Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком №30-А по вулиці 10 Слобідській (Луначарського) в місті Миколаєві, оскільки відповідач не проживає в будинку з жовтня 2015 року в звязку із виїздом на інше місце проживання разом із батьками, що порушує права позивача щодо володіння, користування та розпорядження своїм майном. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала. Від відповідача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи за його відсутністю, проти позовних вимог не заперечував. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася, про причини неявки не повідомила. Представник третьої особи у судове засідання не зявився. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного. [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 21/100 часток житлового будинку №30-А по вулиці 10 Слобідській (Луначарського) в місті Миколаєві на підставі договору купівлі-продажу від 22.06.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №2235. Вказане підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.11.2017 року №102693520. Рішеннями Ленінського районного суду м. Миколаєва від 18 жовтня 2016 року та від 19 травня 2017 року визнано [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком №30-А по вулиці Луначарського в м. Миколаєві. Відповідно до довідки житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» від 04.08.2017 року №2961, відповідач у будинку зареєстрована з 17.08.2013 року. Актом від 01.08.2017 року підтверджений факт не проживання [PERSON], [INFO], з 01.10.2015 року в звязку із переїздом на постійне місце проживання до країни Італія до матері [PERSON]. Також факт не проживання доньки протягом більше року підтвердив її батько [PERSON] у своїй заяві (а.с.29) Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сімї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сімї власника без поважних причин понад один рік. Разом із цим, правова позиція в вказаній справі полягає у наступному: аналіз положень статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Враховуючи, що реєстрація місця проживання відповідача [PERSON], яка не є членом сімї позивача, у належному позивачу житловому будинку перешкоджає реалізації останньою права розпорядження власним майном, визнання позову відповідачем, наявні підстави для задоволення позову. На підставі ст. ст. 317, 321, 383, 391 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved