Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» про відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоровя внаслідок професійного захворювання,в розмірі 50000 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що з 07 вересня 1983 року по 09 грудня 2008 року вона працювала у відповідача на робочих професіях. Тривала праця на роботах в умовах впливу шкідливих факторів викликала у позивача хронічне професійне захворювання та згідно висновку акту розслідування хронічного професійного захворювання від 15 жовтня 2008 року позивачу було встановлено діагноз: «Коніотуберкульоз. Силікоз вузликова форма (З/З; р/р). ОІТБ (09.08р.) в вигляді інтенсивних вогнищ в S1.2.6 правої легені, МБТ «-«,кат.»5.1»; легенева недостатність першого-другого ступеня. Захворювання професійне. Код по МХК-10; J65». Пунктом 19 вказаного акту визнано порушниками законодавства про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи посадових осіб відповідача. Згідно висновку МСЕК в 2008 році позивачу вперше було встановлено третю групу інвалідності та 35% стійкої втрати профпрацездатності, згодом відсоток втрати профпрацездатності було збільшено до 50%, але на теперішній час висновком МСЕК від 02 лютого 2015 року позивачу встановлено безстроково 30% втрати профпрацездатності та 3 групу інвалідності. Позивач зазначила, що у звязку з професійним захворюванням вона стала глибоким інвалідом третьої групи безстроково, що призвело до порушення її особистих немайнових прав, порушення нормальної життєдіяльності, оскільки вона прийшла працювати на підприємство та мала гарний стан здоровя, а через травму втратила 30% своєї первісної працездатності та постійно відчуває біль, в звязку з чим їй постійно доводиться проходити лікування, яке потребує витрачання немалих коштів, позивач втратила роботу (через стан здоровя вимушена була звільнитися), постійно відчуває моральні страждання и не має можливості вести повноцінне сімейне життя, частково порушені її відносини з оточуючими людьми, близькими, друзями та знайомими, порушені її плани на подальше життя, внаслідок чого в неї виникло почуття тривоги перед майбутнім. Враховуючи той факт, що втрата здоровя для позивача є незворотною втратою, що спричиняє і буде спричиняти їй довготривалі страждання, позивач вважає, що факт спричинення їй моральної шкоди наявний внаслідок чого вона вимушена звернутися до суду для захисту своїх прав та інтересів. Також зазначає, що здоровя людини є найвищою соціальною цінністю, та те що вона втратила його на виробництві, тобто понесла значні моральні страждання, які носять тривалий характер. Професійне захворювання, яке потягнуло за собою втрату її працездатності у розмірі 50%, а також потягли третю групу інвалідності спричинивши їй суттєву моральну шкоду, яку вона оцінює у розмірі 50000 грн. Просить позов задовольнити. До судового засідання позивач не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності за участю її представника. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], який діє на підставах та повноваженнях перевірених судом, позовні вимоги позивача підтримав повністю, надав пояснення аналогічні тим, що викладені позовній заяві, зазначивши, що внаслідок вищевказаного професійного захворювання позивач знаходилася як на стаціонарному так і на амбулаторному лікуванні, що підтверджується витягами з лікарських установ. Шкоду, яка була завдана її здоровю він вважає неправомірною. Погіршення її здоровя призвело до порушень особистих немайнових прав позивача, таких як право на охорону здоровя, безпечну працю. Внаслідок професійного захворювання на виробництві її здоровя вже ніколи не оновиться до нормального стану. З часу виникнення захворювання була порушена її нормальна життєдіяльність. Деякий час їй прийшлося фізично та морально влаштовуватися до такого життя з урахуванням обмежень, які витікають з наслідків її захворювання. На протязі усього цього періоду вона вимушена неодноразово звертатися до медичних закладів, організацій з приводу її незадовільного стану здоровя. Згідно припису лікарів, їй була обмежена трудова діяльність. У даний час у звязку з перенесеною хворобою вона не може більше працювати. Просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], яка діє на підставі перевірених судом повноважень позов визнала частково та пояснила, що письмові заперечення надані суду вона підтримує та також підтвердила, що позивач дійсно з 1983 року по 2008 рік перебувала у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Часівоярський вогнетривкий комбінат», та в цей період отримала професійне захворювання, що підтверджується актом розслідування хронічного професійного захворювання та висновками МСЕК. Проте, вважає, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначений позивачем у сумі 50000 грн. є завищеним і не відповідає глибині моральних та фізичних страждань позивача, оскільки остання при прийомі на роботу була попереджена та ознайомлена з шкідливими умовами праці, користувалася пільгами та гарантіями і могла змінити роботу. Просить позов задовольнити частково у розмірі 3000 грн. Суд, заслухавши думку учасників процесу, свідка, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з Публічним акціонерним товариством «Часівоярський вогнетривкий комбінат» з 07 вересня 1983 року по 09 грудня 2008 року працювала на різних робочих посадах, в тому числі на посаді наймача-укладальника заготовок, маси та готових виробів, упорядника мас на мішалках, машиніста млина, звільнена за ст. 36 КЗпП України, за домовленістю сторін (а.с. 8-11). Внаслідок роботи позивача на роботах зі шкідливими умовами праці (наймач-укладальник заготовок, маси та готових виробів; упорядник мас на мішалках; машиніст млина) на підприємстві Публічного акціонерного товариства «Часівоярський вогнетривкий комбінат» [PERSON] отримала професійне захворювання: Коніотуберкульоз: силікоз вузликова форма (З/З; р/р). ОІТБ (09.08р.) в вигляді інтенсивних вогнищ в S1.2.6 правої легені, МБТ « », кат. «5.1»; легенева недостатність першого-другого ступеня захворювання професійне. Код по МХК-10: J65. Згідно копії акту розслідування хронічного професійного захворювання № 5 від 15 жовтня 2008 року, професійне захворювання виникло за обставин недосконалості технологій, механізмів та неефективності роботи систем вентиляції, причинами професійного захворювання стали перевищення ПДК пилу (переважно фіброгенної дії) згідно СН № 4617-88, ГОСТ 12.1.005-88 в 1,39-1,03 рази; мікобактерії туберкульозу, а також запиленості повітря робочої зони (а.с. 12-14). Згідно копії виписки із акту огляду МСЕК серії ДОН-04 № 077236 від 15 січня 2009 року позивачу [PERSON] з 26 грудня 2008 року встановлена третя група інвалідності у звязку з професійним захворюванням - коніотуберкульозом та визначена ступінь втрати професійної працездатності у відсотках 30% (а.с. 47). З копії висновку силіко-туберкульозної комісії № 1068 від 23 листопада 2012 року вбачається, що [PERSON] встановлено діагноз: Коніотуберкульоз, силікоз вузликова форма (З/З; р/р). ОІТБ (10.2011р.) в вигляді інтенсивних вогнищ в S1+2 правої легені, Кат. 5.1. Захворювання професійне. Крім того, у висновку зазначені наступні рекомендації: 09.2008р. (50% регрес), підлягає черговому переогляду МСЕК (а.с. 51). Відповідно до копії довідки до акту огляду МСЕК серії 10ААБ № 396961 від 02 лютого 2015 року [PERSON] встановлено безстроково третю групу інвалідності на підставі професійного захворювання (а.с. 16). З копії довідки про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії ДОН-04 № 041504 від 02 лютого 2015 року вбачається, що на підставі акту огляду МСЕК № 211 встановлено третю групу інвалідності та визначено 30% втрати професійної працездатності (а.с. 15). Наявність вищевказаного професійного захворювання в позивача підтверджується також наданими представником позивача медичними документами: виписками з медичної карти хворого, повідомленнями про професійне захворювання, висновками лікарсько-експертної комісії, епікризами, виписками з санаторної історії хвороби (а.с. 17-18, 26-39). Відповідно до ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до ч. 2 ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обовязку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди… Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Згідно ст. 1 Закону України «Про охорону праці» (надалі Закон) від 15 травня 1996 року охорона праці це система правових, соціально-економічних, організаційно-технічних, санітарно-гігієнічних і лікувально-профілактичних заходів та засобів, спрямованих на збереження життя, здоровя і працездатності людини у процесі трудової діяльності. Згідно ст. 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в галузі охорони праці базується на принципах: - пріоритету життя і здоровя працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; - підвищення рівня промислової безпеки шляхом забезпечення суцільного технологічного контролю за станом виробництв, технологій та продукції, а також сприяння підприємствам у створенні безпечних та нешкідливих умов праці; - соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань; тощо. Згідно ст. 2 Кодексу законів про працю України працівники мають право на здорові та безпечні умови праці. В судовому засіданні встановлено, що внаслідок отриманих професійних захворювань позивачу заподіяна моральна шкода, яка підлягає їй відшкодуванню на підставі Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності». Відповідно до ч.ч. 1, 2\~ ст. 153 Кодексу законів про працю України, на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. З набранням чинності Цивільного кодексу України 2004 року, позовна давність не поширюється на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 268 Цивільного кодексу України. Згідно ст. 153 Кодексу законів про працю України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Згідно ст. 237-1 Кодексу законів про працю України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди встановлюється законодавством. За змістом ч.ч. 1-3\~ ст. 23 Цивільного кодексу України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я та у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до ч. 4\~ ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» суми на відшкодування шкоди мають присуджуватись потерпілому з дня втрати працездатності внаслідок нещасного випадку або з дня встановлення професійного захворювання. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 Кодексу законів про працю України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Рішенням Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року ЖЮ-рп/2008 також підтверджено право на відшкодування моральної шкоди потерпілими на виробництві за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Згідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами, внесеними постановами від 08 липня 1994 р. № 7, від 30 вересня 1994 р. № 11 та від 25 травня 1998 р. № 15, від 24.10.2003р. № 9), вирішуючи питання про прийняття до провадження заяв про відшкодування шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням його здоров'я, пов'язаним із виконанням трудових обов'язків, суди повинні враховувати, що спори між: потерпілим працівником та роботодавцем (незалежно від форм власності та виду діяльності) щодо права на відшкодування зазначеної шкоди підлягають судовому розгляду в порядку, встановленому для вирішення трудових спорів (гл. XV КЗпП). Згідно ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Також відповідно до частин 1 та 2 ст. 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для справи. Доказами, на підставі яких суд встановив наявність факту заподіяння позивачу моральної шкоди, є акт про розслідування професійних захворювань, рішення МСЕК про встановлення позивачу стійкої втрати працездатності. Відповідно до частини 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Факт моральних страждань позивача при обставинах, які вона зазначила у позові, суд вважає встановленим і доведеним самим фактом отримання позивачем інвалідності та втрати нею працездатності, що безперечно не може не створювати ті негативні наслідки, про які зазначає позивач. Суд вважає, що отримавши професійне захворювання, позивач зазнала фізичну біль, а також страждання у зв'язку з ушкодженням свого здоров'я. Лікування позивача вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить з наступного: життя і здоровя людини найвища соціальна цінність, невідємні два поняття. Оскільки, якщо втрачене здоровя, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоровю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною. А тому суд, враховуючи глибину фізичних та душевних страждань позивача, погіршення її здібностей, ступень вини відповідача в заподіянні шкоди, вимоги розумності, виваженості і справедливості, а також ту обставину, що за висновком МСЕК позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 30%, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди частково, стягнувши на її користь з відповідача 15000 грн. Доводи представника відповідача з приводу відсутності доказів заподіяння позивачу моральної шкоди, обґрунтування її розміру суд вважає необґрунтованими, некоректними та такими, що не відповідають дійсності та спростовуються письмовими доказами, наявними в матеріалах справи викладеними вище, та не приймає за основу при ухваленні даного рішення. На підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial