов'язаних з їх руйнуванням, подальша експлуатація будинку допустима (а.с. 61-76). Як вбачається з матеріалів справи позивачем отримані відповідні дозволи із санітарно-епідеміологічної служби, державного пожежного нагляду (а.с. 22, 24). Згідно Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садиб), житлових будинків, садових, дачних будинків господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та ІІ категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж» № 91 від 24 червня 2011 року датою прийняття в експлуатацію об'єкта є дата реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації. Зареєстрована декларація є підставою для укладення договорів про постачання на прийняття в експлуатацію об'єкт, необхідних для його функціонування ресурсів - води, газу, тепла, електроенергії, включення даних про такий об'єкт до державної статистичної звітності та оформлення права власності на нього. У матеріалах справи не має даних про те чи був введений даний будинок у експлуатацію, представник позивача підтвердив у суді, що будинок після реконструкції не було прийнято в експлуатацію. Як видно із матеріалів справи, 19.10.2011 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області було відмовлено [PERSON] у реєстрації декларації про готовність об'єкта до експлуатації (а.с. 94). Між тим, як вбачається зі змісту такої відмови, після усунення недоліків, що стали підставою для повернення декларації на доопрацювання, замовник може повторно звернутись до Інспекції для реєстрації декларації. Однак, позивачем цього зроблено не було. Також, як вбачається з витягу із протоколу №13 міжвідомчої комісії від 19.04.2011 року (а.с.104), комісія рекомендувала [PERSON], яка звернулась із заявою про надання дозволу на експлуатацію самочинно розширеного будинку за рахунок прибудови і надбудови, для прийняття рішення по суті представити представити згоду власників будинку [ADDRESS] та висновки Залізничного РВ ГУ МНС України у Львівській області щодо погодження експлуатації самочинно здійсненого заявником будівництва. В зв'язку з наведеним слід зауважити, що в обох випадках до компетентних органів про прийняття в експлуатацію реконструйованого будинку зверталась саме [PERSON], як власник будинку, і фактично відмови по суті даного питання не отримала, їй слід було надати додаткові документи, як це було передбачено законодавством. Таким чином, власник будинку і землекористувач ділянки, на якій розміщений будинок, - [PERSON] померла після закінчення реконструкції будинку, а з даним позовом звернулась спадкоємець [PERSON], самочинно реконструйований будинок в експлуатацію не прийнятий, порушене питання було предметом розгляду компетентних органів, оскільки за життя [PERSON] зверталася, як встановлено, і до Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, і до міжвідомчої комісії, проте ці органи фактично не розглянути питання по суті за відсутності документів, які належало представити [PERSON] На час розгляду справижодних даних про те, що будь-яка особа, в тому числі і відповідач, оспорює, не визнає або порушує права позивача, що стосується спірних добудови з надбудовою до будинку та як саме суду представлено не було, як і не доведено позивачем того, що питання спірного об'єкту не можливо вирішити в позасудовому, зокрема, і адміністративному порядку. Отже, враховуючи наведені положення законодавства і відповідні роз'яснення такого, суд приходить до висновку про відсутність законних підстав для визнання за позивачем права власності. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Таким чином, враховуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що позивачем не доведено підставність та обґрунтованість своїх позовних вимог, а відтак, у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed