Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , мотивуючи свої вимоги наступним. На підставі договору купівлі-продажу від 07 квітня 2003 року за реєстраційним № 1-641 та договору купівлі-продажу від 21 травня 2012 року за реєстраційним № 422, їй належить квартира [ADDRESS] . За вказаною адресою зареєстровані вона, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . [PERSON] не є членом родини. В квітні 2018 року [PERSON] виїхав за кордон та з того часу за місцем реєстрації не з`являвся, понад 2 років фактично не проживає в зазначеній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей у будинку не має. Перешкод у користуванні житлом йому не чинила. Факт реєстрації відповідача порушує її право на вільне розпорядження і користування майном. На підставі викладеного, позивач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Позивач, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, до суду не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує та просить задовольнити. Проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням зазначеного положення ЦПК України та клопотання позивача суд вирішив можливим розглянути справу у її відсутність. Відповідач, належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання\~ (а.с.24) в судове засідання не з`явився без повідомлення причин неявки. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до положення ч.2 ст.247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши наявні в справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31 липня 2003 року за реєстраційним № 375018, договором купівлі-продажу квартири від 07 квітня 2003 року за реєстраційним №641, посвідчений приватним нотаріусом Сніда Т.В., витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 21 травня 2012 року за реєстраційним № 11344834, договором купівлі-продажу квартири від 21 травня 2012 року за реєстраційним № 422, посвідчений приватним нотаріусом Котлубай Н.В. (а.с.6-7;8-10). За змістом довідки Центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Кролевецької міської ради від 15 червня 2020 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.13). Згідно акту обстеження житлових умов про фактичне проживання №3 від 15 травня 2020 року, складеного комісією у складі директора ПП «УЖ «Житлосервіс» Хальоси О.Ю. та двірника прибудинкової території [PERSON] слідує, що [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] , але фактично не проживає (а.с.15). Згідно довідки КП «Кролевецька ЖЕК» Кролевецької міської ради від 31 липня 2019 року № 163 [PERSON] фактично проживає та зареєстрована за адресою по [ADDRESS] разом зі своїм сином [PERSON] , [INFO] , [PERSON] за вказаною адресою зареєстрований, але\~ фактично не проживає з квітня 2018 року (а.с.14). За змістом позовної заяви [PERSON] понад 2 роки фактично не проживає в зазначеній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймає, особистих речей в квартирі не має. Факт реєстрації [PERSON] порушує право позивача на вільне користування майном. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу норм ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] в належній позивачу квартирі [ADDRESS] не проживає без поважних причин більше 2 років підряд. Поважних причин непроживання відповідача більше одного року за вказаною адресою судом не встановлено. Судом не встановлено, що між позивачем і відповідачем була домовленість про збереження за останнім права користування спірним житловим приміщенням, не встановлено, що відповідач оспорював виселення зі спірного житла, звертався до правоохоронних органів з заявою на неправомірні дії позивача щодо перешкоди користування житловим приміщенням, тобто не надав суду доказів, що покинув житло проти його справжньої волі. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути серед інших і припинення дії, яка порушує право, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Виходячи з вимог ст. 321 ЦК України, ст. 5 ЦПК України суд вважає, що порушене право позивача підлягає захисту шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Рішення суду про позбавлення особи права користування житловим приміщенням, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації у відповідності до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 р. № 1382-ІV. У відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір у розмірі 840 грн. 80 коп. Відповідно до ч.2 ст.183, ч. 2 ст. 405 ЦК України, ч.2 ст.71 СК України,

Outcome: approved