Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що позивачка є власником квартири за вищевказаною адресою на підставі договору дарування. Відповідач є колишнім чоловіком позивачки, шлюб між останніми розірвано на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду від 05.12.2013 року, після чого відповідач змінив місце фактичного проживання переїхавши до своїх батьків, не підтримує жодних контактів з позивачкою, на її прохання знятися з реєстрації добровільно відповідач повідомляє, що не має можливості. Жодних особистих речей відповідача у даному житловому приміщенні немає. Понад рік відповідач не з»являється у вказаній квартирі, крім цього, останній жодним чином не приймає участі в утриманні вище квартири, оплаті комунальних послуг та таким чином перешкоджає позивачці у праві вільно користуватись своїм майном. В судове засідання позивачка та її представник [PERSON] подали заяви про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримали, проти заочного розгляду справи не заперечили. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом, зокрема через оголошення в пресі. А тому суд вважає, що відповідно до ст.224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечує проти такого вирішення справи, слід розглянути справу у відсутності відповідача, постановивши заочне рішення. Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. З матеріалів справи встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі договору дарування від 27.05.2015 року (а/с5), що підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 38153193 від 27.05.2015 року (а/с 7). Як вбачається з акту від 25.07.2016 року, складеного комісією в складі сільського голови Бориса О.В. та депутата села Рихтичі Дрогобицького району, двох свідків, відповідач відсутній за місцем своєї реєстрації та не проживає у вищевказаній квартирі з грудня 2013 року (а/с 14). Як вбачається з копії Будинкової книги для прописки громадян, проживаючих в кваритрі [ADDRESS], за даною адресою зареєстрований відповідач [PERSON] (а/с 8-12). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сімї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 19е року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних своб: 1950 року Першого протоколу та протоколів № 2, № 4,№ 7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Відповідно до п.3 Листа ВССУ від 28.01.2013 року « Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» при розгляді справ про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, судам необхідно розрізняти правовідносини, які виникають між власником та колишнім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, колишніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла. У першому випадку власник житла має право вимагати визнання колишнього власника таким, що втратив право користування, та зняття його з реєстрації. При цьому втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. У постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. З врахуванням наведеного, з метою недопущення подальшого порушення права позивача на вільне користування та розпорядження належним йому майном, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог. А тому, позовні вимоги слід задовольнити у повному обсязі та визнати відповідача таким, що втратив право на користування зазначеним житловим приміщенням зі зняттям його з реєстрації.

Outcome: approved