Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-08 00:00:00

Позивач звернулося до суду з позовом до відповідача, в якому просить стягнути з відповідача збитки, завдані підприємству в сумі 13884,49 грн та судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що відповідач у період з 01.03.2019 року по 16.08.2019 року перебував у трудових відносинах з підприємством МПП «Західтранс». Будучи водієм автотранспортних засобів останній неодноразово направлявся у закордонні відрядження. Зокрема, з 05 серпня 2019 року до 13 серпня 2019 року згідно наказу №74 від 02.08.2019 року [PERSON] перебував у службовому відрядженні, а саме здійснював перевезення вантажу у міжнародному сполученні Україна - Угорщина. У зв`язку з цим, для оплати витрат, пов`язаних з відрядженням, з рахунку МПП «Західтранс» на платіжну картку [PERSON] було перераховано кошти у сумі 15462,00 грн. Відповідно до п.1.6 Посадової інструкції Водія автотранспортних засобів, в своїй роботі водій автотранспортних засобів, керується чинними законодавчими і іншими нормативно-правовими актами України, внутрішніми нормативними документами підприємства, а також своєю посадовою інструкцією. Відповідно до п. 170.9.3.а) Податкового кодексу України, у разі якщо під час службових відряджень відряджена особа - платник податку отримав готівку з застосуванням платіжних карток, він подає звіт про використання виданих на відрядження коштів і повертає суму надміру витрачених коштів до закінчення третього банківського дня після завершення відрядження. Згідно з п. 170.9 ПК України не повернуті у встановлені строки кошти, отримані працівником на відрядження вважаються надміру витраченими коштами.?Останнім днем відрядження [PERSON] був 13.08.2019 року. Відтак, вказує на те, що відповідач повинен був подати звіт про використання виданих на відрядження коштів і повернути суму надміру витрачених коштів до кінця дня 16.08.2019 року. Однак, всупереч вимогам законодавства, відповідач зазначеного обов`язку не виконав. Крім цього, 16.08.2019 року [PERSON] звільнився за власним бажанням. Таким чином, у [PERSON] виникла заборгованість перед МПП «Західтранс» за невідзвітовані авансові суми, що були ним витрачені у відряджені у розмірі 15462,00 грн. При цьому, 1115,51 грн. було вираховано із заробітної плати [PERSON] відповідно до ст.127 КЗпП України. Зазначає про те, що відповідачу було направлено лист-претензію №197 від 19.08.2019 року з вимогою повернути суму заборгованості у розмірі 13884,49 грн., який він отримав 03.09.2019 року. Однак, ця вимога була проігнорована. Враховуючи те, що [PERSON] на момент вчинення вищевказаних дій, перебував у трудових відносинах з МПП «Західтранс», а саме здійснював вантажні перевезення, останній своїми діями спричинив МПП «Західтранс» матеріальну шкоду, що становить 13884,49 грн. (тринадцять тисяч вісімсот вісімдесят чотири грн. 49 коп.). Ухвалою судді від 11.10.2019 року було відкрито провадження в справі та призначено її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 28.11.2019 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позову повністю за безпідставністю. Відповіді на відзив до суду не надходило. Зважаючи на те, що справа розглядалась за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін, відповідно до ч. 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини,\~якими обґрунтовувалися\~вимоги та\~заперечення,\~та якими\~доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Перевіривши матеріали справи, суд встановив, що відповідач [PERSON] дійсно перебував у трудових відносинах з позивачем МПП «Західтранс» у період з 01.03.2019 року по 16.08.2019 року та працював на посаді водія автотранспортних засобів (автомобіль Вольво) З оглянутого наказу про відрядження № 75 від 02.08.2019 року, відповідач був направлений у службове відрядження з 05.08.2019 року по 13.08.2019 року по маршруту Україна-Угорщина. Відповідач вказує на те, що перед цим відрядженням він перебував у відрядженні в Італії в період 20.07 по 03.08.2019 року та позивач ніколи вчасно не виплачував витрати на відрядження. Фактично кошти в сумі 15462грн. сплачені на картковий рахунок 13.08.2019 року, це були кошти за попереднє відрядження за період з 20.07. по 03.08.2019 \~ \~ \~ \~року за кордон в Італію. За відрядження Україна [PERSON] в період з 05.08.2019 року по 13.08.2019 \~ \~ \~ \~року позивач не провів жодного розрахунку. Згідно ст. 121 КЗпП України, працівникам, які направляються у відрядження, виплачуються добові за час перебування у відрядженні, вартість проїзду до місця призначення і назад та витрати по найму жилого приміщення в порядку і розмірах, встановлюваних законодавством. Аналогічна норма міститься у п.4 розділу І п.11 розділу II Інструкції «Про службові відрядження в межах України та за кордон», за змістом якої, підприємство, що відряджає працівника, забезпечує його коштами для здійснення поточних витрат під час службового відрядження (авансом). Аванс відрядженому працівникові може видаватися готівкою або перераховуватися у безготівковій формі на відповідний рахунок для використання із застосуванням платіжних карток. Відрядженому працівникові перед від`їздом у відрядження видається грошовий аванс у межах суми, визначеної на оплату проїзду, найм житлового приміщення і добові витрати. Після повернення з відрядження працівник зобов`язаний до закінчення п`ятого банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи, подати звіт про використання коштів, наданих на відрядження. Сума надміру витрачених коштів (залишку коштів понад суму, витрачену згідно із звітом про використання коштів, наданих на відрядження) підлягає поверненню працівником до каси або зарахуванню на відповідний рахунок підприємства, що їх надало, у встановленому законодавством порядку. У разі якщо під час службових відряджень відряджений працівник отримав готівку із застосуванням платіжних карток, він подає звіт про використання виданих на відрядження коштів і повертає суму надміру, витрачених коштів до закінчення третього банківського дня після завершення відрядження (банківського дня, наступного за днем прибуття до місця постійної роботи). Відповідно до п.п. 170.9.3 (а) Податкового Кодексу України, у разі якщо під час службових відряджень відряджена особа - платник податку отримав готівку з застосуванням платіжних карток, він подає звіт про використання виданих на відрядження коштів і повертає суму надміру витрачених коштів до закінчення третього банківського дня після завершення відрядження. Форма Звіту про використання коштів, наданих на відрядження або під звіт, затверджена Наказом Міністерства фінансів України 28/09/2015 № 841. Згідно п. 170.9.1. Податкового Кодексу України, податковим агентом платника податку під час оподаткування суми, виданої платнику податку під звіт та не повернутої ним протягом встановленого підпунктом 170.9.2 цього пункту строку, є особа, що видала таку суму, а саме: на відрядження - у сумі, що перевищує суму витрат платника податку на таке відрядження, розрахованій згідно із цим підпунктом. Відповідно до п. 170.9.2. Податкового Кодексу України, звіт про використання коштів, виданих на відрядження або під звіт, подається за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, до закінчення п`ятого банківського дня, що настає за днем, у якому платник податку: а) \~ \~ \~ \~завершує таке відрядження; б) \~ \~ \~ \~завершує виконання окремої цивільно-правової дії за дорученням та за рахунок особи, що видала кошти під звіт. За наявності надміру витрачених коштів їх сума повертається платником податку в касу або зараховується на банківський рахунок особи, що їх видала, до або під час подання зазначеного звіту. Відтак, відповідач зобов`язаний звітувати за надані грошові кошти тільки у випадку отриманого авансу перед відрядженням, однак як свідчать матеріали справи, про стверджує позивач у позові, відповідач отримав спірні грошові кошти 13.08.2019 \~ \~ \~ \~року коли прибув з відрядження за попереднє відрядження, що підтверджується зведеною відомістю про зарахування на картрахунки від 13.08.2019 року, яка наявна в матеріалах справи та копією виписки по картковому рахунку № [NUMBER] (зарплатна картка), яка була відкрита на ім`я відповідача. Ці кошти виплачені бухгалтерією підприємства у зв`язку з поданням документів, які підтверджують перебування у відрядження водія - відповідача за кордоном. Тобто, матеріали справи не містять даних про отримання відповідачем авансу на відрядження. Позивачем не надано доказів, що відповідачу видавалася корпоративна картка позивача та з наданих позивачем документів неможливо встановити, яка частина від суми 15 462 грн. становила заробітну плату відповідача, а яка - добові, вартість проїзду та витрати по найму житла під час відрядження за кордон і за який період часу. Відповідно дост.1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Відповідно до частин першої, другої, четвертої статті 130 Кодексу законів про працю України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством. На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов`язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Згідно з пунктами 1, 2, 5 частини першої статті 134 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли: між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей; майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами; Шкоди завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування. Письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв`язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Під прямою дійсною шкодою слід розуміти, зокрема втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов`язків, грошові виплати. Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, вирішуючи спори щодо відшкодування працівником майнової шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, суд повинен установити такі факти: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обов`язку відшкодувати заподіяну шкоду. Обов`язок доведення наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника належить на роботодавцеві. Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що позивачем, ПП «Західтранс», не доведено спричинення шкоди відповідачем [PERSON] підприємству, тому відсутні підстави для застосування норм ст 130 КЗпП України. За таких обставин, позов не підлягає до задоволення. Згідно п.2 ч.2 ст.141 ЦПУ України судові витрати покладаються на позивача. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed