Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] Свої вимоги мотивувала тим, що [PERSON], визнаний таким, що втратив право користування вищезазначеною кімнатою на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.08.2014 року, здійснив реєстрацію свого малолітнього сина [PERSON], який не проживає в вищезазначеній кімнаті, не бере участі в утриманні житла, не сплачує комунальні послуги. Однак реєстрація [PERSON] за адресою не дає можливості позивачу реалізовувати своє право користування майном належним чином. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням кімнатою [ADDRESS] Представник третьої особи надав заяву про слухання справи за його відсутністю, та надав висновок органу опіки та піклування. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 02 червня 2006 року до 17 вересня 2012 року. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 17 вересня 2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірваний. Від шлюбу мають неповнолітню доньку - [PERSON], [INFO]. Відповідно до довідки Спеціалізованого комунального підприємства «Гуртожиток» від 23.02.2017 року за вих.. № 758 виданої [PERSON] про те, що вона є власником особового рахунку кімнати № [ADDRESS], та за вказаною адресою зареєстровані [PERSON] та відповідач - [PERSON] Згідно із відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області від 20.03.2017 року, [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не значиться. Відповідно до висновку виконавчого комітету Миколаївської міської ради від 27.03.2018 року за вих. № 604/02-02.01-22/22/14/18 орган опіки та піклування виконавчого комітету Миколаївської міської ради вважає недоцільним визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування кімнатою [ADDRESS] Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно вимог ст. 64 ЖК України, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму житлового приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Відповідно до положення ст. 65 ЖК України, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім'ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселились в жиле приміщення відповідно до цієї статті як члени сім'ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім'ї права користування приміщенням, якщо при їх вселенні між цими особами, наймодавцем, наймачем та членами його сім'ї, які проживають разом з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно до ч. 1 ст. 71 Житлового кодексу України при тимчасовій відсутності наймача чи членів його сім'ї за ними зберігається житлове приміщення на протязі шести місяців. Відповідно до п. 10 Постанови пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності суд може продовжити пропущений строк. Судом встановлено, що [PERSON] не є членом сім'ї наймача спірної квартири, фактично проживає з Батьком [PERSON], у спірній квартирі не проживав та не проживає. Згідно статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. На підставі ч. 4 ст. 29 Цивільного кодексу України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місце знаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Разом з тим, Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір проживання в Україні» не ставить місце фактичного проживання особи в залежність від місця її реєстрації, а тому місцем проживання особи може бути будь-яке жиле приміщення, у якому особа проживає постійно або тимчасово, яке належить цій особі на праві власності або праві користування, що визнається власником жилого приміщення. Отже, місцем проживання неповнолітньої або малолітньої особи є фактичне місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона дійсно проживає. Крім того, місце проживання дитини за фактичним місцем проживання батьків не є безумовним, якщо суд установить інше постійне місце проживання дитини. Згідно актового запису про народження № 2102 від 05.07.2013 року батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON]. Заочним рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 07.08.2014 року [PERSON] визнано таким, що втратив право користування житловим приміщенням - кімнатою [ADDRESS] Рішення суду набрало законної сили 18.08.2014 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Миколаєві від 03.10.2014 року виправлено описки в рішенні суду від 07.08.2014 року по цивільній справі № 2/489/2125/14, а саме по тексту рішення помилково вказано адресу житлового приміщення «[ADDRESS] змінено на вірну «[ADDRESS]», помилково вказане прізвище «[INFO]» замість «[INFO]» та ім'я дитини «[INFO]» на вірне «[INFO]». [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] - 23 вересня 2014 року. За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Відповідно до частин 1, 2 статті 11 Закон України «Про охорону дитинства» сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. А отже обов'язок і відповідальність за створення належних умов для проживання дитини покладається на її сім'ю, тобто в даному випадку батьків. Частиною 4 ст. 29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Відтак суд не приймає до уваги Висновок органу опіки та піклування щодо недоцільності визнання неповнолітньої дитини такою, що втратила право користування квартирою, оскільки це порушує права наймача житла на вільне розпорядження, користування майном за таких умов. Таким чином, оскільки [PERSON] не є членом сім'ї наймача, жодних домовленостей про порядок користування житловим приміщенням між сторонами не встановлено, фактично з [PERSON] проживає за іншою адресою разом з батьками, суд вважає що позов підлягає задоволенню. Вимоги про розподіл судових витрат позивачем не ставилось, тому витрати пов'язані з судовим розглядом цивільної справи покладаються на позивача.

Outcome: approved