Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, компенсації за невикористані відпустки під час звільнення та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Свої вимоги вона обґрунтовує тим, що у 2016 року вона була прийнята на посаду начальника відділу по роботі з оптовим ринком електроенергії та суміжними ліцензіатами виробничого підрозділу «Енергозбут» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» за переводом із Державного підприємства «Донецька залізниця», і була звільнена з роботи 17.07.2017 року на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку зі скороченням штату. При звільненні відповідач не провів із нею остаточний розрахунок, що є порушенням ст. 116 КЗпП України. Тому вона просить стягнути з відповідача суму заборгованості із заробітної плати в розмірі 11412,93 грн., суму заборгованості за невикористану щорічну відпустку за період з 10.04.2017 року по 15.04.2017 року в сумі 1206,59 грн., вихідну допомогу при звільненні у зв'язку зі скороченням у сумі 5561,40 грн., компенсацію за невикористані дні відпустки при звільненні в розмірі 6053,44 грн. та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні із розрахунку 306,696 грн. за кожен день затримки, починаючи з 17.07.2017 року по день винесення судом рішення. У дане судове засідання позивач не з'явилася, але від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, у якій вона заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. У дане судове засідання відповідач свого уповноваженого представника не направив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Крім того, від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому було зазначено, що ПАТ «Укрзалізниця» (ідентифікаційний код 40075815) як нова юридична особа утворене згідно із Законом України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» та постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Відповідно до Указу Президента України № 405/2014 від 14 квітня 2014 року введено в дію рішення РНБО України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо боротьби з терористичною загрозою і збереження територіальної цілісності України» та розпочато проведення антитерористичної операції на території Донецької і Луганської областей. Згідно із наказом керівника Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07.10.2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» Донецьку та Луганську області з 07 квітня 2014 року визначено районами проведення антитерористичної операції. Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція затверджений Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р. Так, практично вся залізнична мережа регіональної філії «Донецька залізниця» знаходиться в зоні проведення АТО, що значно ускладнило сполучення у межах регіональної філії «Донецька залізниця». Безпосередньо регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» знаходиться за адресою: 84404, Донецька область, м. Лиман, вул. Привокзальна, 22. У той же час, фактичне місце роботи позивача - виробничий підрозділ «Енергозбут» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» - знаходилось у м. Донецьк. Саме ця обставина ускладнила проведення розрахунку з позивачем. Справедливість вищезазначеного, на переконання відповідача, підтверджується науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України від 16 січня 2018 року №126/2/21-10.2 щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили). Тому відповідач просить відмовити у задоволенні позову [PERSON], оскільки позивачем не надано належних доказів порушення відповідачем її трудових прав та не надано доказів на обґрунтування суми позову. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за їх відсутності без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного. Зі змісту ст.4 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази надаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 78 ЦПК України). Судом встановлено, що згідно записів у трудовій книжці та у особовій картці працівника [PERSON] з 08.09.2008 року працювала на різних посадах у ДП «Донецька залізниця», а безпосередньо з 26.04.2016 року вона була переведена на посаду начальника відділу по роботі з оптовим ринком електроенергії та суміжними ліцензіатами структурного підрозділу «Енергозбут» Державного підприємства «Донецька залізниця». 11.07.2016 року ДП «Донецька залізниця» на підставі Закону України від 23.02.2012 року № 4442-IV, постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200, реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». У той же час, структурний підрозділ «Енергозбут» Державного підприємства «Донецька залізниця» на підставі наказу ПАТ «Укрзалізниця» від 15.04.2016 року № 303 реорганізовано шляхом злиття у виробничий підрозділ «Енергозбут» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», про що зроблені відповідні записи у трудовій книжці позивача. Після реорганізації позивач продовжила трудові відносини з відповідачем на посаді начальника відділу по роботі з оптовим ринком електроенергії та суміжними ліцензіатами. Як встановлено із копій табелів обліку використання робочого часу за період із березня 2017 року по липень 2017 року, [PERSON] дійсно у вказаний період до дати звільнення була присутня на робочому місці, за виключенням періоду відпустки з 10.04.2017 року по 15.04.2017 року, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію наказу виробничого підрозділу «Енергозбут» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 14.03.2017 року № 9-в. Згідно наданої позивачем копії довідки про доходи, виданої СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», підписаної в.о. начальника дирекції [PERSON] та головним бухгалтером ВП «Енергозбут» [PERSON], [PERSON] за період з липня 2016 року по липень 2017 року була нарахована заробітна плата в сумі 83383,09 грн. Окрім того, суми нарахованої позивачу заробітної плати за період із січня 2017 року по липень 2017 року підтверджуються копіями розрахунків заробітної плати за цей період, долученими до матеріалів справи. Як встановлено із довідки Пенсійного фонду України форми ОК-7 «Індивідуальні відомості про застраховану особу», востаннє Регіональна філія «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» нараховувала заробітну плату у сумі 6046,45 грн. та сплачувала з неї страхові внески [PERSON] у березні 2017 року. При цьому, із наданої відповідачем довідки про доходи [PERSON] за період з березня до липня 2017 року встановлено, що у березні 2017 року позивачу було нараховано заробітну плату у сумі 2750,35 грн., а виплачено за вирахуванням податків та інших обов'язкових платежів 2187,03 грн. У той же час, у період з квітня 2017 року по липень 2017 року позивачу заробітна плата не нараховувалася і не виплачувалася. Факт отримання у березні 2017 року заробітної плати у сумі саме 2187,03 грн. підтверджується також і наданою відповідачем копією відомості на виплату грошей № 5 за березень 2017 року. У той же час, як встановлено із наданої позивачем копії наказу виробничого підрозділу «Енергозбут» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» від 20.03.2017 року № 13/ЕЕ «Про встановлення простою», з 20.03.2017 року всім працівникам виробничого підрозділу «Енергозбут» було встановлено початок простою. Згідно з наказом від 10.07.2017 року №6874/ДН-ОС, копія якого долучена до матеріалів справи, [PERSON] було звільнено із займаної посади з 17 липня 2017 року у зв'язку із скороченням штату на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Наказ видано структурним підрозділом «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». У наказі зазначено, що [PERSON] має право на компенсацію за 30 днів відпустки та на виплату одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку. Наказ підписаний в.о. начальника дирекції залізничних перевезень [PERSON]. Як вбачається із відповіді від 19.07.2018 року на колективне звернення працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» щодо заборгованості по заробітній платі та інших грошових виплатах з березня 2017 року відповідачем повідомлено, що регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» затверджений механізм виплати заборгованості із заробітної плати та інших грошових виплат працівникам через каси Донецької та Луганської дирекцій залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» в м. Лиман. При цьому, працівникам запропоновано звернутися та надати пакет документів, які визначені Порядком проведення остаточного розрахунку з працівниками структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень», до Комісії з опрацювання первинних документів щодо остаточного розрахунку працівників структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» та «Луганська дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» у м. Лиман. На даний час [PERSON] заробітної плати за частину березня 2017 року та за період з квітня по 17 липня 2017 року не отримала, що не спростовано представником відповідача у відзиві на позовну заяву. Тим більше, як вбачається із листа ПАТ «Українська залізниця» від 07.11.2018 року, розрахунок по заробітній платі з [PERSON] проведено лише по 15.03.2017 року, а у зв'язку з відсутністю оригіналів кадрових та фінансових документів за період після 15.03.2017 року нарахування заробітної плати та інших виплат [PERSON] не здійснювалося і, відповідно, на даний час заборгованість по заробітній платі перед позивачем у відповідача відсутня. Судом також враховано, що на підставі Постанови Кабінету Міністрів України від 25 червня 2014 року №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятої відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», утворено публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно додатку №1. Окрім того, Кабінет Міністрів України своєю постановою від 02 вересня 2015 року №735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. Факт знаходження позивача у трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в її трудовій книжці, у особовій картці працівника, наказами про припинення трудового договору, про підвищення з 01 березня 2017 року тарифних ставок і посадових окладів (від 21.03.2017 року № 14/ЕЕ), про заохочення працівників виробничого підрозділу «Енергозбут» (від 10.03.2017 року № ДНД-37/П), табелями обліку використання робочого часу. Трудова книжка позивача за вказаний період не містить даних щодо припинення трудового договору. Останній запис в трудовій книжці позивача зроблений відповідачем. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що ПАТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі. Вирішуючи спір по суті, суд виходить із такого. Так, зокрема, у статті 43 Конституції України зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 97 КЗпП України та ст. 22 Закону України «Про оплату праці» власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та № 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини» заява № 9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1, є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП України, Законом України «Про оплату праці», а позивач знаходилася з відповідачем у трудових відносинах до 17.07.2017 року і при звільненні не отримала всі належні їй виплати, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. При цьому, судом також враховано, що Законом України від 02.09.2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених ст. 116 КЗпП України, не передбачено. Як вбачається зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009 року передбачено, що виходячи з принципу рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. У зв'язку з цим суд відхиляє посилання відповідача на складність проведення розрахунку з позивачем через те, що фактичне місце роботи позивача знаходилося в зоні проведення антитерористичної операції (в м. Донецьку) та складність сполучення в межах регіональної філії, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само ведення бухгалтерського, податкового обліку тощо лежить саме на роботодавцеві, а не на працівникові. Крім того, суд звертає увагу на ті обставини, що структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» здійснює господарську діяльність на підконтрольній Україні території, бо позивача звільнено 17.07.2017 року. Також суд бере до уваги надані позивачем довідку про доходи та розрахунки заробітної плати за період з березня по липень 2017 року, оскільки відповідачем зазначені у них відомості не спростовані шляхом надання до суду належних та допустимих доказів. Крім того, суд зауважує, що відповідно до вимог ст. ст.115,116 КЗпП України відсутність заборгованості перед працівником має довести саме роботодавець. Тому суд на підставі наявних у матеріалах справи доказів приходить до висновку, що позивачем доведено наявність заборгованості відповідача перед нею із виплати заробітної плати та інших платежів, у тому числі заборгованості за невикористану щорічну відпустку за період з 10.04.2017 року по 15.04.2017 року, вихідної допомоги при звільненні у зв'язку зі скороченням, компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні (без відрахувань податків та інших обов'язкових платежів), у загальній сумі 30156,88 грн., яка складається із наступного: - за березень 2017 року - 6046,45 грн. - 2750,35 грн. = 3296,10 грн., - за квітень 2017 року - 4744,39 грн., - за травень 2017 року - 4366,76 грн., - за червень 2017 року - 2636,53 грн., - за липень 2017 року - 15113,10 грн. При цьому, суд враховує, що відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Що стосується заявлених [PERSON] позовних вимог про стягнення на її користь з відповідача суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд вважає їх такими, що не підлягають задоволенню, зважаючи на таке. Відповідно до вимог ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз'яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому, порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Станом на день прийняття рішення судом відповідачем не надано до суду докази, які свідчать про виплату заборгованості по заробітній платі та інших платежах перед позивачем. За положеннями ст. 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У п. 1 ч. 1 ст. 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи, але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» наказом Антитерористичного центру при Службі безпеки України від 07 жовтня 2014 року № 33/6/а «Про визначення районів проведення антитерористичної операції та термінів її проведення» територія Донецької та Луганської областей з 07 квітня 2014 року визначена районом проведення АТО. Проведення АТО триває і наразі, рішення про її припинення до теперішнього часу не прийнято. Відповідно до науково-практичного висновку Торгово-промислової палати України № 126/2/21-10.2 від 16 січня 2018 року щодо унеможливлення виконання обов'язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі, у тому числі у м. Донецьк. З 20.03.2017 року господарська діяльність та управління виробничими потужностями відповідача унеможливлено неправомірними діями третіх осіб. Майно ПАТ «Укрзалізниця», що знаходиться в тому числі у м. Донецьк, перебуває у незаконному володінні та під контролем третіх осіб. Фактично відповідач втратив контроль і доступ до своїх виробничих потужностей та іншого майна, у тому числі, до трудових книжок працівників, оригіналів наказів, особових справ працівників, посадових інструкцій, табелів обліку робочого часу. Початком дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) є 20 березня 2017 року. Унеможливлення виконання регіональною філією «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» обов'язків, передбачених законодавством України про працю, зокрема, ст. ст. 47, 83, 115, 116 КЗпП України, спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на території м. Донецька, тривалими перервами в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбачуваними і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов'язаної сторони за трудовим договором. Також згідно із ч.4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. При цьому, при вирішенні даного питання суд враховує відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 11 травня 2016 року № 6-383цс15, від 23 березня 2016 року № 364цс16, від 23 березня 2016 року № 365цс16, від 25 травня 2016 року № 948цс16, від 31 травня 2017 року № 6-2163 цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15 серпня 2018 року у справі № 264/925/17-ц, від 10 жовтня 2018 року у справі № 225/5072/17. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що невиплата належних позивачу сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України, відбулася не з вини відповідача, бо належному виконанню роботодавцем своїх обов'язків перед звільненим працівником у березні - липні 2017 року перешкоджали обставини непереборної сили, пов'язані з проведенням антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей, настання яких для відповідача доведено у встановленому законом порядку. Тому підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні відсутні. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Відповідно до пп.1 п.1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, судовий збір справляється в розмірі 1 відсотку ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Враховуючи, що судом задоволено вимоги позивача про стягнення на її користь з відповідача заборгованості із виплати заробітної плати та інших платежів, у тому числі заборгованості за невикористану щорічну відпустку за період з 10.04.2017 року по 15.04.2017 року, вихідної допомоги при звільненні у зв'язку зі скороченням, компенсації за невикористані дні відпустки при звільненні, і відмовлено у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 704,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial