Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який надалі вточнила, про стягнення з відповідача 1/2 частки вартості автомобіля, що складає суму 52703 грн., посилаючись, що у період шлюбу сторонами було набуто у власність спільне майно - автомобіль марки «Фольксваген-Джетта», реєстраційний номер [NUMBER]. Будь-яких домовленостей із відповідачем щодо поділу спірного майна у позивача немає. З часу розірвання шлюбу вказаний автомобіль між сторонами поділено не було, він знаходився у користуванні відповідача, який був відчужений відповідачем без повідомлення її про це. Відповідач у судове засідання не з'явився, під час розгляду справи, факт придбання автомобіля під час шлюбу та подальше відчуження цього майна не заперечував. Заслухавши доводи позивача та його представника, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 25 січня 2002 року, рішенням Київського районного суду міста Одеси від 07 липня 2011 року, яке набрало законної сили 19 липня 2011 року, шлюб між сторонами розірвано. Під час шлюбу сторонами було придбано автомобіль, марки «Фольксваген-Джетта», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], що підтверджується договором купівлі-продажу від 03 жовтня 2008 року, укладеним між ТОВ «Джерман-Автоцентр» та [PERSON] Відповідно до довідки - рахунку серії КІМ за № 504513 від 11 січня 2011 року, [PERSON], без згоди позивача - дружини - на той час, продав [PERSON] автомобіль, марки «Фольксваген-Джетта», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER]. Згідно з висновком судової авто-товарознавчої експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз за № 531 від 03 березня 2012 року, станом на 03 березня 202 року ринкова вартість автомобіля, марки «Фольксваген-Джетта», 2008 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], складає 105406 грн. Відповідачем цей висновок не оспрюється. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, яке подружжя придбало у шлюбі, належить дружині й чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав через поважну причину (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що будь-яка річ, придбана за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Отже, виходячи з того, що в Україні діє загальний режим спільності майна подружжя, згідно з яким майно, набуте в шлюбі, вважається таким, що належить подружжю, то у зв'язку з цим речі, набуті за час шлюбу, автоматично підпадають під режим спільного майна подружжя. Відповідно до п. 23, 24 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При визначенні майна, яке підлягає поділу, необхідно вирішити питання, коли саме сторонами припинений шлюб; обсяг спільного майна, нажитого за час ведення спільного господарства; джерел його придбання, наявності боргів подружжя за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності подружжя, тобто, якщо майно було набуте за час шлюбу, передбачається (презумується), що воно є спільним. Придбання майна на підставі договору купівлі-продажу, учасником якого був лише один з подружжя, не свідчить про належність вказаного майно до його, як покупця роздільного майна. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтями 70, 71 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою. Відповідно до п. 25 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України, щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Пунктом 19 вказаної постанови Пленуму ВСУ передбачено, що, вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою, відповідно до положень ЦК України, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби, або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до ч. 2-3 ст. 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Пунктом 22 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року, визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Суд дійшов висновку, що стягненню зі [PERSON] на користь [PERSON] підлягає 1/2 вартості автомобіля - у сумі 52703 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 527 грн. 03 коп.

Outcome: approved