Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду, мотивуючи заявлені вимоги тим, що з відповідачем 03 травня 2017 року уклала договір позики, згідно з яким відповідач взяла у неї в борг 90000 гривень, які зобов'язувалася повернути в строк до 03 червня 2017 року. До даного часу борг відповідачем не повернуто, тому просила стягнути з неї в судовому порядку 90000 гривень боргу, 2369 гривень 59 копійок відсотків за користування позикою, 1440 гривень інфляційних втрат, 332 гривні 88 копійок відсотків річних від простроченої суми боргу, сплачений судовий збір в розмірі 941 гривня 42 копійки та витрат на правову допомогу. Відповідач відзиву на позов не подала. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явились, представник позивача подав до суду клопотання про розгляд справи за їх відсутності, від позову не відмовився. Відповідач позов не визнала, пояснила, що кошти у позивача у позику не брала, розписку написала під тиском. За клопотанням відповідача у справі була оголошена перерва для надання можливості отримати професійну правничу допомогу. Після оголошення перерви відповідач в судове засідання повторно не з'явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася за зареєстрованим місцем проживання, причини неявки суду не повідомила. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з'явилася до суду, причин неявки в судове засідання не повідомила, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надала, враховуючи правила статті 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позов належить задовольнити частково. Згідно з частиною 3 статті 2 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Судом встановлені такі обставин і визначені відповідно до них правовідносини. Відповідно до положень статті 1046 ЦК України договором позики є угода, за якою одна особа (позикодавець) передає іншій особі (позичальникові) безоплатно або за певну винагороду у власність гроші або речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів або рівну кількість речей того ж роду і якості. Договір позики належить до реальних договорів і вважається укладеним з моменту передання грошей або речей. За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини 2 статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Таким чином, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. В судовому засіданні встановлено, що 03 травня 2017 року сторонами укладено договір позики, відповідно до якого позивач передала відповідачу кошти, а остання зобов'язувалася повернути борг до 03 червня 2017 року. Предметом договору були кошти в сумі 90000 гривень, які відповідач отримала 03 травня 2017 року, факт отримання коштів підтвердила розпискою від 04 травня 2017 року. Наведені обставини відповідачем не спростовані, підтверджуються матеріалами справи, отже є встановленими. Форми договору позики сторони не дотримались. Борговим документом, що підтверджує укладання договору позики, являється складена відповідачем 04 травня 2017 року розписка, яка посвідчила отримання відповідачем коштів в сумі 90000 гривень, що відповідає положенням частини 2 статті 1047 ЦК України. Вказаним документом позивач підтверджує своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання за договором позики. З огляду на положення статей 1046, 1047 ЦК України, зміст документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики, суд дійшов висновку про наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики. Частина 1 статті 1049 ЦК України передбачає, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Останнім днем повернення позики є 03 червня 2017 року. У встановлені строки та до даного часу відповідачем борг не повернуто, тому вимоги позивача про примусове стягнення позичених коштів являються обґрунтованими. За загальним правилом договір позики є оплатним. Оплата по договору позики встановлюється у вигляді відсотків, які будуть нараховуватись в залежності від строку користування майном або грошовими коштами. Згідно правил статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Договором позики, укладеним між сторонами, не встановлений розмір процентів, тому їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За період часу з 04 травня 2017 року по 18 липня 2017 року розмір процентів річних від суми позики розрахований представником позивача в розмірі 2369,59 гривень, Розрахунок процентів наведений у позовній заяві. Він є наступним: 90000 грн. х 13/100 (%) х 22/365 = 705,21, 90000 грн. х 12,50/100 (%) х 54/365 = 1664,38 (705,21 + 1664,38), де 90000 грн. - сума позики; 22 та 54 - кількість днів користування коштами відповідно періоду з 04.05.2017 по 25.05.2017, коли діяла 13 % річна облікова ставка НБУ, та з 26 травня 2017 року по 18 липня 2017 року, коли діяла річна 12,5 % облікова ставка НБУ. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. За статтею 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. При розгляді справи № 6-113цс14 Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню частина 2 статті 625 ЦК України. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Оскільки судом встановлено факт порушення цивільного права позивача за договором позики, наявні підстави для застосування правових наслідків, що настають у разі невиконання зобов'язання з повернення предмета позики. Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплатити 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи заявлені вимоги про застосування вказаної норми відповідач має нести відповідальність за порушення грошового зобов'язання з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення так 3 % річних від суми позики. Інший розмір процентів не встановлений укладеним договором позики. За період часу з 04 червня 2017 року по 18 липня 2017 року розмір 3 % річних від простроченої суми склав 335 гривень 47 копійок. Розрахунок 3 % річних розрахований судом за формулою: сума санкції = С х 3 х Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення. Кількість днів прострочення з 04 червня 2017 року по 18 липня 2017 року складає 45 днів. Сума санкції = 90000 х 3 х 44 : 365 : 100 = 335 гривень 47 копійок. Позовна вимога про стягнення 3 % річних від суми позики в розмірі 332 гривні 80 копійок підлягає задоволенню з огляду на ті обставини, що розмір відсотків річних, які просить стягнути позивач, не перевищує вказаний розрахований судом розмір. Вимоги про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення підлягають задоволенню. За договором позики за період з 04 червня 2017 року по 18 липня 2017 року розмір інфляційних втрат склав 1622 гривні 88 копійок, що не перевищує розмір, заявлений позивачем. Загальний розмір боргу за договором позики від 03 травня 2017 року з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, та 3 % річних від простроченої суми склав 94142 гривні 47 копійок. Згідно правил статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до наведеного правила розмір нарахувань на суму боргу суд стягує в межах заявлених вимог. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мали місце, права позивача є порушеними та підлягають захисту. Відповідач, заперечуючи проти позову, не довела того факту, що позика не мала місця. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу регламентовано у пункті 2 частини 3 статті 133, статтях 137, 141 ЦПК України. За правилами статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини 2 статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. За положеннями частини 3 вказаної статті для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частино 4 статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Представник позивача надав суду договір про надання правової допомоги, укладений позивачем з адвокатом 03 липня 2017 року, розрахунок оплати витрат за надання правової допомоги від 30 листопада 2017 року, квитанцію № 0.0.914971331.1 від 13 грудня 2017 року, згідно яких вартість понесених витрат на правову допомогу склала 6000 гривень. Витрати на правничу допомогу полягають у витратах на вивчення та правовий аналіз матеріалів справи, складання позовної заяви, консультування, складання процесуальних документів, підготовку до судових засідань та участь у них. З урахуванням складності справи, обсягу виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часу, витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), враховуючи той факт, що участь у судових засіданнях адвокат не брав, суд вважає, що розмір витрат на правничу допомогу є завищеним та визначає такий розмір в сумі 2000 гривень. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 941,42 гривень. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, ст. ст. 16, 207, 220, 546, 547, 572, 610, 611, 625, 1046, 1047, 1048, 1049 ЦК України,

Outcome: partial