Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому, уточнюючи позовні вимоги, просила суд визнати договір оренди б/н від 09.12.2017, укладений між нею та ФОП [PERSON] на земельну ділянку площею 7,3300 га, кадастровий номер [NUMBER] , що став підставою для реєстрації іншого речового права (номер запису про інше речове право 23837972), недійсним, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 704,80 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказувала на те, що вона є власником земельної ділянки площею 7,3300 га, з кадастровим номером [NUMBER] , з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Златоустівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області та яка належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом № 2-865 від 19.08.2014 року. Земельна ділянка перебувала в користуванні у [PERSON] , згідно з договором оренди від 08.08.2014, який на початку грудня 2017 року розірвано за домовленістю сторін, про що в реєстр внесено відповідний запис. У послідуючому, з державного реєстру речових прав на нерухоме майно позивачу стало відомо про нібито укладений між нею та ФОП [PERSON] договір оренди земельної ділянки б/н від 09.12.2017, згідно з яким вона передала останньому належну їй земельну ділянку в оренду, строком на 7 років, з встановленою орендною платою у розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що в сумі складає 7717,29 грн. Тобто, відповідач самовільно, без відома та погодження позивача зареєстрував право оренди земельної ділянки, яка належить їй на праві приватної власності. Згоди на вказані дії позивач не давала, жодних договорів або будь-яких інших документів, пов`язаних з укладенням оскаржуваного Договору та передачі відповідачу земельної ділянки, зокрема, акт приймання передачі земельної ділянки, не підписувала. З цього видно, що відповідач підробив підпис на договорі та на інших необхідних для здійснення реєстрації документах, та своїми діями фактично позбавив позивача права розпоряджатися майном, належним їй на праві власності. Вказані обставини свідчать про те, що позивач не виражала свого волевиявлення, яке б відповідало її волі передати в оренду свою земельну ділянку відповідачу, і не бажала настання таких реальних наслідків, що є підставою для визнання оскаржуваного Договору недійсним. 16 лютого 2018 року позовна заява прийнята судом та відкрите провадження у справі в порядку загального позовного провадження. При підготовці справи до судового розгляду витребувано у відповідача спірний договір оренди земельної ділянки (а.с. 13-14). Ухвала в частині витребування доказів відповідачем не виконана, оригінал спірного договору не наданий. Ухвалою від 03 серпня 2018 року підготовче провадження по справі закрите та призначено судовий розгляд справи по суті (а.с. 43-44). Позивач та її представник - [PERSON] в судове засідання не з`явилися, від представника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги підтримали, та просили задовольнити їх в повному обсязі (а.с. 105). Відповідач та його представник - [PERSON] в судове засідання не з`явилися, від представника надійшла заява про відкладення розгляду справи, у зв`язку з терміновим його відрядженням до м. Дніпро, однак підтвердження на поважність причини неявки суду не надав, тому зазначена причина неявки представника відповідача в судове засідання не може бути судом визнана поважною в силі ст. 223 ЦПК України. Розгляд справи неодноразово 04.03.2019, 09.04.2019, 25.04.2019, 03.06.2019, 04.07.2019 відкладався через неявку відповідача та його представника. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Комунальне підприємство «Парковка та реклама», в судове засідання не з`явився, до початку розгляду справи надав клопотання, про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував (а.с.16). В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, давши оцінку доказам, наданим позивачем в обґрунтування своїх вимог, суд дійшов до наступного. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом серії [NUMBER], зареєстрованого за № 2-865, виданого 19.08.2014 року державним нотаріусом Надвіряннської районної державної нотаріальної контори Войташек І.І. (а.с.6), витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 25763800 від 19.08.2014 (а.с. 7) позивач є власником земельної ділянки площею 7,3300 га з цільовим призначення для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Златоустівської сільської ради Криворізького району Дніпропетровської області, кадастровий номер [NUMBER] . В Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявна сканована копія Договору від 09.12.2017 між [PERSON] та ФОП « [PERSON] » про оренду вказаної земельної ділянки строком на 7 років, яка надана суду представником позивача та отримана ним на адвокатський запит від державного реєстратора виконавчого органу Чаплинської сільської ради Петриківського району Дніпропетровської області (а.с.78). Як видно з копії договору, він містить підпис лише [PERSON] та не містить підпису [PERSON] Зазначений Договір зареєстрований державним реєстратором КП «Парковка та реклама» (номер запису про речове право № 23837972) (а.с.8). Позивач стверджує, що вона не підписувала, та не укладала з ФОП « [PERSON] » жодних договорів, у зв`язку із чим вимушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Згідно з ч. 1 ст. 93 ЗК України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Відповідно до ст. 125, ч. 5 ст. 126 ЗК України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону. Аналогічно правило передбачене й ст. ст. 18, 20 Закону України «Про оренду землі». Статтями 14, 20 Закону України «Про оренду землі» визначено, що договір оренди укладається у письмовій формі і підлягає державній реєстрації. Відповідно до ст. 16 цього Закону, укладення договору оренди земельної ділянки із земель приватної власності здійснюється за згодою орендодавця та особи, яка згідно із законом вправі набувати право оренди на таку земельну ділянку. Зазначена норма відповідає принципу свободи договору, передбаченому у ст. 6 та ст. 627 ЦК України. Крім того, вказані норми кореспондуються із ч. 3 ст. 203 ЦК України, що визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, а саме волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом ст. 20 Закону України «Про оренду землі», укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Частиною першою статті 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Сторони договору, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують договір, надаючи згоді встановленої форми. Разом із тим цивільні права та обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін при укладенні спірних договорів, набуваються після відповідної державної реєстрації. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 3, 5-6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Статтею 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 № 9 судам роз`яснено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України саме на момент вчинення правочину. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як видно з матеріалів справи, відповідачем не було надано суду оригіналу оскаржуваного договору, що унеможливлює проведення по справі почеркознавчої експертизи. Крім того, відповідачем не надано суду жодного доказу, який би свідчив про виконання умов договору, зокрема отримання позивачем орендної плати за користування вказаною в договорі земельною ділянкою. Відповідно до ч. 1 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Таким чином, той факт, що відповідач ФОП « [PERSON] » не надав суду оригіналу договору оренди земельної ділянки від 09.12.2017, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, не надав належних та допустимих доказів на підтвердження сплати позивачу орендної плати відповідно до п. 10 Договору, не пояснив коли та при яких обставинах укладався договір оренди, свідчить про те, що позивач не підписував оспорюваний договір, та не мав волевиявлення на його підписання. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ст. 215 ЦК України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3 ст. 203 ЦК України). У п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 №9 роз`яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. На підставі викладеного суд приходить до висновку, про те, що позовні вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню з тих підстав, що при розгляді справи на знайшло свого підтвердження, що оспорюваний правочин був вчинений у письмовій формі, що його зміст зафіксований в одному або кількох документах та відповідав волевиявленню позивача. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в загальному розмірі 704,80 грн. (а.с.1).

Outcome: approved