Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-21 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, а саме: на земельні ділянки згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №086639 від 11 листопада 2003 року. Мотивує свій позов тим, що 19 лютого 2014 року померла її баба [PERSON]. Позивач є спадкоємицею майна померлої за заповітом, прийняла спадщину, просить визнати її право власності на спадкові земельні ділянки. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, однак в поданій до суду заяві позов підтримала повністю, просила його задовольнити, а справу слухати у її відсутність. Представник відповідача Бранівської сільської ради Горохівського району Волинської області в судове засідання не зявився, однак в своїй заяві до суду позов визнав повністю, не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на спадкове майно. Справу просить слухати у його відсутність. Ухвалою Горохівського районного суду Волинської області від 10 березня 2017 року до участі в справі в якості співвідповідачів було залучено [PERSON] та [PERSON]. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак в своїй заяві до суду позов визнав повністю, не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на спадкове майно. Справу просить слухати у його відсутність. Згідно свідоцтва про смерть відповідач [PERSON] помер 11 грудня 2016 року. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення. Згідно з ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. А відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно заповіту, посвідченого секретарем Бранівської сільської ради Горохівського району Волинської області і зареєстрованого 09 липня 1997 року в реєстрі за №29 стверджується, що [PERSON] належну їй земельну частку заповіла своїй внучці [PERSON]. Свідоцтвом про шлюб стверджується, що [PERSON] 31 липня 2015 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище «Тимчук» на «Шрамко». Згідно з свідоцтва про смерть, [PERSON] померла 19 лютого 2014 року. Довідкою Бранівської сільської ради Горохівського району Волинської області №930 від 25 липня 2016 року стверджується, що спадкоємцями майна після смерті [PERSON] за законом є сини [PERSON] та [PERSON], за заповітом [PERSON], тобто позивач. Заповіт [PERSON] не змінений і не скасований. З спадкової справи, заведеної 17 серпня 2016 року Горохівською державною нотаріальною конторою за №318/2016 стверджується, що після померлої 19 лютого 2014 року [PERSON] спадщину прийняла [PERSON], тобто позивач. З Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №086639 від 11 листопада 2003 року вбачається, що [PERSON] належали земельні ділянки відповідних розмірів. З постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08 грудня 2016 року вбачається, що [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на нього. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Аналогічна думка викладена в роз'ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Суд вважає, що неможливість позивача отримати свідоцтво про право на спадщину є порушенням її права власності, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку держави перед іншими суб'єктами цивільних та інших правовідносин. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, судом встановлено, що позивач після смерті [PERSON] прийняла спадщину, а тому суд, з метою виконання волі спадкодавця, вважає, що слід встановити право власності по спадкуванню за заповітом [PERSON] на земельні ділянки згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії Р1 №086639 від 11 листопада 2003 року.

Outcome: approved