Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за аліментами та неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, який в ході розгляду справи уточнила, та просила суд стягнути з [PERSON] на свою користь кошти на утримання (аліменти) дитини [PERSON], [INFO], за Договором про участь у вихованні та утриманні дитини від 04.11.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2121, за період з 04 листопада 2015 року до 10 серпня 2017 року в розмірі 110\~000 грн. 00 коп.; стягнути з [PERSON] на свою користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів за Договором про участь у вихованні та утриманні дитини від 04.11.2015 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 2121, в розмірі 31\~750 грн.00 коп. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 16 березня 2013 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22.05.2015 року розірвано. За час перебування у шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO]. 04 листопада 2015 року між ними було укладеного Договір про участь у вихованні та утриманні дитини, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрований в реєстрі за №2121. Відповідно до умов договору відповідач зобовязаний щомісячно сплачувати їй кошти на утримання дитини в розмірі 5000,00 грн. до досягнення дитиною повноліття, тобто до 22 липня 2031 року. Зазначені кошти повинні передаватись щомісячно в безготівковій формі на картковий рахунок, строком переказу не пізніше 10 числа місяця, за який здійснюється оплата. Однак відповідач вказаних умов договору не дотримується та не перераховує кошти на утримання дитини. Вказала, що в червні 2015 року відповідачем їй було передано пластикову картку ПАТ КБ «ПриватБанк», яка належить відповідачу та відкрита на його імя, повідомивши їй пін-код від цієї карти та після укладення Договору повідомив їй, що згоден перераховувати грошові кошти на утримання дитини тільки на цю картку, на свій власний рахунок, який він постійно блокує. Проте ці дії відповідача не відповідають умовам Договору, тому кошти, які відповідач деякий час перераховував на зазначений рахунок слід вважати коштами на додаткове утримання дитини. Отже, починаючи з дня укладення договору, її неодноразові звернення з вимогою сплачувати аліменти на картковий рахунок, який належить матері дитини, тобто їй, як того вимагає п.10 Договору, відповідач ігнорує та продовжує у період з грудня 2015 року по теперішній час перераховувати грошові кошти на свій рахунок. У подальшому відповідач продовжував перераховувати грошові кошти на належний йому картковий рахунок та самостійно користуватися перерахованими собі ж коштами. Зазначила, що [PERSON] відповідно до договору мав сплатити на її користь кошти на утримання дитини за період з 4 листопада 2015 року по липень 2017 року в розмірі 110000,00 грн. У звязку з чим виникла заборгованість на зазначену суму. Також вважає, що загальна неустойка за період з 04 листопада 2015 року до липня 2017 року складає 31\~750, 00 грн., яку відповідач в добровільному порядку відмовляється сплатити, у звязку із чим вона змушена звернутися до суду з даною позовною заявою. Представник позивача [PERSON], у судовому засіданні наполягала на задоволенні позовних вимог, вказавши, що 07.09.2016 року на депозитний рахунок приватного нотаріуса надійшли грошові кошти від [PERSON], із метою виконання зобовязань згідно з договором про участь у вихованні та утриманні дитини в сумі 23525,00 грн., які були отриманні позивачем, проте вона вважає їх додатковими витратами на утримання дитини. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав. Вказав, що належним чином виконує вимоги Договору про участь у вихованні та утриманні дитини, передав позивачеві банківську картку Приватбанку № 5168742021518539, яку остання використовувала для своїх потреб. Грошові кошти в сумі 5\~000 грн. ним щомісячно перераховуються на зазначену вище картку, яка йому належить, пояснив, що коли термін дії картки закінчився, позивач до нього із проханням перевипуску картки не зверталась. Тому просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі Представник відповідача [PERSON] у суді посилався на невиконання позивачем умов Договору, та те, що відповідачем 07.09.2016 року на депозитний рахунок приватного нотаріуса надійшли грошові кошти від [PERSON], із метою виконання зобовязань згідно з договором про участь у вихованні та утриманні дитини в сумі 23525,00 грн., тому сума несплачених аліментів у позовних вимогах не відповідає дійсності. Просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, повно і всебічно з`ясувавши обставини цивільної справи, досліджені в судовому засіданні, дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, мотивуючи своє рішення таким чином. Статтею 180 Сімейного кодексу України встановлено обовязок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 189 Сімейного кодексу України, батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Як встановлено судом, 16 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 22.05.2015 року було розірвано (а.с.8). За час перебування у шлюбі у подружжя народився син [PERSON], [INFO]. Згідно із свідоцтва про народження серії І-КИ №455164, виданого Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, актовий запис №903, [PERSON] є батьком [PERSON], [INFO] (а.с.7). 04 листопада 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладеного договір щодо визначення місця проживання дитини та способу участі батька у вихованні дитини та усунення перешкод у спілкуванні дитиною, виплат аліментів на дитину, виплат аліментів на дружину, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 2121 (а.с.9). Пунктом 5 вказаного договору визначено, що батько зобовязаний щомісячно сплачувати матері кошти на утримання (аліменти) на дитину в розмірі 5000 грн. до досягнення дитиною повноліття тобто до 22.07.2031 року, з перерахуванням вказаних коштів щомісячно в безготівковій формі на картковий рахунок Матері або дитини, який знаходиться у розпорядження Матері або дитини, строком переказу не пізніше 10 числа місяця, за який здійснюється оплата (п. 10 Договору). Відповідно до повідомлення №1 від 26.10.2016р. [PERSON] зверталась до [PERSON]С, з повідомленням реквізитів свого карткового рахунку, яке отримане відповідачем, згідно до поштового повідомлення 04.11.2016р. (а.с.10). Суд приходить до висновку, що за умовами вказаного Договору (пункт 5) відповідач зобовязаний щомісячно сплачувати позивачу кошти на утримання (аліменти) на дитину в розмірі 5000 грн. до досягнення дитиною повноліття в безготівковій формі саме на картковий рахунок Матері або дитини, який знаходиться у розпорядження Матері або дитини, а не на рахунки третіх осіб. Тому посилання відповідача на те, що ним передану позивачеві банківську картку №5168742021518539, відкриту на його ім`я у ПАТ КБ«ПриватБанк», на яку він перераховує грошові кошти, суд розцінює як невиконання умов Договору, який підписано сторонами. Як вбачається з виписки по картковому рахунку, відкритому [PERSON], на виконання умов Договору, за період з 26.09.2016р. по 22.02.2017р. грошові кошти на вказаний рахунок не надходили (а.с.11). Згідно з довідкою від 26.01.2016р. ПАТ КБ «ПриватБанк» наданої [PERSON], банк не має змоги надати виписку по картковому рахунку №5168742021518239, у звязку з тим, що картковий рахунок належить іншій фізичній особі (а.с.12). Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», розяснено що згідно до ст.192 СК розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, судом може бути змінено за позовом платника або одержувача аліментів у зв'язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров'я когось із них. Пунктом 26 Договору передбачено, що з усіх питань, що не врегульовані цим договором, сторони керуються чинним законодавством України. Статтями 626, 629 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.ст. 610,612 ЦК України, порушення зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання. Судом, встановлено та матеріалами справи підтверджено, що відповідачем порушуються умови договору, що призвело до виникнення заборгованості по сплаті аліментів. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по сплаті аліментів в сумі 110 000 грн. Щодо посилань відповідача з приводу часткової сплати аліментів шляхом зарахування на депозитний рахунок приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] грошових коштів в сумі 23\~525,00 грн. від [PERSON] з метою виконання умов договору (а.с.16), суд зазначає таке. Представником позивача не заперечувався факт перерахування грошових коштів на імя позивача, однак ці кошти були розцінені як додаткові витрати на дитину. З вказаною позицією погоджується і суд, оскільки порядок перерахунку/отримання вказаних коштів не відповідає п. 5 Договору, умови якого були погоджені сторонами у справі. Позовні вимоги в частині стягнення неустойки також підлягають задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ч. 1 ст. 196 СК України у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобовязана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Згідно із розрахунків позивача, які суд приймає як вірні, за період з 04 листопада 2015 року по серпень 2017 року розмір неустойки (пені) від суми несплачених аліментів за кожен день прострочення, склав 31 750 грн. 00 коп. (а.с.49). Таким чином, судом встановлено, що відповідач знав про свій обов'язок щодо сплати аліментів на утримання дитини з часу укладення Договору, заборгованість по сплаті аліментів виникла за вини відповідача, а відтак, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача неустойки (пені) за прострочення по сплаті аліментів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно із ч. 8 ст. 81 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Відповідно до ч.9 ст. 81 ЦПК України копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Так, відповідачем після початку розгляду справи по суті та фактичного перебування даної справи в провадженні суду понад шести місяців, були подані докази, які обґрунтовували його заперечення проти позову. Однак суд позбавлений можливості надати їм належну оцінку з огляду на пропуск процесуальних строків, визначених ч. 2 ст. 126 ЦПК України для подання доказів стороною у справі, та неподанні відповідачем мотивованого клопотання щодо поважності причин пропуску строку подання цих доказів. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, враховуючи часткове задоволення позовних вимог, згідно ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним та документально підтверджені судові витрати по сплаті судового збору (а.с.6) у сумі 664,75 грн. На підставі ст.ст. 180, 189, 196 СК України, ст.ст. 626,629,610,629 ЦК України,

Outcome: approved