Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, шляхом предявлення позовної заяви до [PERSON], яким просить поділити між нею та відповідачем [PERSON] майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя; визнати за нею право власності на будинок, розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, смт Пісочин, вїзд Чайковського, 6, загальною площею 147,70 кв.м.; виділити [PERSON] все рухоме майно, що перебуває у спільній сумісній власності; судові витрати розподілити відповідно до прийнятого рішення. В обґрунтування позовних вимог позивач посилалася на те, що з 09 вересня 2005 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. Шлюбні відносини між сторонами були фактично припинені, на даний час в Харківському районному суді розглядається справа про розірвання шлюбу, згоди на добровільний поділ майна між сторонами не досягнуто. Сторони проживали у будинку, розташованому за адресою: Харківська область, Харківський район, сел. Пісочин, вїзд Чайковського, буд.6, який належав діду позивача [PERSON]. Після смерті [PERSON] будинок в порядку спадкування перейшов у власність матері позивача [PERSON] [PERSON] позивача доклала багато зусиль щодо благоустрою вказаного житла. В подальшому [PERSON] подарувала спірний будинок позивачу, однак відповідач за первісним позовом [PERSON] наполягав на тому, щоб будинок було оформлено саме договором купівлі-продажу замість договору дарування. Позивач зазначає, що фактично будинок за адресою: Харківська область, Харківський район, смт Пісочин, вїзд Чайковського, 6, був переданий їй у власність її матірю безоплатно. Внаслідок того, що позивач не усвідомлювала юридичних наслідків та різниці між вказаними договорами, і на той момент не думала про це, вона припустилася помилки і не розуміла, що в подальшому будинок буде не її особистою приватною власністю, а спільною сумісною власністю подружжя. На час оформлення договору купівлі-продажу будинку позивач працювала та мала стабільний дохід, водночас [PERSON] не працював та заробітку не мав, грошей на придбання вказаного будинку не надавав, ніякого вкладу своїх коштів в будинок не здійснював, крім того, останній не навчався, не займався домашнім господарством, не доглядав дитину, не хворів, що свідчить про те, що він не мав поважних причин не отримувати доходи, а тому немає підстав для визнання спірного будинку спільною сумісною власністю подружжя. На даний час [PERSON] змінив замки на вхідних дверях в будинку, у звязку з чим позивач доступу до нього не має. Крім того, сторонами за час перебування у шлюбі було придбано майно на загальну суму 108100 гривень, а саме предмети домашнього господарства та вжитку: шафу купе вартістю 4000 гривень, диван-софу вартістю 1500 гривень, стіл письмовий вартістю 600 гривень, поличку книжкову вартістю 500 гривень, комод вартістю 600 гривень, меблі для кухні вартістю 10000 гривень, стіл кухонний вартістю 1800 гривень, газову плиту Indesit вартістю 1700 гривень, мякий куточок і два крісла вартістю 1500 гривень, меблі для відпочинку на вулиці, а саме: диван, два крісла, столик загальною вартістю 1500 гривень, люстру бра вартістю 1300 гривень, компютер вартістю 15000 гривень, супутникову антену вартістю 2000 гривень, планшет Asus вартістю 2500 гривень, ноутбук Asus вартістю 4500 гривень, пилосос Samsung вартістю 800 гривень, мультиварку Rotex вартістю 900 гривень, обігрівач Saturn HT 8666, вартістю 1300 гривень, обігрівач вартістю 1000 гривень, бензиновий генератор Форте F6 6500 EА вартістю 12000 гривень, швейну машину Siruba L 918, вартістю 9000 гривень, оверлок shunfa SF 747 вартістю 11000 гривень, пральну машину Ariston вартістю 5400 гривень, холодильник Zanussi вартістю 6000 гривень, акрилову кутову ванну вартістю 5000 гривень, унітаз Cersanit вартістю 1000 гривень, умивальник з тумбою вартістю 1500 гривень, двумісну туристичну палатку Ksena вартістю 2000 гривень, шатер вартістю 800 гривень, столик та стільчики вартістю 600 гривень. 28 липня 2017 року відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] яким просив визнати за ним право власності на житловий будинок, загальною площею 147,7 кв.м. з надвірними будівлями, які розташовані за адресою: Харківська область, Харківський район, сел. Пісочин, вїзд Чайковського, буд.6, та на земельну ділянку з кадастровим номером 6325157900:00:12:0227, загальною площею 0,0673 га, розташовану за зазначеною адресою. В обґрунтування зустрічних позовних вимог посилався на те, що з 09 вересня 2005 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем за зустрічним позовом, від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO]. У шлюбі сторони вирішили придбати будинок, однак достатньої суми коштів у них не було, в звязку з чим ними було прийнято рішення відкладати гроші та продати гараж, який належав [PERSON] на праві власності. 03 жовтня 2005 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу гаражу, зареєстрований в реєстрі за №2767. З початку жовтня 2000 року по липень 2010 року [PERSON] працював за договором найму в радіо-таксі 008, з червня 2010 року по серпень 2011 року в радіо-таксі «Любімоє», де працює по теперішній час. 02 жовтня 2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частини житлового будинку, розташованого за адресою: Харківська область, Харківський район, сел. Пісочин, вїзд Чайковського, 6 зі згоди [PERSON], що підтверджується підписом останнього на відповідній заяві, посвідченій 02 жовтня 2006 року нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області за реєстровим №1680, будинок було придбано за спільні кошти сторін, тому є їх спільною сумісною власністю подружжя. Розуміння сторонами суті вказаного договору та правових наслідків укладання договору, факт передачі грошових коштів за придбання будинку до підписання договору підтверджуються нотаріусом. Житловий будинок за вищевказаною адресою на час його придбання був в незадовільному стані, у звязку з чим сторонами він був відбудований і площа, яка на час купівлі спірного будинку складала 66,70 кв.м. збільшилася до 147,7 кв.м., сторони зробили ремонт, придбали нові меблі та сантехнику. Крім того, на території домоволодіння були збудовані гараж літ. «У», площею 28,70 кв.м. та бесідка літ. «Ф», площею 12,00 кв.м. Грошові кошти у загальному розмірі 84000 доларів США на будівництво, ремонт та придбання меблів були надані позивачу за зустрічним позовом у борг його матірю [PERSON] за договором позики. Зазначені кошти [PERSON] отримала від продажу нерухомого майна на загальну суму 160732,75 доларів США. Придатним для проживання будинок став лише у 2010 році, проте фактично ремонт у будинку та на подвірї закінчився у 2015 році. Можливості повернути позичені кошти у позивача за зустрічним позовом не було, тому [PERSON] звернулася до Харківського районного суду Харківської області з позовом про стягнення з сина заборгованості за договором позики. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 липня 2017 року по справі №635/3647/17 позов [PERSON] було задоволено повністю, у звязку з чим на даний час існує непогашений борг у розмірі 84000 доларів США за вказаним рішенням суду, гроші були позичені в інтересах сім'ї на будівництво, ремонт та придбання меблів для будинку, у звязку з чим відповідно до вимог ч.4 ст.65 СК України зазначений борг є спільним боргом подружжя. На даний час між сторонами триває процес розлучення, згоди про поділ майна між ними не досягнуто. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 16 червня 2017 року провадження у справі відкрито. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 31 жовтня 2017 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності обєднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 02 серпня 2017 року заяву представника позивача [PERSON] [PERSON] про витребування доказів задоволено. Витребувано з Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області копії матеріалів спадкової справи після смерті [PERSON], померлого 09 грудня 2005 року, щодо спадкування будинку, який розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вїзд Чайковського, буд.6. Позивач за основним позовом [PERSON] та її представник [PERSON], який діє на підставі довіреності, будучи повідомленими про день, час та місце розгляду справи, про що в матеріалах справи маються відповідні документи, у судове засідання повторно не зявилися. У судові засідання, призначені на 16 жовтня 2018 року та 07 грудня 2018 року, представником позивача [PERSON] були надані заяви про відкладення розгляду справи у звязку з його зайнятістю, при цьому жодних документів на підтвердження зазначених обставин останнім надано не було, позивач взагалі не повідомила про причини своєї неявки у зазначені судові засідання. Крім того, справа в провадженні знаходиться тривалий час, судовий розгляд неодноразово відкладався саме через неявку позивача або за її заявою про відкладення. Також суд враховує ту обставину, що 18 травня 2018 року у звязку з неодноразовими неявками позивача за первісним позовом та її представника у судові засідання та тривалим розглядом цивільної справи, а також з метою непорушення строків розгляду справи на адресу позивача [PERSON] Харківським районним судом Харківської області був направлений лист з розясненням наслідків неявки у судове засідання, який вона особисто отримала 24 травня 2018 року. Зазначені дії позивача за основним позовом [PERSON] свідчать про зловживання нею своїми процесуальними правами як учасника справи, що є неприпустимим відповідно до вимог п. 11 ч. 3 ст. 2 ЦПК України. Разом з тим, подання заяв про відкладення розгляду справи позивачем свідчить про те, що позивач за основним позовом не втратила інтересу до розгляду справи, а тому підстав для залишення позову без розгляду суд не вбачає. Матеріали справи містять достатні дані для розгляду справи по суті. Враховуючи повторну неявку в судове засідання належним чином повідомлених про дату, час та місце судового засідання позивача за основним позовом та відповідача за зустрічним позовом [PERSON] та її представника, а також їх процесуальну поведінку, відповідно до вимог ч.ч. 1, 3, 4 ст. 223 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів за відсутності позивача за основним позовом та відповідача за зустрічним позовом. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не зявився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності. 18 травня 2018 року та 15 березня 2018 року представник [PERSON] [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву [PERSON] в якому зазначила, що позовні вимоги останньої є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, зазначивши, що [PERSON] безпідставно посилається у своєму позові на п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» оскільки будинок, який є предметом спору було придбано за договором купівлі-продажу, а не договором дарування. Розуміння сторонами суті договору та правових наслідків укладення договору, факт передачі грошових коштів за придбання будинку до підписання договору підтверджується нотаріусом. Зазначення позивачем в її позові про те, що [PERSON] не працював і грошей на купівлю вказаного будинку не мав є неправдивими, оскільки з початку жовтня 2000 року по липень 2010 року [PERSON] працював за договором найму в радіо-таксі 008, з червня 2010 року по серпень 2011 року в радіо-таксі «Любімоє», де працює по теперішній час без офіційного працевлаштування, що можуть підтвердити колеги останнього. Після купівлі будинку за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вїзд Чайковського, буд.6, так як він перебував у незадовільному стані, сторонами було вирішено зробити ремонт та перебудову будинку, однак оскільки грошових коштів не вистачало, вони взяли їх у борг у матері [PERSON] [PERSON] шляхом написання пятьох розписок на загальну суму 84000 доларів США, зокрема 30 травня 2007 року на суму 101000 гривень, що було еквівалентно 20000 доларам США; 11 лютого 2008 року на суму 116150 гривень, що було еквівалентно 23000 доларам США; 07 серпня 2008 року на суму 133650 гривень, що було еквівалентно 27000 доларам США; 01 липня 2010 року на суму 88000 гривень, що було еквівалентно 11000 доларам США; 30 серпня 2011 року на суму 24000 гривень, що було еквівалентно 3000 доларам США. Крім того, [PERSON] та його матері на праві спільної сумісної власності належала квартира [ADDRESS], в якій відповідач з дружиною та донькою проживали до 2009 року. 14 серпня 2009 року [PERSON] разом з [PERSON] продали вказану квартиру за 356000 гривень, що було еквівалентно 44500 доларам США, половину від вказаної суми, що належала відповідачеві за первісним позовом, а саме 22250 доларів США, останнім вкладено у ремонт та переобладнання спірного будинку. Крім того, 03 жовтня 2005 року [PERSON] було продано [PERSON] власний гараж, кошти від продажу якого було витрачено на купівлю будинку за вищевказаною адресою. В результаті ремонту та перебудови будинку його загальна площа збільшилася з 66,70 кв.м. до 147,70 кв.м., також на території домоволодіння було побудовано гараж літ. «У» площею 28,70 кв.м., бесідку літ. «Ф» площею 12, 00 кв.м., було проведено оновлення сантехніки та меблів, придатним для проживання будинок став у 2010 році, фактично ремонт, придбання меблів для будинку та ремонт у дворі будинку вдалося закінчити у 2015 році. 25 червня 2018 року представник [PERSON] ([PERSON]) адвокат [PERSON] надала до суду відповідь на відзив [PERSON], в якій зазначила, що спірний будинок раніше належав діду позивача [PERSON] В порядку спадкування після смерті останнього, вказаний будинок перейшов до матері позивача [PERSON], тобто у вказаному будинку проживає вже не одне покоління сім'ї позивача. [PERSON] мала намір подарувати вказаний будинок своїй донці, і спірний будинок був переданий їй фактично і безоплатно. Проте, [PERSON] наполіг на оформленні передачі будинку саме за договором купівлі-продажу. Позивач та її мати на той час не розуміли наслідків укладання такого правочину. Намір [PERSON] залишити і передати спірний будинок у володіння і розпорядження саме позивачу свідчить і те, що покупцем у договорі зазначена остання, всі правовстановлюючі документи на будинок оформлені також на неї. На час оформлення договору купівлі-продажу позивач працювала, мала стабільний дохід та утримувала сім'ю, вказані обставини [PERSON] у його відзиві також не спростовуються. Аргумент [PERSON] стосовно того, що рішення про продаж гаражу було прийнято спільно з дружиною не може бути прийнято до уваги, оскільки гараж був особистою приватною власністю [PERSON], а отже згоди дружини на його продаж він не потребував. Належних доказів на підтвердження того, що кошти, отримані від продажу гаражу були направлені саме на придбання будинку відповідачем за первісним позовом не надано. Крім того, останнім не підтверджено жодним належним доказом те, що на час придбання будинку він працював та мав стабільний дохід. Стосовно посилання [PERSON] на те, що взяті ним у матері [PERSON] у борг кошти на загальну суму 84000 доларів США, були використані ним для здійснення ремонту та переобладнання спірного будинку, представник позивача за первісним позовом зазначає, що відповідно до постанови апеляційного суду Харківської області, ухваленої 21 грудня 2017 року за результатами розгляду апеляційної скарги [PERSON] на рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 липня 2017 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позову вбачається, що висновок Харківського районного суду Харківської області від 13 липня 2017 року, про те, що грошові кошти у розмірі 84000 доларів США були витрачені на ремонт та передачу будинку в смт. Пісочин Харківського району Харківської області, в'їзд Чайковського,6, не є встановленою обставиною, що має преюдиційне значення і не підлягає повторному доказуванню згідно ч.3 ст.61 ЦПК України. Висновок районного суду є не встановленим судом фактом, а є мотивом та оціночним судженням, який не був обовязковим для суду у справі, що розглядається. Отже, факт того, що взяті відповідачем за первісним позовом у борг грошові кошти у сумі 84000 доларів США були витрачені ним на ремонт спірного будинку та його переобладнання, під час розгляду вищевказаної справи встановлений не був. Жодних належних доказів на підтвердження цих обставин [PERSON] не надано. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом його придбання під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Сторони перебувають у шлюбі, який зареєстрований 09 вересня 2005 року Виконавчим комітетом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області, актовий запис №50, під час державної реєстрації шлюбу позивач за первісним позовом змінила прізвище з «Сердюк» на «Макеєва» (свідоцтво про шлюб серії I-ВЛ №314027, видане 16 травня 2017 року Харківським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області). Від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження серії 1-ВЛ №035882, видане 20 квітня 2006 року Пісочинською селищною радою Харківського району Харківської області). Дитина проживає разом з матірю за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вїзд Клубний, 3, що підтверджується актом, складеним депутатом Пісочинської селищної ради Харківського району Харківської області [PERSON] 26 квітня 2017 року. На підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 02 жовтня 2006 року, посвідченого державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області за реєстрованим №1-1679 [PERSON] передала, а [PERSON] прийняла у власність 485/1000 частин домоволодіння №6 з відповідною частиною надвірних будівель, що знаходиться в смт. Пісочин Харківського району Харківської області по вїзду Чайковського. Згідно пункту 7 зазначеного договору, купівля вчинюється за згодою чоловіка покупця [PERSON], підпис якого на відповідній заяві посвідчений 02 жовтня 2006 року, Другою державною нотаріальною конторою Харківського району Харківської області реєстр №1680. 10 серпня 2007 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір про поділ домоволодіння в натурі та припинення права спільної часткової власності, посвідчений державним нотаріусом Другої державної нотаріальної контори Харківського району та області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №3-1504, відповідно до якого [PERSON] набула права власності на окремий індивідуально визначений обєкт нерухомості будинок літ. «Б-1» загальною площею 66,70 кв.м. житловою площею 50,60 кв.м. з надвірними будівлями: гаражем Г, сараями Л,Т, літньою кухнею В з льохом в, навісом И, теплицею М, літнім душем З, вбиральнею Ж, зливною ямою Е, колодязем К, огорожами №1,2,3, розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вїзд Чайковського, буд.6. Пунктом 7 зазначеного договору передбачено, що договір вчиняється за згодою чоловіка [PERSON] [PERSON], підпис на заяві якого посвідчений Другою державною нотаріальною конторою Харківського району та області 10 серпня 2007 року за реєстровим №3-1503. Право власності за [PERSON] відповідно до вказаного договору зареєстровано в Комунальному підприємстві «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним номером 20069226 від 28 серпня 2007 року ([PERSON] про реєстрацію права власності на нерухоме майно №15722271 від 28 серпня 2007 року). Як вбачається зі змісту технічного паспорту на житловий будинок №6 по вїзду Чайковському в смт. Пісочин Харківського району Харківської області, виготовленого станом на 14 грудня 2016 року, на земельній ділянці за зазначеною адресою знаходяться: житловий будинок літ. Б-1 з прибудовою літ. Б1-1, мансардою літ. мс, ганком літ. а1 та надвірні споруди: літня кухня кухня літ. В, погріб літ. в, сарай літ. Г, гараж літ. У, бесідка літ. Ф, вбиральня літ. Х, вигрібна яма літ. Ц, огорожа №4-6, колодязь літ. К, отмостка І, при цьому прибудова літ. Б1-1, мансарда літ. мс, ганок літ.а1, гараж літ. У, бесідка літ. Ф були побудовані у 2016 році і прийняті до експлуатації згідно Декларації про готовність до експлуатації обєкта, зареєстрованій в департаменті Держаної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області 26 грудня 2016 року ХК №2163613390 (будинковий [NUMBER] від 30 листопада 2016 року). Загальна площа будинку становить 147,70 кв.м, житлова 114,6 кв.м. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку від 19 січня 2010 року, виданого на підставі Рішення ХХІІ сесії V Пісочинської селищної радим Харківського району Харківської області від 12.12.2008, земельна ділянка площею 0,0673 га кадастровий номер 6325157900:00:012:0227, розташована за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вїзд Чайковського, 6 належить на праві власності [PERSON]. Судом встановлено, що на даний час [PERSON] змінила прізвище на дошлюбне [PERSON], що підтверджується змістом довіреності, виданої нею 25 липня 2018 року на імя [PERSON], посвідченою приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] 25 липня 2018 року за реєстровим №910, згідно якої особа [PERSON] встановлена паспортом громадянина України з безконтактним електронним носієм №001548764, дата видачі 16.02.2018, орган, що видав 6351. Суд, на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за основним позовом та за зустрічним позовом, виходячи з наступних підстав. За загальним правилом ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно правової позиції викладеної у\~Постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», \~вирішуючи спори між подружжям про майно, суду необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від\~\~того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено\~\~шлюбним договором чи законом. Тлумачення\~статті 60 СК України\~свідчить, що законом встановлено про презумпцію\~спільності права\~власності подружжя\~на майно,\~яке набуте\~ними в\~період шлюбу.\~Разом із\~тим,\~зазначена презумпція\~може бути\~спростована й\~один із\~подружжя може\~оспорювати поширення\~правового режиму\~спільного сумісного\~майна на\~певний об'єкт,\~в тому\~числі в\~судовому порядку.\~Тягар доказування\~обставин,\~необхідних для\~спростування презумпції,\~покладається на\~того з\~подружжя,\~який її\~спростовує. При цьому, спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті. Такі висновки повністю узгоджуються з висновками, зробленими Верховним Судом від 18 червня 2018 року у постанові №711/5108/17 та від 07 листопада 2018 року у постанові №405/2391/155-ц. Під час судового розгляду жодною із сторін не надано достатніх доказів на спростування презумпції спільності права власності подружжя на зазначений житловий будинок. Як встановлено судом під час судового розгляду, 02 жовтня 2006 року, тобто у період шлюбу, була придбана 485/1000 частина житлового будинку з надвірними спорудами за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вїзд Чайковського, 6 на підставі договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2006 року, а 10 серпня 2007 року, також у період шлюбу, набуто право власності на окремий індивідуально визначений обєкт нерухомості житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вїзд Чайковського, буд.6 відповідно до договору про поділ домоволодіння в натурі та припинення права спільної часткової власності від 10 серпня 2007 року. Аналіз змісту договору купівлі-продажу від 02 жовтня 2006 року та змісту договору про поділ домоволодіння в натурі та припинення права спільної часткової власності від 10 серпня 2007 року свідчить, що вони укладені [PERSON] зі згоди її чоловіка [PERSON], підпис на відповідних заявах якого посвідчений нотаріусом. Крім того, судом встановлено, що у період шлюбу [PERSON] та [PERSON] прийняті до експлуатації прибудови та надвірні споруди, збудовані в 2016 році згідно Декларації про готовність до експлуатації обєкта, зареєстрованій в департаменті Держаної архітектурно-будівельної інспекції у Харківській області 26 грудня 2016 року ХК №2163613390 (будинковий [NUMBER] від 30 листопада 2016 року). Факт придбання зазначеного будинку у період шлюбу не заперечувався сторонами по справі. З пояснень сторін у судовому засіданні та наданих суду доказів судом встановлено, що у період придбання спірного будинку, кожна із сторін мала джерело доходу, а тому судом презюмується, що спірний будинок придбаний за спільні кошти подружжя. Так, судом встановлено, що [PERSON] офіційно працювала з 08 липня 2002 року по 28 грудня 2010 року, тобто у період придбання спірного будинку, що підтверджується даними її трудової книжки. Відповідачем за основним позовом [PERSON] також надані достатні докази про наявність доходу, зокрема договір купівлі-продажу гаражу від 03 жовтня 2005 року, за умовами якого [PERSON] продав [PERSON] гараж загальною площею 20,80 кв.м., що знаходиться в смт. Кулиничі Харківського району Харківської області в гаражному кооперативі «Ріон» №79 за 4700 гривень, а також рішення Харківського районного суду Харківської області від 13 липня 2017 року про стягнення з [PERSON] суми боргу за договором позики на користь [PERSON]. Отже, враховуючи те, що в період придбання спірного будинку та зведення споруд за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вїзд Чайковського, 6 сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та несли спільні витрати, суд приходить до висновку, що сторони набули право спільної сумісної власності на житловий будинок з надвірними спорудами, розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вїзд Чайковського, 6. Суд не приймає до уваги доводи позивача за основним позовом про те, що спірний будинок фактично був переданий їй матірю безоплатно і по суті укладався договір дарування, а не договір купівлі-продажу, внаслідок чого вона не усвідомлювала юридичних наслідків та різниці між вказаними договорами, а тому припустилася помилки і не розуміла, що в подальшому будинок буде не її особистою приватною власністю, а спільною сумісною власністю, та не надає оцінку документам зі спадкової справи, витребуваної за заявою позивача на підставі ухвали Харківського районного суду Харківської області від 02 серпня 2017 року з Другої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області на підтвердження її доводів щодо належності спірного будинку саме її родині, з наступних підстав. Відповідно до частини третьої статті 215 ЦК України одна із сторін договору або інша заінтересована особа вправі заперечити його дійсність, якщо недійсність правочину прямо не встановлена. Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема, частиною першою статті 203 ЦК України, за якою зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Разом з тим, позивач за основним позовом [PERSON] у своєму позові не ставить вимоги щодо визнання недійсним правочину, а тому суд застосовує наслідки реально укладеного між сторонами договору купівлі-продажу. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України випадках. Щодо доводів відповідача за основним позовом про наявність боргових зобовязань подружжя за рішенням Харківського районного суду Харківської області від 13 липня 2017 року, суд зазначає наступне. Майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки (частина перша\~статті 190 ЦК України). Згідно із частиною першою\~статті 61 СК України\~об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до частини третьої\~статті 61 СК України\~якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта\~статті 65 СК України\~встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб.\~При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Отже, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов'язань підтверджується відповідними засобами доказування,\~такі боргові зобов'язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Для правильного вирішення справи суди повинні встановити, за рахунок кого з подружжя здійснювалося погашення їх спільного боргу, чи не вносили сторони свої особисті кошти в рахунок погашення зобов'язань за договорами позики. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16 та узгоджується з висновками Верховного суду в постанові № № 205/9626/16-ц від 01 листопада 2018 року. Вказане свідчить, що борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї, можуть бути враховані при поділі майна подружжя, однак таких вимог позивачем за зустрічним позовом заявлено не було. Отже доводи сторін не спростовують висновків суду про те, що будинок з надвірними спорудами за адресою: Харківська область Харківський райьон, смт. Пісочин, вїзд Чайковського, 6 є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Дружина й чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК). У разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч.1 ст.70 СК). Якщо дружина\~\~та\~\~чоловік\~\~не\~\~домовилися\~\~про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси\~\~дружини,\~\~чоловіка,\~\~дітей\~\~та інші обставини,\~\~що мають істотне значення. Оскільки сторонами не досягнуто згоди щодо розподілу спільного майна, виходячи з положень ст. 70 СК України щодо рівності часток подружжя у праві спільної сумісної власності, суд вважає за можливе провести поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за кожним з подружжя право власності на рівні частки спірного домоволодіння. Позовні вимоги [PERSON] в частині поділу рухомого майна задоволенню не підлягають, оскільки позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів наявності зазначеного рухомого майна та його придбання за час шлюбу. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про поділ земельної ділянки в порядку поділу майна, набутого в період шлюбу, суд зазначає наступне. Відповідно до вимог ст. 57 СК України (в редакції закону, що діяв на момент набуття права власності на спірну земельну ділянку) приватизована земельна ділянка не відносилася до переліку майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, а тому земельна ділянка площею 0,0673 га з кадастровим номером 6325157900:00:012:0227, розташованої за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Пісочин, вїзд Чайковського, 6, виходячи з презумпції спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, є спільною сумісною власністю подружжя. Крім того, якщо на земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України. Відповідно до частини першої\~статті 377 ЦК України\~до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Частиною першою\~статті 120\~ЗК України передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною четвертою\~статті 120 ЗК України\~визначено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Враховуючи ту обставину, що суд прийшов до висновку щодо розподілу спільного майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, визнавши за кожним з подружжя право власності на рівні частки спірного домоволодіння, а саме по ? частці за кожним, суд приходить до висновку про визнання за кожним із сторін по ? частці на земельну ділянку. Суд вважає необхідним вирішити питання щодо права власності на спірну земельну ділянку відповідача за зустрічним позовом, визнавши за нею право власності на ? частину, при цьому суд виходить з принципу непорушності його права власності у спільній сумісній власності подружжя, встановленого Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ст. 1 Першого протоколу 1952 рік) та Главою 23 ЦК України. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України, а саме оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення як основного, так і зустрічного позовів, виходячи із пропорційності задоволених вимог за зазначеними позовами, суд не відшкодовує понесені сторонами судові витрати. Разом з тим, недоплачений позивачем за основним позовом судовий збір за подання до суду позовної заяви майнового характеру у розмірі 7248,66 гривень підлягає стягненню з позивача на користь держави. На підставі викладеного і

Outcome: partial