Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-05 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись в суд з позовом до [PERSON] , треті особи Територіальна громада в особі Лубенської міської ради Полтавської області, Відділ державної реєстрації виконавчого комітету Лубенської міської ради про визнання недійсними Державних актів на право власності на земельні ділянки та визнання права власності на земельні ділянки. У позові вказали, що вони та відповідач [PERSON] є співвласниками житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що розташовані на [ADDRESS] , а також земельних ділянок за вищевказаною адресою для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та для ведення особистого селянського господарства. До 2007 року одним із співвласників вищевказаного житлового будинку і господарських будівель і споруд, а також земельних ділянок був [PERSON] , який помер [INFO] і після його смерті спадщину прийняли дружина та донька спадкодавця, які вирішували питання спадкування у судовому порядку. 10.09.2008 року Лубенським міськрайонним судом винесено ухвалу по справі за №2-1108/08, якою визнано мирову угоду між дружиною спадкодавця [PERSON] та його донькою [PERSON] , на підставі чого [PERSON] залишилось спадкове майно у виді квартири [ADDRESS] та частки земельних ділянок за цією адресою. У резолютивній частині ухвали суду не було зазначено, що право власності набувається саме на 1/4 частину земельних ділянок, тому, [PERSON] видано Державний акт серії ЯЛ №786769 про право власності на земельну ділянку площею 0,0070 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 5310700000:06:006:0093 та Державний акт серії ЯЛ №786770 про право власності на земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, площею 0,1000 га, кадастровий номер 5310700000:06:006:0020, що фактично позбавило права власності на земельні ділянки позивачів - - інших співвласників будинку. Про наявність вказаної ухвали суду та правовстановлюючих документів на землю на ім`я відповідача [PERSON] , позивачі дізнались влітку 2019 року, коли один із співвласників будинку - [PERSON] мав намір придбати належну [PERSON] частину будинку та земельних ділянок, що змусило їх звернутись до суду. Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] прохають суд: визнати недійсними державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №786769 від 21.09.2010 року на земельну ділянку житлової забудови і комерційного використання, площею 0,1 га, кадастровий номер 5310700000:06:006:0020 та державний акт серії ЯЛ №786770 від 21.09.2010 року на земельну ділянку, площею 0,0070 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер - 5310700000:06:006:0093. Скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку житлової забудови і комерційного використання, площею 0,1 га кадастровий номер 5310700000:06:006:0020 та на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,0070 га кадастровий номер - 5310700000:06:006:0093, проведену на підставі оспорюваних державних актів. Визнати за [PERSON] , [PERSON] [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/4 частину земельної ділянки житлової забудови і комерційного використання, площею 0,1 га кадастровий номер 5310700000:06:006:0020 та на 1/4 частину земельної ділянки, площею 0,0070 га для ведення особистого селянського господарства кадастровий номер5310700000:06:006:0093. В судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] позов підтримали, прохають задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надіслала до суду заяву з проханням розглянути справу без її участі, на задоволенні позовних вимог наполягає. Відповідач [PERSON] позов визнала, щодо його задоволення не заперечує. Представник третьої особи Лубенської міської ради Полтавської області в судове засідання не з`явився, до суду надіслав відзив, в якому зазначив, що проти задоволення позову не заперечує. Представник третьої особи Відділу державної реєстрації виконавчого комітету Лубенської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи, докази, заслухавши сторони, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що чоловік відповідача, [PERSON] був власником квартири [ADDRESS] , 1/4 частини земельної ділянки, площею 0,0070 га для ведення особистого селянського господарства та 1/4 частину земельної ділянки, площею 0,1 га для обслуговування забудови, що підтверджується копіями державних актів, які наявні в матеріалах справи. [PERSON] помер [INFO] . Спадкоємцями його майна були дружина [PERSON] та донька [PERSON] . В зв`язку з тим, що спадкоємці не змогли вирішити питання розподілу спадкового майна у добровільному порядку, [PERSON] вимушена була звернутись до суду. Ухвалою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 10.09.2008 року (а.с.14) визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] , а саме: [PERSON] залишає за собою право власності на квартиру [ADDRESS] ; земельну ділянку під забудовою квартири [ADDRESS] , площею 0,0070 га, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ №208939 від 27.09.2005 року, кадастровий номер 5310700000:06:006:0093; земельну ділянку по обслуговуванню забудови квартири [ADDRESS] , площею 0,1000 га, відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ПЛ №208938 від 27.09.2005 року, кадастровий номер 5310700000:06:006:0020; автомобіль ВАЗ 2101 д/н 4177 ПО. Спадкоємиці [PERSON] переходять у спадщину грошові кошти на рахунках банку. Таким чином, відповідно до ухвали суду до [PERSON] перейшло у власність майно [PERSON] , а саме: квартира [ADDRESS] , 1/4 частини земельної ділянки, площею 0,0070 га для ведення особистого селянського господарства та 1/4 частину земельної ділянки, площею 0,1 га для обслуговування забудови. Вказане зокрема випливає з посилання суду на конкретні правовстановлюючі документи переліченого майна, в яких визначена частка померлого - ј. Однак, всупереч змісту рішення суду від 10.09.2008 року, відповідач [PERSON] отримала Державні акти про право власності на земельні ділянки за адресою: [ADDRESS] в цілому. Відповідні відомості про право власності за [PERSON] в цілому на земельні ділянки було внесено до Державного земельного кадастру. Наведена помилка при реєстрації права власності порушує права позивачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , які також являються власниками квартир житлового будинку, розташованого на [ADDRESS] , та земельних ділянок, на яких вони розташовані. Згідно з частинами першою та четвертою статті 120 ЗК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки залежить від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Відповідно до статті 377 ЦК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Відповідно до частини першої статті 86 ЗК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Згідно ч.2 ст.152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Частиною 3 даної статті визначено, що захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей, про що зазначено в ч.2 ст.158 Земельного кодексу України. Відповідно до ч.1 ст.155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Частина 1 ст.79-1 Земельного кодексу України визначає, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Згідно ч.1 ст.21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Згідно ст.391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується, про що зазначено в ч.1 ст.393 Цивільного кодексу України. Виходячи з вищенаведеного, суд вбачає порушення права позивачів, за захистом якого спрямоване їх звернення до суду, оскільки їх фактично позбавлено права власності на належні їм частини земельних ділянок, як інших співвласників будинку, тому вважає необхідним визнати недійсними Державні акти про право власності в цілому на земельні ділянки: серії ЯЛ №786769 та серії ЯЛ 786770, видані на ім`я [PERSON] , та скасувати їх державну реєстрацію. При цьому суд враховує те, що позивачі належним чином і у встановленому законом порядку отримали у власність частини земельних ділянок, їх право власності на ці земельні ділянки ніким не оспорюється і не скасовано. Реєстрація земельних ділянок за відповідачкою у такому варіанті, який є на сьогодні, позбавляє позивачів можливості розпоряджатись своєю власністю. Щодо визнання права власності на земельні ділянки, які розташовані в [ADDRESS] за кожним із позивачів та за відповідачем, тобто по 1/4 частині кожному, суд зазначає наступне. В матеріалах справи маються копії Державних актів про право власності на 1/4 частину земельних ділянок за адресою: [ADDRESS] за кожним із позивачів. Вищевказані Державні акти є чинними, а позивачі та відповідач на даний час безперешкодно володіють та користуються цими об`єктами нерухомості. Відповідно положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до положень ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведеної норми права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Аналогічне роз`яснення міститься в Постанові Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року. Крім цього, на підтвердження права власності на земельні ділянки позивачами надано копії Витягів з Державного земельного кадастру (а.с.15-16). Тобто, у разі задоволення даної позовної вимоги матиме місце, по суті, повторне/додаткове визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка вже набула таке право власності. Між тим, така процедура чинним процесуальним законом не передбачена. В контексті цього спору достатнім способом захисту порушеного права буде задоволення вимог про скасування державних актів відповідача та державної реєстрації такого права. В цьому випадку права позивачів будуть повністю поновлені.

Outcome: partial