Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати за нею в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, право власності на 1/2 частку земельної ділянки розміром 0,0989 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану у [ADDRESS], що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] до [PERSON]. В обґрунтування позову зазначила, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 11.10.1974 року. За час сумісного проживання, 12.04.2011 року вони придбали вищевказану земельну ділянку та оформили договір купівлі-продажу на ім'я відповідача у приватного нотаріуса Дергільової Н.М. Після припинення шлюбних відносин декілька років тому, вони домовились про визнання ними нерухомості та земельної ділянки спільною сумісною власністю. Не дивлячись на домовленість, відповідач без пояснень створює умови неможливості сумісного користування придбаним в період шлюбу майном. На даний час вони добровільно вирішити питання поділу земельної ділянки не можуть, у звязку з чим позивач звернулася із позовом до суду. Позивач у судове засідання не зявилася, позов підтримала, просила справу розглядати у її відсутність. Відповідач у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву про визнання позовних вимог, розгляд справи просив проводити без його участі. Згідно з положеннями ч.4 статті 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо це не суперечить закону або не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені такі обставини, що мають значення для справи та відповідні їм правовідносини. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 11.10.1974 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб, видане 11.10.1974 р. відділом реєстрації актів цивільного стану м. Сватово Ворошиловградської області серії [NUMBER] (а.с.5). Як вбачається з договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.04.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Лисичанського міського нотаріального округу Луганської області, [PERSON] було придбано земельну ділянку розміром 0,0989 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану у [ADDRESS] (а.с.13). Відповідно до витягу з Державного реєстру правочинів №9781091 від 12.04.2011 р., власником земельної ділянки розміром 0,0989 га, кадастровий номер [NUMBER], розташовану у [ADDRESS], вказаний [PERSON] (а.с.14). На даний час між позивачем та відповідачем виникають непорозуміння з приводу користування, утримання зазначеної земельної ділянки і згоди про спосіб виділення в натурі її частки із сумісного спільного володіння не досягнуто. У відповідності до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не передбачено законом або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто, конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію виникнення права спільної сумісної власності. Це означає, що ні дружина, ні чоловік не зобов'язані доводити наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки воно вважається таким, що належить подружжю. Якщо майно придбано під час шлюбу, то реєстрація прав на нього (транспортний засіб, житловий будинок земельна ділянка тощо) лише на ім'я одного із подружжя не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За таких обставин, за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя. Згідно з ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.ч. 2, 3 статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно з ч.1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Спосіб та порядок поділу спільного сумісного майна подружжя зазначені в ст. 71 СК України, відповідно до якої майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Пунктами 22, 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири та транспортні засоби тощо. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. В даному випадку, спірна земельна ділянка була придбана у власність на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2011 року, тобто в період, перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. Будь-яких доказів про існування домовленостей між позивачем та відповідачем щодо майна або шлюбного договору суду не надано. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного в постанові від 17 лютого 2016 року по справі № 6-1500цс/15, при здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, враховуючи вищезазначене, виходячи з того, що частки позивача та відповідача у спільному майні є рівними, а тому позивач має право на належну їй частку у спільному з відповідачем майні, і звідси й має право на так звану ідеальну частку у праві власності на спільне майно, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про виділення 1/2 частки земельної ділянки з спільного сумісного майна подружжя і визнання за нею права власності на 1/2 частку земельної ділянки обґрунтовані та підлягають задоволенню. На підставі викладеного, ст. ст. 60, 61, 65, 69, 70, 71,72 Сімейного Кодексу України, ст. ст. 325, 328,372 ЦК України,

Outcome: approved