Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав відносно її малолітнього сина - [PERSON], [INFO] та виключити з актового запису № 2039 від 02 липня 2013 року про народження дитини [PERSON], вчиненого міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Миколаївського міського управління юстиції даних про батька, оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню та утриманню дитини, з жовтня 2013 року взагалі припинив будь-яке спілкування з дитиною, не приймає участі у житті дитини та матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутністю, позов підтримує в повному обсязі. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву відповідно до якого він позов визнає в повному обсязі. Суд не вбачає передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи, та враховуючи тривале знаходження справи у провадженні, з огляду на розумність строків розгляду справ, вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами, що повністю узгоджується з приписами статті 223 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 грудня 2012 року по 24 вересня 2014 року. Шлюб між сторонами розірвано, свідченням чого є копія рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24.09.2014 року (а.с. 6). В період шлюбу народився син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 7). 06 березня 2015 року рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва стягнуто аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дитини [PERSON], [INFO], аліменти у розмірі ј частини його заробітку, але не менш, ніж 30 % від прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 29.01.2015 року і до повноліття дитини. Характеристикою на дитину від 13.09.2018 року центру сімейного розвитку «Улыбка», [PERSON], відвідує розвиваючі заняття, заняття з логопедом в центрі сімейного розвитку «Улыбка». [PERSON] любить матір, про батька хлопець нічого не знає, на питання про батька мовчить. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За змістом ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із ч. 1 ст. 155 та п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності, а ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для позбавлення їх судом батьківських прав. Абзацом 2 пункту 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Стаття 15 ЦК закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати: захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (ст. 13), споживачів (ст. 42), захист прав і свобод людини і громадянина судом, Уповноваженим Верховної Ради України з прав людини, відповідними міжнародними судовими установами чи міжнародними організаціями (ст. 55). Стаття 20 ЦК України встановлює здійснення права на захист. Право на захист особа здійснює на свій розсуд. Нездійснення особою права на захист не є підставою для припинення цивільного права, що порушене, крім випадків, встановлених законом. Суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог не інакше як за зверненням особи (стаття 13 ЦПК України). Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд не може прийняти у якості визнання позову заяву отриману судом по пошті 03.12.2018 року від імені [PERSON], оскільки з неї неможливо однозначно ідентифікувати особу, відсутня копія паспорту. Також, згідно адреси на конверті відправки, адресою проживання [PERSON] зазначено [ADDRESS], тоді як згідно витягу з Рішення №23 від 04.12.2018року зазначено, що [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS]. Також згідно відомостей з ДзНАП ММР та відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області [PERSON] за даними установ зареєстрованим у Миколаївській області не значиться. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Позивачем не надано достовірних, достатніх та належних доказів на підтвердження ухилення відповідача у вихованні та утриманні дитини, відсутній висновок органу опіки та піклування, відомості з виконавчої служби про наявність відкритого виконавчого провадження, заборгованості по аліментам, тощо. З наявних у справі матеріалів суд позбавлений можливості встановити факти викладені у позові. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає. Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Outcome: dismissed