Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-01 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідача ДП «Центр державного земельного кадастру» в особі Виробничого філії «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру» про стягнення заборгованості із заробітної плати та моральної шкоди, який в процесі судового розгляду збільшили, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачі працювали у ДП «Державна картографічна фабрика», яке на підставі наказу Державного агентства земельних ресурсів України №05 від 09.01.2013 року перереєстровано на Виробничу філію «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центру державного земельного кадастру». В послідуючому позивач [PERSON] 04.06.2013 року, а позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] 17.06.2013 року припинили трудові відносини з ДП «Державна картографічна фабрика». Проте, в день звільнення розрахунок з позивачами не був проведений, про заборгованість відповідача перед позивачами була видана довідка, однак належні суми у добровільному порядку не виплачені. А тому, вищевикладені обставини стали підставою для звернення позивачів до суду з даним позовом, в якому просили стягнути з відповідача на користь позивачів: [PERSON] заборгованість із заробітної плати в сумі 3\~478,76 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку 79\~471,94 грн., моральну шкоду в сумі 2\~000 грн. та понесені судові витрати; [PERSON] заборгованість із заробітної плати в сумі 1\~378,08 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку 127\~969,20 грн., моральну шкоду в сумі 2\~000 грн. та понесені судові витрати; [PERSON] заборгованість із заробітної плати в сумі 1\~196,41 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку 113\~694,64 грн., моральну шкоду в сумі 2\~000 грн. та понесені судові витрати; [PERSON] заборгованість із заробітньої плати в сумі 2\~708,29 грн., середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку в сумі 66\~893,50 грн., моральну шкоду в сумі 2\~000 грн. та судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON], представник позивачів адвокат [PERSON] збільшені позовні вимоги підтримали та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача [PERSON] збільшені позовні вимоги не визнала та просила в задоволенні останніх відмовити, застосувавши до виниклих правовідносин строки позовної давності в три місяці. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивачі працювали у ДП «Державна картографічна фабрика». В послідуючому позивач [PERSON] 04.06.2013 року, а позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] 17.06.2013 року припинили трудові відносини з ДП «Державна картографічна фабрика», згідно трудових книжок позивачів (а.с.12-14, 15-18, 19-22, 23-26). ДП «Державна картографічна фабрика» на підставі наказу Державного агентства земельних ресурсів України №05 від 09.01.2013 року перереєстровано на Виробничу філію «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центру державного земельного кадастру». Проте, в день звільнення розрахунок з позивачами не був проведений. Таким чином, суд дійшов обґрунтованого висновку, що правовідносини, що склались між сторонами, є трудовими, тому регулюються нормами КЗпП України, а саме главою VІІ в частині, що регулює оплату праці при звільненні працівника та відповідальності підприємства за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно довідки ДП «Центр державного земельного кадастру» в особі Виробничого філії «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру» вих.№588 від 13.11.2015 року вбачається, що позивачі дійсно працювали на даному підприємстві, кінцевий розрахунок перед позивачами не проведено, заборгованість відповідача перед позивачами становить: [PERSON] 3\~478,76 грн., [PERSON] 1\~378,08 грн., [PERSON] 1\~196,41 грн., [PERSON] 2\~708,29 грн. (а.с.28-29), що представником відповідача не заперечувалось. А тому, з огляду на вищевикладене, підлягає стягненню з відповідача на користь позивачів заборгованість із заробітної плати у вищезазначених розмірах. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, з огляду на вищевикладене, суд дійшов обґрунтованого висновку, що у порядку, передбаченому ст.117 КЗпП України, позивачі мають право на середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, так як у вказаний період з вини відповідача перед позивачами існувала заборгованість із виплати заробітної плати. Пленум Верховного Суду України у п.21 постанови від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначив, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100. Відповідно до п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Пунктом 3 вказаного Порядку встановлюється, що при обчисленні середньої заробітної плати в усіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад тощо). Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. \~\~\~\~ Згідно п.п. 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством на число календарних днів за цей період. Згідно довідок ДП Центр державного земельного кадастру» в особі Виробничого філії «Вінницька картографічна фабрика» ДП «Центр державного земельного кадастру» вих.№48-51 від 02.03.2016 року про середню заробітну плату середньоденна зарплата [PERSON] становила 114,02 грн. (а.с.73), [PERSON] 183,60 грн. (а.с.70), [PERSON] 163,12 грн. (а.с.72), [PERSON] 94,75 грн. (а.с.71). Таким чином, середньоденна заробітна плата (дохід) позивача [PERSON] становить 114,02 грн., кількість робочих днів за період з 18.06.2013 року по 25.03.2016 року становить 697 робочих днів, а тому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 79\~471,94 грн., який також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Середньоденна заробітна плата (дохід) позивача [PERSON] становить 183,60 грн., кількість робочих днів за період з 18.06.2013 року по 25.03.2016 року становить 697 робочих днів, а тому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 127\~969,20 грн., який також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Середньоденна заробітна плата (дохід) позивача [PERSON] становить 163,12 грн., кількість робочих днів за період з 18.06.2013 року по 25.03.2016 року становить 697 робочих днів, а тому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 113\~694,64 грн., який також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Середньоденна заробітна плата (дохід) позивача [PERSON] становить 94,75 грн., кількість робочих днів за період з 04.06.2013 року по 25.03.2016 року становить 706 робочих днів, а тому середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку становить 66\~893,50 грн., який також підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Що ж стосується позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди в сумі 2 000 грн. кожному, то у відповідності до вимог ст.1167 ЦК України суд вважає за можливе також задовольнити позов в цій частині з наступних міркувань. Відповідно до ч.1 ст.23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розяснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви (ч.1 п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Згідно ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд приймає до уваги доводи позивачів про те, що протиправними діями відповідача з невиплати їм заробітної плати на протязі тривалого часу, їм завдано моральних та фізичних страждань. Також, суд приймає до уваги, що керівництву юридичної особи відповідача було відомо, що при звільненні вони мають здійснити кінцевий розрахунок з позивачами, однак таких дій вчинено не було, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення. Що ж стосується посилань представника відповідача на ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, ч.1 ст.233 КЗпП України щодо пропуску позивачами строку позовної давності в три місяці як на підставу про відмову в задоволенні позову, то суд вважає за можливе зазначити наступне. Поняття позовної давності визначене в статті 256 ЦК України, а в статті 233 КЗпП України передбачені строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Термін «позовна давність» законодавцем в КЗпП України не використовується. До того ж, на відміну від частини третьої статті 267 ЦК України, у разі пропуску передбаченого статтею 233 КЗпП України строку звернення до суду його застосування не ставиться в залежність від заяви сторони у спорі. Оскільки трудовим законодавствам питання строків звернення до суду врегульовано, тому відсутні підстави для застосування положень глави 19 розділу V ЦК України та термінів, які не містяться в статті 233 КЗпП України, на що звернув увагу Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.14 інформаційного листа «Про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю» від 11.12.2015 року. Більше того, згідно ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутись до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Окрім того, положення ч.2 ст.233 КЗпП України знайшло своє відображення в рішенні Конституційного Суду України від 15.10.2013 року №8-рп/2013 у справі за конституційним зверненням громадянки [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України, статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» відповідно до якого в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України у системному зв'язку з положеннями статей 1, 12 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР зі змінами необхідно розуміти так, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема й за час простою, який мав місце не з вини працівника, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. А тому, думки та міркування представника відповідача з приводу пропуску строку позовної давності позивачами для звернення до суду з даним позовом є безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу. Разом з тим, суд не може погодитись із вимогами позивачів щодо стягнення з відповідача на їх користь судових витрат, які складаються із витрат на правову допомогу, яка їм надавалась адвокатом [PERSON], оскільки позивачами не надано належних та допустимих доказів понесення таких витрат, а саме первинні облікові документи, визначені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому в задоволенні даних вимог слід відмовити. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів знайшли своє часткове підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають частковому задоволенню. Крім того, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягають до стягнення на користь держави судові витрати, які складаються з 4\~047,90 грн. судового збору, від сплати якого звільнено позивачів. На підставі викладеного,

Outcome: partial