Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків і доводи мотивує тим, що 27.08.2013року вона уклала шлюб з відповідачем. Від шлюбу [INFO] у них народилась дитина - син [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження. На теперішній час дитина проживає разом з нею. Батько дитини добровільно відмовляється надати нотаріально засвідчений дозвіл на виїзд дитини за межі України. Дитина на теперішній час навчається у третьому класі муніципального закладу загальноосвітньої установи школи № 6 м. Литкаріно, Московської області, РФ, тому вона змушена звернутися до суду. У судове засідання позивач не з'явилася, і позовній заяві просила розглянути справу у її відсутність, не заперечувала проти винесення заочного рішення у разі неявки відповідача. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час і місце розгляду справи повідомлявся у відповідності до вимог чинного законодавства, що підтверджується поштовим повідомленням про отримання судової повістки, про причини неявки суд не проінформував. Представник заінтересованої особи Органу опіки та піклування Волноваської міської ради Волноваського району Донецької області до судового засідання не з'явився. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Відповідно до ст. 263 ч. 3 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Судом встановлено, що 05 вересня 2016 року Волноваським районним судом Донецької області шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Згідно довідки з місця навчання [PERSON] на теперішній час навчається у третьому класі муніципального закладу загальноосвітньої установи школи № 6 м. Литкаріно, Московської області, РФ. З матеріалів справи вбачається, що на теперішній час позивач отримати дозвіл батька дитини не має можливості. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Правила перетинання державного кордону громадянами України, затверджені Постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року № 57 із змінами і доповненнями, передбачають, що перетинання державною кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягай 16-річного віку, здійснюються тише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягай 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягай 16-річного віху, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Згідно із частинами 1 і 3 статті 151 Сімейного Кодексу України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Батьки мають право обирати форми та методи виховання, крім тих, які суперечать закону, моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 1 ст. 154 СК України батьки мають право на самозахист своєї дитини. Частинами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Згідно з ч. 2 ст.150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. У ст. 141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. Про те, що сторони по справі є батьками [PERSON] вбачається з копії свідоцтва [NUMBER] про народження, де в графі батьки вказано: батько - [PERSON], мати - [PERSON], зроблено актовий запис №5, місце реєстрації відділ реєстрації актів цивільного стану Волноваського районного управління юстиції Донецької області. Аналіз наведених та досліджених доказів дає суду підстави визнати, що позов позивача підлягає задоволенню, оскільки з наданих доказів вбачається, що неповнолітня дитина [PERSON], [INFO] народження мешкає з матір'ю. Батько дитини добровільно відмовляється надати нотаріально засвідчений дозвіл на виїзд дитини на навчання, посилаючись на відсутність часу, що позбавляє можливості позивача отримати від відповідача добровільної згоди щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон у супроводі матері без згоди та супроводу батька, як таких, що ґрунтуються на законі та узгоджуються із батьківськими правами та обов'язками, покладеними на позивача як на матір. Вирішуючи питання щодо надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон для навчання, суд враховує ті обставини, що задля інтересів дитини, поліпшення її розвитку та стану здоров'я, оскільки остання не може бути позбавлена такої можливості. На підставі викладеного та

Outcome: approved