Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом по визнання недійсним договору комісії, посвідченого 10.04.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М., зареєстрований у реєстрі за № 709. Вимоги мотивує тим, що 10 квітня 2010 року між нею, як комітентом, та відповідачем, як комісіонером, було укладено договір комісії, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. за реєстровим № 709, яким комітентом доручено комісіонеру на умовах відомих останньому та на власний розсуд продати належну комітенту на праві власності квартиру [ADDRESS]. Відповідно п. 5 договору комісії комітент доручає комісіонеру оформити та отримати всі документи, що необхідні для вчинення правочинів, в тому числі витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, довідки про склад сім'ї. Мінімальна ціна, за яку комісіонер зобов'язується продати зазначене майно повинно бути не менше 800 000 грн., за умови отримання грошей до підписання договору купівлі-продажу майна. При підписанні договору комісії вона передала відповідачу оригінали документів на квартиру [ADDRESS]. Зазначений договір комісії вважає фіктивним правочином, оскільки він не спрямований на реальне настання правових наслідків зумовлених ним, його було укладено з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, підписання якого передувало укладенню спірного правочину. Так, у той же день 10.04.2010 р. з відповідачем вона уклала нотаріально посвідчені тим же нотаріусом за реєстровим № 704 договір позики на суму 6 500 дол. США, що на момент укладення договору за офіційним курсом НБУ еквівалентно 51 480 грн., строком повернення коштів до 10.04.2011 року, а також договір іпотеки за реєстровим № 706, відповідно якого передала в іпотеку належну їй на праві власності квартиру [ADDRESS]. У зв'язку з цим у договорі комісії внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його знали заздалегідь, що він не буде виконаний. Договір комісії був укладений без наміру створити правові наслідки і лише з єдиною метою - гарантування повернення позики за укладеним договором позики. Представник позивача у судове засідання не з'явився, хоча повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. До початку судового засідання надав письмову заяву з прохання слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. В разі неявки відповідача до суду просив розглянути справу в заочному порядку. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Причини неявки суду не повідомив., будь - який заяв , клопотань чи пояснень з приводу позову до суду не надавав. На підставі ст.197 ч.2 ЦПК України справа розглянута у відсутності сторін без фіксування судового засідання технічними засобами. Відповідно до ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів що у даному випадку вбачається за доцільне. Дослідив в судовому засіданні матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи. Між сторонами 10 квітня 2010 року у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Анохіної В.М. було укладено три нижчевказаних правочини. За реєстровим № 704 укладено договір позики, відповідно якого позивач отримала від відповідача кошти у розмірі 6 500 дол. США, що на момент укладення договору згідно офіційного курсу НБУ складає суму 51 480 грн., строком повернення до 10.03.2011 року (а.с. 6,7). В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики за реєстровим № 706 укладено іпотечний договір, предметом якого є передача іпотекодавцем [PERSON] іпотекодержателю [PERSON] квартири [ADDRESS] (а.с. 8-10). Також 10.04.2010 року було укладено договір комісії за реєстровим № 709 (а.с. 4, 5). Відповідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ст. 572 ЦК України). За нормою ст. 1011 ЦК України, за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Відповідно п. п. 4, 5 договору комісії, комітент (позивач) доручає, а комісіонер (відповідач) зобов'язується на умовах відомих йому та на власний розсуд продати квартиру [ADDRESS]. Комітент доручає комісіонеру оформити та отримати всі документи, що необхідні для вчинення вищевказаних правочинів, в тому числі витяг з реєстру прав власності на нерухоме майно, довідки про склад сім'ї. Мінімальна ціна, за яку комісіонер зобов'язується продати зазначене майно повинно бути не менше 800 000 грн., за умови отримання грошей до підписання договору купівлі-продажу майна. Згідно п. 6 договору комісії, при підписанні цього договору комітент передав комісіонеру оригінали документів на квартиру [ADDRESS], а саме: договір купівлі-продажду квартири, посвідчений Пилипчук О.І. державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори 11.12.2002 року за реєстровим № 15-2736 та технічний паспорт до неї. За заявленими вимогами позивач просить визнати договір комірії недійсним з посиланням на його фіктивність у зв'язку з тим, що був укладений з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, як гарантування повернення коштів, без наміру створити правові наслідки. Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. За нормою ст. 234 ЦК України, фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Як роз'яснено у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Суд приймає до уваги доводи позивача про фіктивність спірного правочину, оскільки це підтверджується наявними у справі письмовими доказами, а саме укладеними між сторонами 10.04.2010 року вищевказаними договором позики та іпотечним договором, які передували посвідченню нотаріусом договору комісії. При укладенні іпотечного договору від 10.04.2010 року на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анохіною В.М. накладено заборону відчуження, про що в іпотечний договір внесено відповідний запис за реєстровим № 707 (а.с. 10). Відповідно до ст. 589 ЦК України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 2 ст. 590 ЦК України). Згідно ст. 3 Закону України «Про заставу», заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу тощо, а відповідно до ст. 16 цього закону, право застави виникає з моменту укладення договору застави, а в разі, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню - з моменту нотаріального посвідчення цього договору. Статтею 73 Закону України «Про нотаріат» визначено, що нотаріус за місцем розташування жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, іншого нерухомого майна чи місцем розташування земельної ділянки, або за місцезнаходженням однієї із сторін правочину накладають заборону їх відчуження: при посвідченні договору про заставу жилого будинку, квартири, дачі, садового будинку, гаража, земельної ділянки, іншого нерухомого майна. Відповідно до положень ст. 234 ЦК України фіктивним може бути визнаний будь який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків і характеризується такими рисами: сторони вчиняють правочин для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. За фіктивним правочином сторони не вчиняють жодних дій на виконання фіктивного правочину, оскільки ознака вчинення правочину для вигляду має бути властива діям усіх сторін правочину. При цьому, якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша намагалася досягти правового результату, такий правочин не можна визнати фіктивним. Пунктом 1 договору комісії визначено, що комісіонер діє за дорученням комітента, вчиняючи правочин в інтересах комітента та за її рахунок, але від свого імені, створюючи для комітента певні юридичні наслідки (виникнення, зміну або припинення прав та обов'язків). Проте відповідач не міг виконати взяті на себе зобов'язання за договором комісії по продажу квартири, оскільки 10.04.2010 року на цю ж квартиру накладена заборона відчуження. Крім того, суд критично відноситься до заперечень представника відповідача, що [PERSON] мав умисел на реальне настання наслідків спірного правочину, так як кошти за договором комісії за відчуження нерухомості мала отримати позивач зі сплатою відповідачу обумовленої договором суми 1 500 грн., проте об'єктом цього ж продажу являється заставна квартира на користь відповідача, як іпотекодержателя, за укладеним з ним договором позики строк дії якого обумовлювася до 10.03.2011 року. Отже, спірний правочин вчинявся для виду, відповідач заздалегідь знав, що договір комісії не буде виконаний, тобто укладався фіктивно. Договір комісії укладався без наміру створити правові наслідки з метою забезпечення виконання зобов'язань за договором позики, як гарантування повернення коштів, та отримання відповідачем правовстановлюючого документу на квартиру, сама ж квартира відповідачу не передавалася, позивач там по даний час продовжує проживати та залишається зареєстрованою з членами своєї сім'ї, що підтверджується довідкою по формі № 3, виданою ЖРЕО-406 від 04.03.2015 р., та в свою чергу свідчить про відсутність у [PERSON] умислу на відчуження квартири за договором комісії під час укладення вказаної угоди (а.с. 80). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Підстав для застосування строків позовної давності за заявою представника відповідача до спірних правовідносин суд не вбачає, оскільки про порушення свого права позивач дізналася після отримання поданого до неї [PERSON] позову, датованого 20.11.2014 року, про стягнення заборгованості за договорами позики, копія якого надана суду, тому у даному випадку підлягають застосуванню норми ч. 1 ст. 261 ЦК України. Враховуючи вищезазначене суд вважає, що позов знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, тому підлягає задоволенню.

Outcome: approved