Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, яким просила: визнати за нею право власності на 751 кв.м. земельної ділянки 34 по вулиці 1 Інгульська в місті Миколаєві. Позивач посилається на те, що під час укладення договору купівлі продажу домоволодіння № 34 по вулиці 1 Інгульська в місті Миколаєві виступала також земельна ділянка площею 751 кв. м. , яка належала [PERSON] на праві власності на підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів № 71 від 26.02.1993 року з подальшою видачею державного акту на земельну ділянку, в позасудовим порядком вирішити вказане питання неможливо, оскільки їй не відомо фактичне місце проживання відповідача [PERSON]. Без належного оформлення права власності на земельну ділянку вона не має можливості розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Сторони у судове засідання не зявились, про дату, час та місце слухання справи повідомлялись належним чином, при розгляді справи в порядку спрощеного позовного провадження , неявка належним чином повідомлених сторін не є перешкодою для розгляду справи за наявними матеріалами. Судом ухвалено провести заочний розгляд справи. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами № 34 по вулиці 1 Інгульська в місті Миколаєві належить на праві власності [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 13.05.1993 року, посвідченого державним нотаріусом другої Миколаївської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстрованому в реєстрі за № 2-1466. На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів № 71 від 26.02.1993 року про закріплення території за домоволодіннями, наданих земельних ділянок у тимчасове користування, та виписки з додатку до рішення № 71 від 26.02.1993 року [PERSON] надано у власність земельну ділянку площею 751 кв. м. по вулиці 1 Інгульська, 34 в місті Миколаєві з видачею свідоцтва про право на спадщину від 20.11.1992 року Відповідно до довідки Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 18.06.2018 року за вих. № 1442 в матеріалах архіву БТІ правовстановлюючий документ на земельну ділянку станом на 28.12.2012 року за адресою: м. Миколаїв, вул., 1 Інгульська, 34 відсутній. Нормами Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. (діючого на момент посвідчення угоди) встановлювалось, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва (ст. 1 Декрету), у межах норм, установлених Земельним кодексом України. На підставі ст.. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. (діючого на момент посвідчення угоди) право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст.. 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах з наступною видачею державного акту на право приватної власності на землю. Згідно ст.. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. (діючого на момент посвідчення угоди), встановлено, що громадяни України мають право продавати або іншими способам, відчужувати земельні ділянки, передані їм для цілей, вказаних у статті цього Декрету, без зміни їх цільового призначення. Договір купівлі - продажу або іншими способами відчуження земельної ділянки посвідчується у нотаріальному порядку і реєструється у сільській, селищній, міській раді народних депутатів, на території якої розташована земельна ділянка. Відповідно до ст.. 30 Земельного кодексу УРСР від 18.12.1990 р. (який діяв на момент придбання нерухомого майна) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або праві користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У раз зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході праві власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельні ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. В подальшому дана норма була закріплена в ст. 120 Земельного кодексу України від 25.10.2001 р., ст. 377 Цивільного кодексу України; також підтверджена розясненням, наданим Державним комітетом України і земельних ресурсів в листі № 721/27/Н5110-11 від 19.01.2011 p., позицією Верховного суду України, яка відображена в п. 18 Постанови ВСУ № 7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із наступними змінами), в Узагальненнях судової практики ВСУ від 01.07.2014 р. «Судова практика щодо права власності при розгляді цивільних справ Конвенцією про захист прав людині і основоположних свобод». Відповідно до ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Приймаючи до уваги те, що в позасудовому порядку вирішити спір неможливо, враховуючи те, що відповідачем [PERSON] не було повністю до оформлено документи на земельну ділянку на момент укладення договору купівлі-продажу, що не перешкоджало посвідчення даного договору у встановленому на той час, законодавству України, а тому суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved