Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, мотивуючи його тим, що під час перебування у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, [INFO] року у них народився син - [PERSON] На підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2018 року їх шлюб з відповідачем був розірваний. Після розірвання шлюбу син залишився проживати разом із нею і він повністю перебуває на її утриманні. З моменту фактичного припинення шлюбних відносин і по сьогоднішній день, маючи реальну можливість приймати участь у вихованні та забезпеченні дитини, відповідач з власної ініціативи самоусунувся від виконання своїх батьківських обов'язків, не спілкується з дитиною та свідомо не приймає участі у житті сина. Вона має намір забезпечити дитині повноцінний відпочинок та оздоровлення в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя, задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров'я, фізичного, духовного та морального розвитку, що відповідає інтересам дитини у межах здійснення нею батьківських прав та обов'язків. Також [PERSON] мотивує позов тим, що на даний час вона має можливість вивезти дитину на лікування та відпочинок за кордон до Турецької Республіки, а саме в період з 07 липня до 22 липня 2018 року, з обов`язковим поверненням до України. Вона неодноразово зверталась до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина за кордон на оздоровлення та лікування, однак відповідач ухиляється від надання такого дозволу, у зв'язку з чим вимушена звернутися до суду з даним позовом. За вказаних обставин позивач просить суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд у її супроводі неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] до Турецької Республіки у період з 07 липня 2018 року по 22 липня 2018 року. В подальшому, 26 червня 2018 року, позивач уточнила свої позовні вимоги, змінивши період виїзду дитини за кордон та вказавши новий період - з 08 жовтня 2018 року по 28 жовтня 2018 року. Позивач в судове засідання не з'явилася, а представила заяву, в якій підтримала позовні вимоги в повному обсязі, просить розглядати справу без її участі та участі її представника. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Відзив на позов не подав. Третя особа - представник служби у справах дітей Києво-Святошинської районної державної адміністрації Київської області в судове засідання не з'явився, а представив заяву в якій просить розглянути справу без участі їх представника за наявними документами та доказами, враховуючи фактичні обставини справи та ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства. В зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, не здійснювалось. Враховуючи дані обставини та зважаючи на положення ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд приходить до висновку про можливість ухвалення заочного рішення по справі. Вивчивши матеріали справи та проаналізувавши докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 11 серпня 2007 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано на підставі рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 29 березня 2018 року. Від шлюбу сторони мають сина [PERSON], [INFO]. Згідно довідки № 2197 від 27.03.2018 року про реєстрацію місця проживання особи, виданої виконавчим комітетом Вишневої міської ради, [PERSON], [INFO], зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. ЇЇ неповнолітній син [PERSON], [INFO] з 25 жовтня 2011 року і по теперішній час зареєстрований разом з нею. Відповідно до характеристик Вишнівської ЗОШ I-III ступенів № 3, учнем якої є [PERSON] та бійцівського клубу, секцію з боксу якого він відвідує, дитина має хороший фізичний та розумовий розвиток. Вихованням хлопчика займається мати. Батько у шкільному та спортивному житті сина участі не приймає. В зв`язку з великим розумовим і фізичним навантаженням, частими хворобами рекомендовано систематично дитину оздоровлювати. На підтвердження необхідності оздоровлення сина позивач також надала довідку № 20, видану Вишнівською міською лікарнею Києво-Святошинського району Київської області від 02.04.2018 року, з якої вбачається, що малолітній [PERSON], [INFO], потребує санаторно-курортного лікування. Відповідно до ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, ґарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, що встановлено законом. Згідно з п. 2 ст. 2 Протоколу № 4 Конвенції про права людини кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України N 789-XII від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч.7, ч. 8 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У відповідності до ч. 2, ч. 4 ст. 150 цього Кодексу батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов'язані поважати дитину. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків має ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Частиною 3 ст. ст. 313 ЦК України встановлено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Відповідно до пп. 2 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57 (зі змінами) виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Матеріалами справи підтверджується, що позивач зверталась до відповідача з письмовими проханнями щодо надання нотаріально посвідченого дозволу на виїзд сина за кордон - до Турецької Республіки у період з 07 липня 2018 року по 22 липня 2018 року з метою його відпочинку та оздоровлення, однак дане звернення відповідачем було проігноровано. Суду відповідач також не надав ні відзиву на позов з обґрунтуванням своєї позиції, ні жодних доказів, які б спростовували зазначені позивачем обставини та доводили недоцільність вивезення дитини за кордон для оздоровлення та відпочинку. Відповідно ж до висновку Києво-Святошинської районної державній адміністрації Київської області від 25.05.2018 р. щодо можливості тимчасового виїзду за межі України та в`їзду до України малолітньої дитини [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька - [PERSON], на підставі рішення комісії з питань захисту прав дитини при Києво-Святошинській районній державній адміністрації Київської області від 22 травня 2018 року орган опіки та піклування (Києво-Святошинська районна державна адміністрація Київської області) не заперечує щодо тимчасового виїзду за межі України та в'їзду до України малолітньої дитини [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька - [PERSON]. При винесенні вказаного рішення суд враховує положення ч.1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР № 789-ХХІІ від 27 лютого 1991 року, в яких зазначено, що під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з як найкращого забезпечення інтересів дітей. Зважаючи на вищевикладене, враховуючи, що позивач просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд дитини в конкретний проміжок часу та до конкретно визначеної держави прямування, що відповідає вимогам діючого законодавства, а відповідач (батько дитини) ухиляється від надання добровільної згоди на виїзд дитини за кордон, суд, з метою додержання інтересів дитини та для забезпечення її гармонійного, духовного, морального розвитку, відпочинку та оздоровлення, вважає необхідним задовольнити позов в повному обсязі.

Outcome: approved