Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати за нею право особистої приватної власності на 14/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , яка складається з: житлового будинку літ. «А» з прибудовами «а», «а1»: житлову кімнату літ. «1-1» площею 10,1 кв.м., вартістю 22508,00 грн., житлову кімнату літ. «5» площею 22,2 кв.м. вартістю 49473,00 грн.; в прибудові літ. «а»: коридор літ. «ІІ» площею 6,5 кв.м. вартістю 11635,00 грн., коридор літ. «ІІІ» площею 9,0 кв.м. вартістю 16109,00 грн.; в прибудові літ «а1»: коридор літ. «ІV» площею 7,5 кв.м. вартістю 11731,00 грн., санвузол літ. «V» площею 2,8 кв.м. вартістю 4379,00 грн., разом по квадратурі 58,1 кв.м., загальною вартістю 115862,00 грн., із надвірних споруд: хвіртка № 2 вартістю 967,00 грн., загальна вартість нерухомого майна, що виділяється складає 116804,00 грн. В особистому користуванні земельна ділянка площею 520 кв.м., у тому числі під частиною житлового будинку літ. «А», під прибудовою літ. «а», «а1» з існуючим входом на вул. Причальна у відповідності із графічним планом порядку користування земельної ділянки, визначеному у додатку № 2 до висновків судової будівельно-технічної експертизи № 21 від 05.08.2017 року. Також просить зняти арешт з 14/100 частин житлового будинку за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 1020958565101), який був накладений 21.12.2017 року 11:06:07, державним реєстратором Кушнаренко А.Ю., Корабельний районний відділ державної виконавчої служби міста Херсона Головного територіального управління юстиції у Херсонській області, Херсонська область, на підставі Постанови серія та номер 50564223, виданої 21.12.2017 року Корабельного РВ ДВС м. Херсона ГТУЮ у Херсонській області, номер запису про обтяження 24072777. Позовна заява мотивована наступним. Сторони зареєстрували шлюб 09.09.2016 року. 10.09.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу 45/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . 14.11.2017 року Херсонський міський суд Херсонської області у справі № 766/7456/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] ухвалив рішення про реальний розподіл домоволодіння та визнав за [PERSON] право власності на частину домоволодіння. В позові зазначено, що грошові кошти, за які придбано частину будинку 10.09.2016 року є особистими коштами [PERSON] , оскільки грошові кошти у сумі 60000,00 грн. позивач отримала до шлюбу від матері [PERSON] , що підтверджується договором позики від 08.09.2016 року, строк дії якого завершується 08.09.2021 року. Наведені кошти, мати позивача отримала у кредит на підставі договору №500563410 від 10.08.2016 року в ПАТ «Альфа-Банк». Відповідно до п. 1.3 договору позики, грошові кошти приймаються для придбання [PERSON] (після зміни прізвища [PERSON] ) у власність нерухомого майна, а саме: 45/100 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 1.4 Договору кошти, отримані позичальником за цим договором позики, належать йому особисто. Під час укладення договору купівлі-продажу, нотаріус повідомила, що позивач не може бути покупцем, оскільки в неї недійсний паспорт внаслідок укладення шлюбу та зміни прізвища, що потребує обов`язкової заміни паспорта. Після цього, вирішили покупцем в договорі купівлі-продажу нерухомості записати [PERSON] . Також зазначено, що після проведення реального розподілу домоволодіння та оформлення всіх документів щодо земельної ділянки, стало відомо про неможливість оформлення частини будинку, оскільки на 14/100 житлового будинку накладено 21.12.2017 року арешт. На даний час виконавче провадження, в рамках якого накладено арешт, закрите. Відповідачем 09.03.2021 року подано відзив, в якому просить відмовити в задоволенні позовних вимог. В тексті відзиву визнає факт того, що кошти на придбання будинку у розмірі 60000,00 грн. надала мати позивача. Але зазначає про наявність п. 6 у договорі купівлі-продажу, де зазначено, що кошти є спільними. Вважає даний будинок спільною сумісною власністю подружжя. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовну заяву, з підстав в ній зазначених. Просили позовні вимоги задовольнити. Відповідач та його представник не визнали позовні вимоги, просили відмовити в їх задоволенні. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про час слухання справи повідомлялись, причини неявки суду не повідомили. Заслухавши виступи учасників справи, свідків, вивчивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.01.2021 року залишено позовну заяву без руху та надано строк для усунення недоліків. 01.02.2021 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 12.04.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Відповідно до ст. 4 ч. 1 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів, показаннями свідків. У ч. 1 ст. 77 ЦПК України зазначено, що належними доказами є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, що зазначено у ч. 1 ст. 81 ЦПК України. Згідно із ч. 5 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 09.09.2016 року, актовий запис № 841, що вбачається з свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». [PERSON] та зі сторони [PERSON] за довіреністю [PERSON] 10.09.2016 року уклали договір купівлі-продажу, за яким відповідач придбав 45/100 частин житлового будинку, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Житловий будинок в цілому має наступну характеристику: житловий будинок літ. «А», житловий будинок літ. «Д» житлова площа 63,2 кв.м., загальна площа 112,5 кв.м.; гараж літ. «Г»; туалет літ. «М», огорожа № 2-4, мостіння № 1. За домовленістю сторін ціну об`єкта нерухомості зазначено 50574,00 грн. У п. 6 договору купівлі-продажу від 10.09.2016 року зазначено, що покупець довів до відома Представника продавця, що грошові кошти, що витрачаються Покупцем на придбання частини житлового будинку, є спільною сумісною власністю з [PERSON] , яка надала згоду на укладення цього договору, справжність підпису в заяві засвідчена приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу. Відповідно до угоди про надання особистого кредиту №500563410 від 10.08.2016 року [PERSON] отримала кредит в ПАТ «Альфа-Банк» у розмірі 69950,46 грн. У довідці від 16.03.2020 року АТ «Альфа-Банк» зазначено, що [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 500563410 від 10.08.2016 року не має, кредитний договір закрито. Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] [PERSON] , народилася [INFO] , батьками записано [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей другого з подружжя, [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , актовий запис № 3 від 16.04.1988 року, орган реєстрації: Добропільска сільська рада Голопристанського району, після реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». Рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 28.10.2010 року встановлено, що свідоцтво про шлюб та про розірвання шлюбу на ім`я [PERSON] [PERSON] належить [PERSON] . Згідно витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища від 21.01.2021 року, після реєстрації шлюбу 27.03.1993 року [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] ». Позивач з її згоди, була опитана в якості свідка, пояснила, що будинок купувався за кошти її матері, які вона їй надала у борг, до вступу в шлюб 08.09.2016 року. Договір укладено від імені чоловіка, оскільки позивач змінила прізвище й паспорт був недійсним. Відповідач, з його згоди опитаний в якості свідка пояснив, що будинок купувався за кошти, які дружині дала мати, а саме 60000,00 грн. Будинок шукали два місяці, планували його купити за кошти дружини. Свідок [PERSON] пояснила, що є матір`ю позивача [PERSON] . Зазначила, що будинок купили за кошти, які свідок отримала в кредит й передала доньці, про що складено договір 08.09.2016 року. Гроші передала позивачу напередодні весілля 08.09.2016 року. З пояснень свідка [PERSON] вбачається, що вона була присутня 08.09.2016 року при передачі коштів [PERSON] своїй доньці [PERSON] . Зі слів [PERSON] знає, що кошти надано у розмірі 60000,00 грн. для того, щоб донька придбала будинок. Щодо отримання коштів писали документ. Відповідно до ч. 1\~ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно\~ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1\~ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як вбачається із змісту правової позицій викладеної у постанові Верховного Суду від 24 січня 2020 року у справі № 61-36178св18, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, висловленим у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15 норми\~СК України\~у статтях\~57,\~60\~встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя щодо належного їм майна, згідно з якими майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Майно, набуте кожним з подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої\~статті 57 СК України\~особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму\~статті 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма\~статті 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним, в разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. На підставі досліджених доказів, суд дійшов висновку, що дійсно 10.09.2016 року 45/100 частин домоволодіння [ADDRESS] придбано за кошти позивача [PERSON] , які нею отримані до реєстрації шлюбу від її матері [PERSON] 08.09.2016 року. З договору купівлі-продажу від 10.09.2016 року вбачається, що житловий будинок в цілому має наступну характеристику: житловий будинок літ. «А», житловий будинок літ. «Д» житлова площа 63,2 кв.м., загальна площа 112,5 кв.м.; гараж літ. «Г»; туалет літ. «М», огорожа № 2-4, мостіння № 1. За домовленістю сторін ціну об`єкта нерухомості зазначено 50574,00 грн. Проте суд погоджується з твердження відповідача, яке зазначене у відзиві, що даний будинок - є підстави вважати об`єктом спільної сумісної власності, виходячи з наступного. У частині першій\~статті 62 СК України\~вказано, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Рішенням Херсонського міського суду Херсонської області від 14.11.2017 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про реальний розподіл домоволодіння [ADDRESS] та визначення порядку користування земельною ділянкою. Поділено домоволодіння між співвласниками відповідно до висновків судової будівельно-технічної експертизи № 21 від 05.08.2017 року, виділено у власність [PERSON] з часткою у домоволодінні 14/100 частин: житловий будинок літ. «А» з прибудовами «а», «а1»: житлову кімнату літ. «1-1» площею 10,1 кв.м., вартістю 22508,00 грн., житлову кімнату літ. «5» площею 22,2 кв.м. вартістю 49473,00 грн.; в прибудові літ. «а»: коридор літ. «ІІ» площею 6,5 кв.м. вартістю 11635,00 грн., коридор літ. «ІІІ» площею 9,0 кв.м. вартістю 16109,00 грн.; в прибудові літ «а1»: коридор літ. «ІV» площею 7,5 кв.м. вартістю 11731,00 грн., санвузол літ. «V» площею 2,8 кв.м. вартістю 4379,00 грн., разом по квадратурі 58,1 кв.м., загальною вартістю 115862,00 грн., із надвірних споруд: хвіртка № 2 вартістю 967,00 грн., загальна вартість нерухомого майна, що виділяється складає 116804,00 грн. також поділено земельну ділянку. Відповідно до відмітки на копії рішення воно набуло чинності 27.11.2017 року. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна станом на 18.12.2020 року, на 14/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , що належить [PERSON] , накладено арешт на підстав постанови № 50564223, виданої 21.12.2017 року Корабельним РВ ДВС м. Херсона ГТУЮ у Херсонській області. За таких обставин встановлено, що об`єкт нерухомого майна, який було виділено у власність відповідачу за рішенням суду від 14.11.2017 року, становить не 45/100, а 14/100, його загальна вартість становить на час ухвалення рішення 116802,00 грн., а не 50574,00, як зазначено у договорі. Крім того, у рішення суду зазначено про право власності на прибудови лі. «а». «а1», які не були предметом продажу в договір від 10.09.2016 року. Таким чином встановлено, що об`єкт нерухомого майна, який був предметом розподілу в судовому рішенні від 14.11.2017 року не є ідентичним, об`єкту нерухомого майна, який був предметом договору купівлі-продажу від 10.09.2016 року. Так предмет позову не відповідає предмету договору кцпілві-продажу від 10.09.2016 року. Наведене дає підстави вважати, що відбулися зміни у вигляді збільшення майна та його вартості з часу його придбання 10.09.2016 року та до часу ухвалення судового рішення 14.11.2017 року, тобто під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Доказів, що збільшення майна, після 10.09.2016 року, відбулося за особисті кошти позивача суду не надано. Позивач просить визнати право особистої власності на 14/100 частини житлового будинку [ADDRESS] , тобто на майно, яке збільшилося. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими. Вимоги про зняття арешту з 14/100 частин домоволодіння [ADDRESS] є похідними від вимог про визнання права власності, тому є також необґрунтованими. Суд також враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вище викладеного суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають. Питання про розподіл судових витрат не вирішується, враховуючи, що відсутні підстави для задоволення позову.

Outcome: dismissed