Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовною заявою до відповідача, вимоги за якою уточнила заявою 02.10.2017, просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до Австрії, місто Ладек, на період зимових канікул з 31.12.2017 по 15.01.2018 та до Німеччини, місто Мерзебург, на період літніх канікул з 04.06.2018 по 25.08.2018 з малолітніми дітьми - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], без згоди (нотаріально посвідченої заяви) та супроводу батька [PERSON], [INFO], у її супроводі, як матері. Також просить надати їй дозвіл без згоди батька [PERSON], [INFO], оформляти документи для тимчасового виїзду за кордон малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що у шлюбі із відповідачем у них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], які після розірвання шлюбу залишилися проживати з нею. На даний час вона отримала запрошення від родички Німеччини, в якому та запрошує її разом із дітьми провести у неї літні канікули. Крім цього, в період зимових канікул нею зарезервовано готельний номер в місті Ладек, Австрія, що розташований в Альпах, де вона планує оздоровити дітей. Відповідач з початку весни обіцяв, що надасть згоду на тимчасовий виїзд дітей за межі України, однак постійно міняв думку з цього приводу, а на даний час добровільно таку згоду відмовляється надати. Внаслідок таких дій відповідача, вона позбавлена можливості оздоровлювати дітей за кордоном, тому змушена звернутися до суду за захистом свого права та інтересів дітей. Просить позов задовольнити. В судовому засіданні позивач, підтримала позовні вимоги з аналогічних підстав. Вказала, що на даний час вона сплатила 200 євро завдатку за бронювання готельного номеру в Австрії, отримала підтвердження бронювання, а тому переконана, що немає підстав вважати, що вона має намір вивезти дітей за кордон у невідомому напрямку. Крім цього вказала, що дітей на відпочинок вона має намір везти літаком, з метою унеможливлення негативних наслідків для стану здоров'я дітей, що можуть бути викликані внаслідок тривалого переїзду. Однак, на даний час не може придбати квитки, оскільки не впевнена в оперативності розгляду судової справи та набранням законної сили рішенням суду. Щодо поїздки у літній період, ствердила, що має запрошення від тітки, яка проживає в Німеччині та готова надати їй з дітьми місце для проживання протягом літніх канікул. Відповідач в судовому засіданні відносно позову заперечив. Вказав, що дійсно оздоровлення дітей за кордоном відповідатиме інтересам дітей, однак він не вірить позивачу, вважає, що даний позов заявлений з метою безповоротного вивозу дітей за кордон внаслідок чого будуть порушені його права батька на спілкування з дітьми та взяття участі у їх вихованні. Крім цього переконаний, що позивачем не надано суду достатніх та переконливих доказів про те, що в місці перебування за кордоном, діти будуть в повній мірі забезпечені необхідними умовами побуту. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи в судовому засіданні позовні вимоги визнала частково. Вказала, що оздоровлення дітей протягом зимових канікул відповідатиме інтересам дітей, позивачем представлено достатні докази про місце та умови перебування дітей, такі є задовільними, а тому в цій частині не заперечує відносно задоволення позову. В частині надання дозволу на виїзд дітей в період літніх канікул, позовні вимоги заперечила, вважає, що позивачем не доведено перед судом необхідності перебування дітей протягом тривалого часу, на протязі трьох місяців, за межами України. Крім цього, представлено щодо цих обставин суперечливі докази. Також вважає, що є безпідставною вимога про надання дозволу на виготовлення проїзних документів на ім'я дітей, оскільки такі виготовляються за заявою одного із батьків. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд позов задовольняє частково з таких підстав. Згідно з копіями свідоцтв про народження (а.с.6,7) батьками малолітніх [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], являються [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 14.09.2016, залишеного без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.11.2016, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, неповнолітніх дітей залишено проживати з матір'ю [PERSON] (а.с.8-10). Позивач звернулася до суду із позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за межі України у конкретні країни в період зимових та літніх канікул на визначений термін, без згоди батька та його супроводу, оскільки вважає що таке сприятиме інтересам дітей, їх розвитку та оздоровленню. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікована Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч. 7, 8 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України встановлено, зокрема, Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Відповідно до пункту 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється лише за згодою обох батьків (усиновлювачів, піклувальників) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених батьками. Відповідно до п. 22 ч. 1 цих Правил виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. З наведених правових норм випливає, що неповнолітні діти мають право виїзду за кордон, і передбаченими нормами чинного законодавства не встановлено обмежень щодо виїзду неповнолітніх дітей за кордон, а лише передбачено певний порядок їх виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків, одним із завдань якого є забезпечення права другого з батьків знати про місце перебування дитини за кордоном та час такого перебування. При цьому реалізація такого права полягає у наданні разового дозволу на конкретно визначену поїздку із конкретно визначеними періодом та місцем перебування за кодоном неповнолітньої дитини. Згідно представлених підтверджуючих документів про бронювання, судом встановлено, що позивачем заброньовано номер в готельному комплексі «Трамсергоф» на одну дорослу особу та двох дітей у м. Ландек республіки Австрія на період з 30.12.2017 по 15.01.2018. В судовому засіданні позивач пояснила, що даний готельний комплекс розташований в гірській місцевості Альп республіки Австрія, де вона має фінансову можливість оздоровити дітей протягом зимових канікул, та зобов'язалася повернути дітей у визначений термін. Крім цього вказала, що жодних підстав вважати, що вона не поверне дітей в Україну немає, оскільки одна з доньок навчається у школі за постійним місцем проживання, куди повинна повернутися після завершення канікул. Крім цього, за місцем проживання дітей нею зводиться житловий будинок для дітей, і вона не планує виїжджати з дітьми на постійне проживання за кордон. За таких обставин, оскільки позивачем дотримано вимоги встановленого порядку виїзду дітей за кордон, а саме визначено конкретний період, мету та місце перебування дітей за кодоном, з обов'язком повернення дитини до постійного місця проживання, а відповідач в судовому засіданні підтвердив свою відмову добровільно надати згоду на виїзд дітей за кордон, тому позовні вимоги [PERSON] є підставними та таким що підлягають до задоволення в цій частині. Крім цього, слід надати дозвіл позивачу на виготовлення проїзних документів без згоди батька, оскільки відповідач добровільно відмовляється надати свою згоду. В частині надання дозволу на виїзд неповнолітніх дітей на період літніх канікул із 04.06.2018 по 25.08.2018 у Німеччину, суд позовні вимоги відхиляє, оскільки позивачем не доведено судом необхідності перебування дітей протягом тривалого часу (майже три місяці) за межами України. Крім цього, надання такого дозволу, на переконання суду, порушить принцип рівності прав батьків на участь у вихованні дітей, так як відповідач протягом усього літа 2018 року буде позбавлений можливості бачитися із дітьми, спілкуватися, займатися їх вихованням, а також організації спільного відпочинку в період літніх канікул. Задовольняючи частково позовні вимоги, суд одночасно не приймає до уваги заперечення відповідача про те, що існує ризик неповернення позивачем дітей в Україну, оскільки такі обставини відповідачем не підтверджені жодними доказами. В той же час судом враховується, що діти мають постійне місце проживання в Україні, одна з дітей навчається у середній загальноосвітній школі, дозвіл на виїзд дітей надається на конкретно визначені період та місце з покладенням обов'язку на позивача повернути дітей в Україну по спливу цього періоду.

Outcome: partial