Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом та просить визнати протиправними дії Приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бакумової А.В. та Акціонерного товариства комерційний банк «ПРИВАТБАНК» щодо проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та визнати протиправним та скасувати рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Бакумової А.В., згідно з яким 24.10.2016 року внесено до державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності №17134437 про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на підставі договору іпотеки. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 06.06.2008 року між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредитні кошти у розмірі 30000 доларів США зі сплатою відсотків (18,0 % на рік) строком до 05.06.2018 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладений договір іпотеки від 06.06.2008 року, за умовами якого позивач передала банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] . В жовтні 2017 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до неї з позовом про виселення, з якого вона дізналася, що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач також вказує, що здійснення перереєстрації квартири, суперечить вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, Закону України «Про іпотеку» та Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Ухвалою судді Московського районного суду м.Харкова від 14.01.2020 року відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову. Інші процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, зупинення і поновлення провадження тощо): не застосовувались. Відповідачами у встановлений строк та станом на момент прийняття рішення по справі не надано заперечень щодо розгляду справи у порядку спрощеного провадження, відзиву на позовну заяву та доказів, котрими підтверджуються заперечення проти позову. Розглянувши подані матеріали, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 06.06.2008 року між позивачем та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладено кредитний договір, за умовами якого вона отримала кредитні кошти у розмірі 30000 доларів США зі сплатою відсотків (18,0 % на рік) строком до 05.06.2018 року. В забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між нею та ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» укладений договір іпотеки від 06.06.2008 року, за умовами якого позивач передала банку в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Пунктом 26 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п.п. 15.7.1., 15.7.2, 19.9. цього договору, відповідно до розділу 5 Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. При зверненні стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку сторони погодились, що початкова ціна предмету іпотеки встановлюється в розмірі 50 % від його вартості згідно п. 10 цього договору. Згідно з п. 22 іпотечного договору, реалізація предмету іпотеки здійснюється відповідно до умов цього договору та чинного законодавства України. Пунктом 26 іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки за вибором іпотекодержателя може бути здійсненим у позасудовому порядку шляхом: 1) переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов`язаний письмово повідомити іпотекодавця; 2)продажу предмета іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом, в тому числі на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст.38 Закону України «Про іпотеку», для чого іпотекодавець надає іпотекодержателю право укладати такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд іпотекодержателя і здійснити всі необхідні дії від імені іпотекодержателя. Зазначені обставини підтверджуються копією кредитного договору, договору. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Правовідносини, які стосуються порядку звернення стягнення на передане в іпотеку майно, врегульовані Законом України «Про іпотеку». Цим Законом визначені способи звернення стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання чи неналежного виконання забезпеченого іпотекою зобов`язання. Так, звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Позасудовий спосіб захисту права за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в договорі іпотеки реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Відповідно до ст. 36 Закону України «Про іпотеку», сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Після завершення позасудового врегулювання будь-які наступні вимоги іпотекодержателя щодо виконання основного зобов`язання: боржником - фізичною особою є недійсними, якщо інше не визначено договором іпотеки чи договором про надання кредиту, чи договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Таким чином, реєстрація права власності відбувалась на підставі договору іпотеки, яким передбачена можливість задоволення вимог іпотекодержателя в позасудовому порядку. Стосовно посилань Позивача, що Банк порушив вимоги Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014р. № 1304-VII суд зазначає наступне: 07.06.2014р. набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014р. № 1304-VII, пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Суд при ухваленні рішення приймає до уваги правовий висновок, що зроблений Верховним Судом в Постанові від 02.10.2019 року по справі № 201/7030/17, відповідно до якого, чинним законодавством передбачено порядок задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки як шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса (у примусовому порядку), так і позасудове (добровільне) врегулювання згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, зокрема, й права іпотекодержателя від свого імені продавати предмет іпотеки. Тобто Верховний Суд зробив висновок, що позасудовий порядок є добровільним способом врегулювання, а не примусовим, а Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014р. № 1304-VII вказує саме про примусові порядки. Аналогічні за змістом висновки зроблено і в Постановах Верховного Суду від 12 липня 2018 року по справі № 372/977/16, від 13 червня 2018 року по справі № 645/5280/16-ц; від 21 листопада 2018 року по справі № 640/17931/16. Враховуючи викладене вище, позов необґрунтований та задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed