Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] . Мотивуючи свої вимоги тим, що відповідачі хоча і зареєстровані за вказаною адресою, проте не проживають з 2006 року, тобто з часу, коли він став власником житлового будинку. Відповідачі не є його членами сімї. Реєстрація відповідачів у будинку порушує право власності на вільне володіння, користування та розпорядження власністю, також призводить до додаткових витрат по платі комунальних послуг. Посилаючись на вищевикладене, позивач просить суд визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням будинком [ADDRESS] . Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Житловий будинок [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу житлового будинку від 20.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Дворецькою О.М та зареєстрованого в реєстрі за № 2112, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 02.08.2011 року та витягом про державну реєстрацію прав від 17.08.2011 року. Згідно довідки з Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 19.06.2019 року за вих. № 19.03.03-25/І/3257/19, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно Акту\~про не\~проживання від\~05.07.2019\~року,\~складеного сусідами\~позивача:\~ [PERSON] ,\~ [PERSON] (не містить печатки установи, яка б підтвердила дійсність підписів), за адресою: [ADDRESS] , починаючи з травня 2006 року фактично не проживають [PERSON] , [PERSON] . Згідно відомостей з Відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області від 07.08.2019 року за вх. № 19470, та з Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 28.08.2019 року за вих. № 19.03.03.11/6415/19, [PERSON] , [INFO] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно відомостей з Відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області від 07.08.2019 року за вх. № 19465, та з Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 28.08.2019 року за вих. № 19.03.03.11/6415/19, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічна правова позиція висловлена Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16. За таких обставин, оскільки відповідачі не проживають в спірному будинку, витрати на його утримання не несуть, суд вважає, що факт реєстрації відповідачів у квартирі позивача порушує його права як власника, а тому вимога про визнання відповідачів втратившими права користування, підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved