Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

Позивач звернулася з вказаним позовом до відповідача, в обґрунтування якого посилалася на те, що з відповідачем, [PERSON] вони перебували в зареєстрованому шлюбі. Від спільного подружнього життя народився син [PERSON] , [INFO] . До народження сина вона розірвала шлюб з відповідачем, про що свідчить Свідоцтво про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] видане 12.11.2008року Відділом РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції. Позивач зазначає, що після розірвання шлюбу батько не цікавився дитиною, жодної участі у вихованні не приймав, а тому зверталсь в Івано-Франківський міський суд з позов про позбавлення [PERSON] батьківський прав відносно сина- [PERSON] , [INFO] , однак рішенням суду від 25.04.2018 в задоволенні позову було відмовлено, а Постановою апеляційного суду Івано-Франківської області від 04.07.2018 задоволено частково її апеляційну скаргу та якою рішення Івано-Франківського міського суду від 25.04.2018 змінено та доповнено резолютивну частину рішення суду реченням: «Попередити [PERSON] , [INFO] про необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього [PERSON] . Покласти на орган опіки та піклування Івано-Франківської міської ради контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків стосовно дитини [PERSON] , [INFO] » Позивач вказує, що червні 2018року Органом опіки та піклування м. Івано-Франкіська на підставі заяви позивача було надано дозвіл на зміну прізвища її сина з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Оскільки батько не змінив свого ставлення до виконання батьківських обов`язків навіть після того, як був попереджений про це апеляційним судом, фактично самоусунувся від виконання батьківських обов`язків, не проявляє заінтересованості в його долі, не цікавиться його успіхами, станом здоров`я, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, а тому просить суд позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила позов задовольнити, а справу розглянути у її відсутності, про що подала відповідну заяву, яка міститься в матеріалах справи ( а.с. 90). Відповідач в судове засідання повторно не зявився, явку уповноваженого представника не забезпечив, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлявся належним чином, шляхом направлення повісток та розміщення оголошення на сайті суду, що відповідно до вимог процесуального закону вважається належним способом повідомлення сторони у справі. Відзиву на позов до суду не надходило. Представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судове засідання не з`явився, через канцелярію суду подав заяву відповідно до змісту якої просить приняти рішення в інтересах дитини з урахуванням наданого висновку ( а.с. 84) . Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З урахуванням положень ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. За змістом ст.ст. 3,9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, у всіх діях щодо дітей, у тому числі коли дитина розлучається з одним з батьків, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 18 Конвенції батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Також, згідно ст. 11 ЗУ «Про охорону дитинства», сім`я є природним середовищем для фізичного , духовного , інтелектуального , культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 14 ЗУ «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду , що набрало законної сили. Приписами ч. 1 ст. 12 ЗУ «Про охорону дитинства» встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання , навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи , які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я , фізичний , духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя. У відповідності до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ст. 141 СК України, мати , батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між особою. Розірвання шлюбу між батьками , проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частин 1, 2 та ч. 3 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той, із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно до частин 1, 2 ст. 15 Закону України «Про охорону дитинства», дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. У ст. 3 Конвенції про права дитини зазначено, що у всіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до копії Свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] виданого 12.11.2008року Відділом РАЦС Івано-Франківського міського управління юстиції шлюб між [PERSON] та [PERSON] 12.11.2008року розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис за №762 (а.с.13). Згідно з копією Свідоцтва про народження Серія № [NUMBER] від 13.06.2009 року сторони по справі є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . (а.с.12). У червні 2018року Органом опіки та піклування м. Івано-Франкіська на підставі заяви позивача було надано дозвіл на зміну прізвища її сина з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Рішенням Івано-Франківського міського суду від 25.04.2018 відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав. Постановою апеляційного суду Івано-Франківської області від 04.07.2018 задоволено частково апеляційну скаргу [PERSON] , рішення Івано-Франківського міського суду від 25.04.2018 змінено та доповнено резолютивну частину рішення суду реченням: «Попередити [PERSON] , [INFO] апро необхідність змінити ставлення до виховання малолітнього [PERSON] . Покласти на орган опіки та піклування Івано-Франківської міської ради контроль за виконанням [PERSON] батьківських обов`язків стосовно дитини [PERSON] , [INFO] » В решті рішення залишено без змін ( а.с. 20-29) . Пунктом 15 Постанови Пленуму Верховного суду України № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 року позбавлення батьківських прав ( тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують , та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. При вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьками обов`язків по вихованню, а також встановити, що вони ухиляються від їх виконання свідомо, тобто, що вони систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжують не виконувати свої батьківські обов`язки. Згідно з висновком Органу опіки та піклування Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради № 1415 від 30.12.2020 року вважається за доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 77-82) оскільки батько не змінив свого ставлення до виконання батьківських обов`язків навіть після того, як був попереджений про це апеляційним судом. Доказів на спростування наведених фактів, відповідачем суду не надано. Відповідно до ст. 165 СК з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися: один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, у якому вона перебуває; орган опіки та піклування; прокурор; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до вимог ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Пункт 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» закріплює, що особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що відповідач не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, його навчання, підготови до самостійного життя, з огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов про є обгрунтованим, таким, що відповідає інтересам дитини та підлягає задоволенню. На підставі вищенаведеного, відповідно до ст. ст. 164, 165 Сімейного кодексу України, ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», ст. ст. 3, 6, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», 3, 4, 10, 12, 13, 17, 18, 76-81, 133, 137, 141, 222, 224, 258-259, 263-268, 273, 280-289, 352, 354-355 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved