Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовною заявою в якій зазначає, що з 09 травня 2004 року перебуває в шлюбі з відповідачем по справі, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Ананьївського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №14. Від указаного шлюбу мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , та сина - [PERSON] , [INFO] , які проживають з матір`ю та знаходиться на її утриманні. Сімейне життя не склалось, між ними повністю відсутнє взаєморозуміння, мають різні погляди на життя та сімейні відносини. На даний час припинили шлюбно-сімейні відносини, проживають окремо, фактично їх сім`я розпалась. Позивач вказує, що подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам, тому при вказаних обставинах вона прийняла рішення про його розірвання. Вказане рішення є остаточним, примирення між ними неможливе, шлюб носить виключно формальний характер. При таких обставинах позивач вважає, що подальше збереження сім`ї неможливе і недоцільне. Окрім того, вважає за необхідне поставити питання про стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей, які проживають з нею та знаходяться на її повному утриманні. Зазначає що не має впевненості в регулярній сплаті аліментів відповідачем, хоча, згідно діючого законодавства він зобов`язаний повністю утримувати неповнолітніх дітей. Зазначає, що відповідач працює охоронцем, однак їй невідомо чи його працевлаштування є офіційним та який у нього дохід, тому претендує на стягнення аліментів в твердій грошовій сумі. Разом з цим зазначає, що розмір аліментів має бути достатнім та необхідним для розвитку їх дітей, тому просить стягнути з відповідача аліменти на її користь на утримання синів: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі по 1250 гривень на кожну дитину щомісяця, що в загальному складає 2500 гривень щомісячно, з індексацією відповідно до закону, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви і до повноліття дитини, шлюб між ними розірвати та після розірвання шлюбу відновити їй дошлюбне прізвище «[PERSON]», всі витрати понесені нею по справі стягнути з відповідача. В судове засідання на розгляд справи позивач не з`явилася, однак надала на адресу суду письмову заяву, відповідно до якої справу просить розглянути у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.31). Відповідач - [PERSON] в судове засідання на розгляд справи не з?явився, причину своєї неявки не повідомив, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем проживання, що відповідає вимогам ст.128,130 ЦПК України, про що свідчать поштові повідомлення, які повернулися на адресу суду (а.с.28,29,44,46). Згідно п.1 та п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є день вручення судової повістки під розписку, день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Враховуючи те, що сторони по справі в судове засідання не з`явилися, а розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. Взявши до уваги заяву позивача, неявку відповідача, вивчивши матеріали справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.ст. 110,112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя, тоді суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя і постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження та під час розірвання шлюбу. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно ч.2 ст.114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішення суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити дошлюбне прізвище. Згідно зі ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Суд має виходити з необхідності забезпечення рівності не тільки прав, але й обов`язків батьків щодо догляду та матеріального забезпечення дитини. При вирішенні спору суд має врахувати положення ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», за якою кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до ч ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Конвенцією про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. В Декларації прав дитини проголошено, що дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості, що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування, що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримає захист та допомогу. Законодавцем положенням ч.2 ст.51 Конституції України закріплений конституційний обов`язок батьків утримувати своїх дітей. Батьки дитини мають рівні обов`язки з надання утримання дитині, оскільки згідно ч.1 ст.141 Сімейного кодексу України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Що стосується розміру утримання на дітей, яке гарантовано державою, то з цього приводу спірні правовідносини детально врегульовано законодавцем в ч.2 ст.182 СК України. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платників аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно вимог ч.1 ст.184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Законодавцем згідно вимог ч.1 ст.191 СК України в імператвиному порядку встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Частиною четвертою ст.27 Конвенції про права дитини гарантовано, що Держави-учасниці вживають всіх необхідних заходів щодо забезпечення відновлення утримання дитини батьками або іншими особами, які відповідають за дитину як всередині Держави-учасниці, так і за кордоном. Враховуючи встановлені вище фактичні обставини справи суд приходить до висновку, що відповідачем було порушено права дитини, що гарантовані ч.2 ст.51 Конституції України та ст.180 СК України. А тому порушення права дитини підлягають судовому захисту. На підставі вимог ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Обраний позивачем спосіб захисту відповідає вимогам закону, зокрема ч.1 ст.184 СК України, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум на дитину віком до 6 років з 01 січня поточного року становить 1626 гривень, а дітей віком від 6 до 18 років становить 2027 гривень, Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Із матеріалів справи видно, що позивач - [PERSON] перебуває у шлюбі з відповідачем по справі - [PERSON] , який зареєстрований 09 травня 2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Ананьївського районного управління юстиції Одеської області, актовий запис №14, що підтверджується свідоцтвом про одруження (а.с.6). Від указаного шлюбу мають неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження (а.с.7-8), які проживають з матір`ю та знаходяться на її утриманні, про що свідчить довідка №4305, видана 18 грудня 2018 року Ананьївською міською радою Одеської області (а.с.9). Враховуючи ту обставину, що збереження сім`ї неможливе, збереження шлюбу суперечить інтересам кожного з них, оскільки в сім`ї відсутнє взаєморозуміння, створені умови, в яких не можливе нормальне існування сім`ї та спільне проживання, кроків до примирення не роблять, протягом останнього часу разом не проживають та не підтримують шлюбних відносин, наявність неповнолітніх дітей, тому суд вважає можливим їх шлюб розірвати, при цьому після розірвання шлюбу відновити позивачу дошлюбне прізвище « [PERSON] ». Беручи до уваги встановлені вище судом фактичні обставини справи і виходячи із встановленого державою розміру прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, а також обставини для необхідного рівня життя дитини, гармонійного розвитку, суд вважає доцільним призначити з 22 грудня 2018 року розмір аліментів для утримання дітей у твердій грошовій сумі в розмірі 2500 гривень, що буде відповідати інтересам дітей по їх утриманню. Згідно п.3 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за подачу позову про стягнення аліментів на утримання дітей, тому судовий збір стягується з відповідача в дохід держави. Позовні вимоги позивача в частині розірвання шлюбу задоволено в повному обсязі, тому відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, понесені позивачем витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за позовну вимогу про розірвання шлюбу слід стягнути з відповідача на користь позивача. Крім того,

Outcome: approved