Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-14 00:00:00

позивач звернулася із позовом в суд до відповідача про визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту від 29.01.2014 року №401579899, стягнення матеріальної шкоди у вигляді безпідставно сплачених на виконання договору кредиту коштів в сумі 1700 грн., стягнення моральної шкоди в розмірі 20400 грн. та стягнення матеріальної шкоди у виді коштів сплачених за розгляд справи третейським судом в розмірі 100 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що оспорюваний договір нею укладено під впливом обману, який полягав у тому, що 29.01.2014 року по місцю свого проживання в [ADDRESS], на пропозицію невідомих осіб, які представилися працівниками фірми «Лідер» разом з договором побутового підряду на встановлення ПВХ конструкцій на загальну суму 11394,70 грн., нею було укладено оспорюваний кредитний договір з умовами якого вона не мала можливості ознайомитися. Вказала, що перед укладенням договору їй було роз'яснено лише умови договору підряду про те, що оплата за виконані роботи із засклення балкону вона буде оплачувати частинами на рахунок ФОП [PERSON] В той же час, про те, що на оплату виконаних робіт їй пропонується взяти кредит в Банку, і що отримані в кредит кошти будуть перераховані на поточний рахунок сторонньої особи ФОП [PERSON] її ніхто не повідомив. Роз'яснивши, що такі умови є акційними, в послідуючому їй було надано для підписання договір підряду та інші документи при цьому без надання можливості детального вивчення цих документів. Лише, коли вказані особи залишили її квартиру, вона з'ясувала, що нею було укладено кредитний договір на суму 11394,44 грн. Спочатку вона не оспорювала кредитний договір, оскільки вважала, що після належного виконання робіт по встановленню конструкцій ПВХ, вона виконуватиме кредитні зобов'язання на суму придбаного товару. З цією метою нею було сплачено на виконання кредитного договору 1700 грн. Однак, ФОП [PERSON] свої зобов'язання по договору побутового підряду не були виконані, у 30-и денний термін конструкції ПВХ не були виготовлені та встановлені у її квартирі, а тому нею в судовому порядку було розірвано договір побутового підряду. Крім цього на підставі її заяви, та інших потерпілих, правоохоронними органами було порушено кримінальне провадження відносно [PERSON] за ознаками вчинення шахрайських дій передбаченими ч.1 ст. 190 КК України. А тому вважає, що внаслідок введення її в оману щодо істотних умов договору були порушені її права споживача, такий правочин не був спрямований на реальне настання наслідків, а відтак позовні вимоги про визнання недійсним правочину та стягнення безпідставно сплачених 1700 грн. в якості виконання умов кредитного договору, просить задоволити. Також просить стягнути з відповідача моральну шкоду, яка їй заподіяна внаслідок того, що протягом 12 місяців вона відчувала глибокі душевні страждання, оскільки будучи введеною в оману щодо вказаного договору, відчувала тиск зі сторони працівників відповідача, які їй телефонували неодноразово та погрожували забрати усе майно у випадку не виконання кредитних зобов'язань. Розмір моральної шкоди вона оцінює в сумі 20400 грн. А тому просить позов задоволити в цілому, а також стягнути 100 грн. за сплачений нею розгляд вказаної справи у третейському суді. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в цілому з наведених мотивів. Представник відповідача в судовому засіданні відносно позовних вимог заперечив, суду пояснив, що підстав для визнання недійсним кредитного договору від 29.01.2014 року №401579899 немає, оскільки такий підписаний позивачкою, містить у собі детальні умови надання кредиту та виконання боржником кредитних зобов'язань. Факт його підписання, а також часткове виконання позивачем в період з 28.02.2014 року по 30.03.2014 року, свідчить про те, що позивач була детально ознайомлене з умовами договору, з ними погоджувалася. Тому на його думку немає підстав вважати, що її було введено в оману з приводу істотних умов договору. Вважає безпідставною і іншу підставу визнання кредитного договору недійсним, оскільки на його переконання на момент укладення договору, були дотримані умови передбачені ст. 203 ЦК України щодо настання правових наслідків, так як договором було передбачено, що кредитні кошти на умовах та в строки визначені договором підлягали поверненню кредитору. Крім цього вважає необгрунтованими вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, оскільки не доведено, що внаслідок протиправних дій відповідача така їй була заподіяна та її розмір. А тому просить відмовити в задоволенні позову за його безпідставністю. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд позовні вимоги задовольняє частково з таких підстав. Судом встановлено, що 29.01.2014 року між фізичною особою підприємцем [PERSON] та позивачем [PERSON] було укладено договір індивідуального замовлення №АХ-430L (а.с.25), відповідно до умов якого виконавець ФОП [PERSON] зобов'язався організувати роботи по виготовленню та передачі у власність замовника [PERSON] ПВХ конструкцій, а замовник оплатити вартість виробів в розмірі 11394 грн. 70 коп. При цьому, після оплати повної вартості виробів замовником, виконавець зобов'язався передати у власність замовника виготовлені вироби протягом 31 робочого дня з моменту укладення договору. Крім цього, в цей же день, 29.01.2014 року між ПАТ «Альфа Банк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №401579899 (а.с.8), відповідно до якого сторони домовилися про надання Банком позичальнику [PERSON] споживчого кредиту на суму 11394 грн. 44 коп. під 0,01% річних в термін погашення кредиту до 30.01.2016 року, для оплати товарів згідно переліком, що вказаний у специфікації, оплати страхового платежу та оплати комісійної винагороди банку. При цьому відповідно до п.п. «а» п.2.5 договору визначено, що оплата товарів здійснюється згідно переліку вказаному у специфікації №401579899 від 29.01.2014 року або лист-гарантії до цього договору від 20.01.2014 року у загальній сумі 10255 грн. шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок ФОП [PERSON] Відповідно до п.2.8 кредитного договору комісійна винагорода банку: за надання кредиту становить 10,00%, яка сплачується одноразово при наданні кредиту; за управління кредитом становить: за період з 1-го місяця користування кредитом по 10-ий місяць користування кредитом - 0% від суми кредиту, за період з 11-го місяця користування кредитом по 24-ий місяць користування кредитом - 2% від суми кредиту, яка сплачується щомісячно за кожний місяць користування кредитом відповідно до графіку платежів; за надання (інформації) виписок за рахунком становить 20грн., яка сплачується позичальником щомісячно; за переказ готівкових коштів для зарахування на рахунок за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування банку в розмірі: при сумі поповнення до 1500 грн. - 10 грн., при сумі від 1500 грн. - комісійна винагорода не стягується; за виконання операцій переказу коштів за допомогою програмно-технічного комплексу самообслуговування агентів банку, в розмірі 1,8% від суми переказу, без ПДВ. Позивач вважає, що в момент укладення кредитного договору від 29.01.2014 року №401579899 були порушені її права споживача, оскільки її було введено в оману з приводу істотних умов договору. Дійсно, у відповідності до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1, 2 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту (в процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг (реєстратора, нотаріуса, страховика, оцінювача тощо), пов'язаних з одержанням кредиту та укладенням договору про надання споживчого кредиту; е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Крім цього, положеннями ч.1 ст. 230 ЦК України передбачено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України істотне значення має обман щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Крім цього, згідно коментарів постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» та судової практики Верховного Суду України з зазначеної категорії справ, при вчиненні правочину під впливом обману, формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини,які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речей, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначення. Внутрішня волі потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону,щоб спонукати її до вчинення є неодмінною умовою кваліфікації недійсності правочину за ст. 230 ЦК України. Спонукати потерпілого до вчинення правочину повинні не будь-які треті особи, як це має бути при помилці, а саме друга сторона правочину. Друга сторона правочину може спонукати потерпілого до вчинення правочину як безпосередньо, так і через третіх осіб. Головне, щоб цей вплив чинився на потерпілого з відома або на прохання другої сторони правочину. Якщо обман здійснено третьою стороною за власною ініціативою,підстав для визначення правочину недійсним немає, крім випадків коли третя особа була представником сторони правочину при його вчиненні. В ході судового розгляду судом безспірно встановлено, що оспорюваний кредитний договір від 29.01.2014 року №401579899 укладався в один день із договором індивідуального замовлення №АХ-430L в приміщенні квартири [ADDRESS]. Крім цього встановлено, і дані обставини не заперечені жодними доказами відповідачем, що в момент укладення договору про надання споживчого кредиту, представник Банку присутній не був, такий договір представлявся позивачу для підписання разом з іншими документами, стороною по договору індивідуального замовлення №АХ-430L. Жодних відомостей про виконання вимог ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», щодо попереднього письмового роз'яснення позивачу умов кредитного договору, відповідачем суду не представлено. Аналізуючи зміст зазначених правочинів, є очевидним, що метою укладення договору про надання споживчого кредиту, була оплата матеріалів та послуг з виготовлення конструкцій ПВХ ФОП [PERSON] В той же час, як вбачається із змісту кредитного договору, вигодонабувачем за цим договором являється інша фізична особа підприємець. Однак, як вбачається з рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 24.06.2014 року (а.с.20-21), у зв'язку із неналежним виконання взятих на себе зобов'язань ФОП [PERSON], договір індивідуального замовлення №АХ-430L був розірваний. Також в ході судового розгляду встановлено, що правоохоронними органами здійснюється кримінальне провадження стосовно особи [PERSON] за ознаками злочину передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, що полягали у вчиненні шахрайських дій при укладенні договору індивідуального замовлення №АХ-430L від 29.01.2014 року. Провадження на даний час зупинено у зв'язку із розшуком [PERSON] За наведених обставин суд надає віри поясненням позивача про те, що на момент укладення договорів, 29.01.2014 року її не було повідомлено про істотні умови кредитного договору, і з його змістом вона не мала можливості ознайомитися, оскільки на час його підписання представник Банку був відсутній, договір укладався пакетом разом з іншим договором про надання послуг в приміщенні її квартири, відомостей про письмове ознайомлення позивача із умовами договору відповідачем не представлено. Також, за наслідком укладення договорів жодного товару нею придбано та отримано не було, кредитні кошти були перераховані банком на рахунок сторонньої особи, яка не була стороною договору індивідуального замовлення. Крім цього, як вказала позивач у судовому засіданні в момент підписання договору споживчого кредиту вона не усвідомлювала того факту, що укладає договір із банком, оскільки представник банку був відсутній, а сторона за договором індивідуального замовлення її запевнила, що нею укладається договір про виготовлення конструкцій ПВХ з розстрочкою оплати їх вартості, а не отримання повної суми в кредит. З врахуванням наведеного суд приходить до переконливого висновку про те, що внаслідок недобросовісних дій сторони за договором індивідуального замовлення №АХ-430L від 29.01.2014 року, які полягали у тому, що не будучи представником ПАТ «Альфа-Банк», але володіючи без відповідних повноважень примірником кредитного договору №401579899, нею не було надано позивачу можливості ознайомитися з договором, одночасно надано неправдиву та неповну інформацію про правову природу правочину, зміст прав та обов'язків, що виникали у позивача після укладення такого правочину, і в такий спосіб, шляхом обману, у позивачеві було недобросовісно сформовано внутрішню волю до укладення оспорюваного правочину. А тому в цій частині позовні вимоги є підставними та підлягають до задоволення шляхом визнання недійсним кредитного договору. При цьому, суд не враховує заперечення відповідача в частині того, що факт часткового виконання позивачем кредитного зобов'язання на суму 1700 грн. у березні 2014 року свідчить про те, що позивач була ознайомлена та приймала умови кредитного договору, оскільки як встановлено в судовому засіданні, на момент укладення договору позивач із умовами кредитного договору ознайомлена не була. Крім цього, як зазначила в судовому засіданні позивач, і вказані обставини не спростовуються матеріалами справи, що із змістом кредитного договору вона ознайомилася уже після його підписання, і розуміючи безвихідність ситуації, вона певний час погоджувалася із передбаченими ним умовами за умови виконання взятих на себе зобов'язань ФОП [PERSON] за умовами договору індивідуального замовлення. Однак вказані зобов'язання ним виконані не були, товар на придбання якого за умовами договору вона розраховувала вона не отримала, у зв'язку із чим договір індивідуального замовлення було розірвано. А тому задовольняючи позов в цій частині, суд вважає, що слід застосувати правові наслідки недійсності правочину, передбачені ст. 216 ЦК України та стягнути на користь позивача, сплачені нею на виконання кредитного договору від 29.01.2014 року №401579899 грошові кошти в розмірі 1700 грн., підтверджені квитанцією (а.с.18). В частині стягнення з відповідача на користь позивача моральної шкоди в розмірі 20400 грн., суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки відповідно до положень ч.2 ст.230 ЦК України обов'язок по відшкодуванню такої покладається на особу, яка застосувала обман. Однак в судовому засіданні не встановлено безпосередньої вини працівників відповідача у застосуванні обману до позивача з метою впливу на її волю до укладення оспорюваного правочину, а відтак в цій частині позовні вимоги є безпідставними. Також безпідставними є вимоги позивача про стягнення із відповідача вартості розгляду справи у третейському суді в розмірі 100 грн., як такі, що не ґрунтуються на жодній правовій нормі чинного законодавства України, а відтак в цій частині в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Оскільки, позивач в силу положень Закону України «Про захист прав споживачів» звільнена від сплати судового збору за подачу позову, а суд задовольнив позовні вимоги частково, тому у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України судові витрати слід покласти на відповідача.

Outcome: approved