Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

Позивач, з урахуванням уточнених позовних вимог від 15 грудня 2016 року, звернувся до суду з позовом до відповідача про відшкодування матеріальної шкоди в порядку регресу, повязаних з виплатою страхового відшкодування в сумі 7561 гривня 05 копійок. На обґрунтування позову зазначив, що 23 березня 2015 року між позивачем та [PERSON] було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а згідно полісу № АІ/0616514 забезпеченим транспортним засобом є автомобіль [NUMBER]. 22 січня 2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого автомобіля від керуванням відповідача [PERSON] та автомобіля «DAEWOO», номерний знак [NUMBER], що призвело до механічних пошкоджень вказаних транспортних засобів. Згідно складеного учасниками ДТП Європротоколу, вбачається що відповідач [PERSON] винний у настанні дорожньо-транспортної пригоди. Оскільки цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «VOLVO», номерний знак [NUMBER] була застрахована в ТДВ СК «Альфа-Гарант», [PERSON] особа, якій було завдано шкоду, звернувся до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування, внаслідок чого [PERSON] було сплачено позивачем страхове відшкодування в розмірі 7561 гривня 05 копійок. З посиланням на підпункт 33.1.2 пункту 33.1 статті 33, пункту «ґ» ст. 38.1.1 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» просили суд стягнути в якості регресу сплачену суму страхового відшкодування, оскільки відповідач в установлені строки не повідомив страховика про настання ДТП, а повідомив лише 29 січня 2016 року про дорожньо-транспортну пригоду. При цьому жодних документальних обґрунтувань поважності причин строку не надав, у звязку з чим у страховика, який виплатив страхове відшкодування, виникло право зворотної вимоги до відповідача на стягнення в порядку регресу витрат, повязаних з виплатою страхового відшкодування, а оскільки відповідач не відшкодував зазначені виплати в добровільному порядку, прохали стягнути їх за рішенням суду. Представник позивача, який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи (а.с.93) в судове засідання не зявився. Згідно поданої до суду письмової заяви просив проводити розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та не заперечував проти прийняття заочного рішення в разі неявки відповідача (а.с.39). Відповідач [PERSON] який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи шляхом вручення повісти члену сімї, відповідно до ч. 3 ст. 76 ЦПК України (а.с.93,95) в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомив, як не подав і заперечень проти позову та доказів, що їх обґрунтовують. В звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197, ст.224 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та за письмовою згодою позивача у порядку заочного провадження по наявним у справі доказах. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін и кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а суд розглядає справи у межах заявлених вимог та на підставі доказів сторін. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що 23 березня 2015 року між [PERSON] та товариством з додатковою відповідальністю Страхова компанія «Альфа-Гарант» було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів та на підтвердження його укладання видано поліс №АІ/0616514 обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів зі строком дії до 23 березня 2016 року. Відповідно вказаного полісу забезпеченим є автомобіль «VOLVO», номерний знак [NUMBER] з лімітом відповідальності страховика 100\~000 гривень за шкоду, заподіяну життю і здоровю та 50\~000 гривень за шкоду заподіяну майну (а.с.6). 22 січня 2016 року сталася дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого автомобіля від керуванням відповідача [PERSON] та автомобіля «DAEWOO», номерний знак [NUMBER], що призвело до механічних пошкоджень вказаних транспортних засобів. Згідно Європротоколу, вбачається що відповідач [PERSON] винний у настанні даної дорожньо-транспортної пригоди. Згідно положень п.22.1 ст. 22 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку, страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи. Судом встановлено, що потерпілий [PERSON] 27 січня 2016 року звернувся до позивача з заявою про виплату страхового відшкодування на ремонт автомобіля (а.с.67). Згідно звіту №99-D/17/7 від 28 березня 2016 року складеного ТОВ «Експертум-АВЕ» розмір матеріального збитку, завданого автомобілю «DAEWOO», номерний знак [NUMBER] внаслідок ДТП, яке сталося 22 січня 2016 року становить 13744 гривні 90 копійок (а.с.16-25). Згідно звіту №81-D/19/0 від 31 березня 2016 року, складеного ТОВ «Експертум-АВЕ», розмір матеріального збитку завданого автомобілю «DAEWOO», номерний знак [NUMBER] внаслідок ДТП становить 7561 гривня 05 копійок (а.с.26-32). На підставі звітів №99-D/17/7 від 28 березня 2016 року та 81-D/19/0 від 31 березня 2016 року позивачем було здійснено розрахунок суми страхового відшкодування (а.с.35) згідно якого розмір страхового відшкодування, що підлягає виплаті [PERSON] складає 7561 гривня 05 копійок, з урахуванням фізичного зносу, яке згідно страхового акту №ЦВ/16/0274 від 19 квітня 2016 року (а.с.33) та платіжного доручення №21835 від 19 березня 2016 року було перераховано на користь [PERSON] Відповідно до ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, а ч.1 ст.1191 Цивільного Кодексу України встановлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування. Законом України № 1961-IV Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 1 липня 2004 року були визначені обовязки учасників дорожньо-транспортної пригоди (стаття 33), а також підстави для звернення страховика з регресним позовом до страхувальника (стаття 38). Згідно із підпунктом 33.1.2. пункту 33.1 статті 33 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у разі настання дорожньо-транспортної пригоди учасник такої пригоди зобов'язаний вжити заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика, з яким було укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. Відповідно до абзацу ґ підпункту 38.1.1. пункту 38.1 статті 38 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону. Однак, із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування змін у статтю 33 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів було розширено перелік обовязків учасників дорожньо-транспортної пригоди, у звязку з чим обовязок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в підпункті 33.1.4. пункту 33.1 статті 33 Закону № 1961-IV України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів Проте, відповідні зміни до абзацу ґ підпункту 38.1.1. пункту 38.1 статті 38 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 зазначеного Закону щодо строків та умов обовязкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були. В правових висновках згідно постанови ВСУ від 12 лютого 2014 року у справі №6-1цс14 зазначено, що виходячи з аналізу статей 33, 38 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у звязку із внесеними до цього Закону змінами було збережено як обовязок страхувальника щодо вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання ДТП, так і відповідне право страховика після виплати страхового відшкодування подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він не повідомив його про настання ДТП. Неузгодженість нумерації підпунктів пункту 33.1 статті 33 та підпунктів пункту 38.1 статті 38 Закону, після внесених до них змін Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування не може обмежувати встановлене статтею 38 Закону право страховика подати регресний позов до страхувальника у разі недотримання строків і умов повідомлення страховика про дорожньо-транспортну пригоду. Судом було встановлено, що відповідач [PERSON] 22 січня 2016 року телефоном повідомив страхову компанію про настання ДТП, проте свій обовязок щодо письмового повідомлення виконав лише 29 січня 2016 року (а.с.62). З урахуванням зазначеного, суд приходить до висновку, що у звязку зі сплатою страхового відшкодування власнику пошкодженого майна, до позивача, який здійснив цю виплату, переходить право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, на відшкодування виплаченого страхового відшкодування, оскільки винною стороною в скоєнні дорожньо-транспортної пригоди визнано саме відповідача [PERSON], який керував транспортним засобом, застрахувавши свою цивільно-правову відповідальність відповідно до вимог Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Вказане свідчить про те, що до позивача переходить право вимоги до особи, яка є винною у скоєнні ДТП, на відшкодування сплаченого страхового відшкодування в сумі 7561 гривня 05 копійок у звязку з тим, що така особа не повідомила страхову компанію письмовому вигляд про настання ДТП відповідно до вимог статті 33 Закону України Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Таким чином, суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача виплаченого страхового відшкодування спричиненої шкоди в загальній сумі 7561 гривня 05 копійок. У звязку із задоволенням позову, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача підлягає стягненню судовий збір, сплачений позивачем при зверненні з позовом до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved