Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, яким просила: визнати за ним право власності на земельну ділянку № 119 площею 0,0581 га на території СТ «ім.. 61 Комунара» в місті [PERSON], кадастровий номер 4810136900:05:010:0067, яка належала [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІV-МК № 027999, виданого на підставі рішення виконкому Миколаївської міської ради народних депутатів від 29.04.1996 року за № 177 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 101 від 06.06.1996 року. Посилаючись на те, що ним була придбана дача розташована на земельній ділянці, яка була власністю [PERSON] Посилаючись на те, що в позасудовому порядку вирішити вказане питання неможливо, оскільки йому не відомо фактичне місце проживання відповідача. Без належного оформлення права власності на земельну ділянку він не має можливості розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Миколаївська міська рада надала заяву про слухання справи за їх відсутністю, рішення просить винести на підставі вимог чинного законодавства України та на підставі доказів у справі. Відповідач у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Дача за № 119 у СВТ «61 Комунара» у місті [PERSON] належить [PERSON] на підставі договору купівлі продажу дачі від 20.05.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 804 та зареєстрованого в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації 06.12.1998 року за № 5. На підставі рішення виконавчого комітету Миколаївської міської ради народних депутатів № 177 від 29.04.1996 року [PERSON] надано у власність земельну ділянку площею 0,0581 га яка розташована у місті Миколаєві СТ «ім.. 61 комунара», ділянка № 119, про що видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІV-МК № 027999. Вказане підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 06.08.2015 року. Відповідно до довідки комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» від 10.10.18 за вих. № 2520, згідно паперових носіїв інвентарної справи станом на 28.12.2012 року право власності на садовий будинок, що розташований за адресою: будинок № 119 СТ «імені 61 Комунара» у місті [PERSON] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 20.05.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] № 804 та зареєстровано в КП ММБТІ 06.02.1998 року. Відповідно до рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 24609059 від 21.09.2015 року, [PERSON] відмовлено у державній реєстрації права власності на земельну ділянку, що розташована за адресою: м. Миколаїв, СТ «імені 61 Комунара» земельна ділянка № 119 у звязку з тим, що у договорі купівлі продажу від 20.05.1997 року в п. 1 зазначається обєкт нерухомого майна дача, а тому вказаний договір не дає можливість однозначно визначити виникнення права власності також на земельну ділянку. Нормами Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. (діючого на момент посвідчення угоди) встановлювалось, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва (ст. 1 Декрету), у межах норм, установлених Земельним кодексом України. На підставі ст.. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. (діючого на момент посвідчення угоди) право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст.. 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Згідно ст.. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. (діючого на момент посвідчення угоди), встановлено, що громадяни України мають право продавати або іншими способам, відчужувати земельні ділянки, передані їм для цілей, вказаних у статті цього Декрету, без зміни їх цільового призначення. Договір купівлі - продажу або іншими способами відчуження земельної ділянки посвідчується у нотаріальному порядку і реєструється у сільській, селищній, міській раді народних депутатів, на території якої розташована земельна ділянка. Відповідно до ст.. 30 Земельного кодексу УРСР від 18.12.1990 р. (який діяв на момент придбання нерухомого майна) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або праві користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У раз зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході праві власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельні ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. В подальшому дана норма була закріплена в ст. 120 Земельноuj кодексу України від 25.10.2001 р., ст. 377 Цивільного кодексу України; також підтверджена розясненням, наданим Державним комітетом України і земельних ресурсів в листі № 721/27/Н5110-11 від 19.01.2011 p., позицією Верховного суду України, яка відображена в п. 18 Постанови ВСУ № 7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із наступними змінами), в Узагальненнях судової практики ВСУ від 01.07.2014 р. «Судова практика щодо права власності при розгляді цивільних справ Конвенцією про захист прав людині і основоположних свобод». Відповідно до ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Приймаючи до уваги те, що в позасудовому порядку вирішити спір неможливо, враховуючи те, що відповідачем [PERSON] не було повністю до оформлено документи на земельну ділянку на момент укладення договору купівлі продажу від 20.05.1997 року, що не перешкоджало посвідчення даного договору у встановленому на той час, законодавству України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved