Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Вуглехімічна лабораторія» про поновлення на роботі. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що відповідно до наказу № 188 від 01 січня 2008 року вона була прийнята пробовідбірником «шахта Павлоградська» по переводу СП «Управління технічного контролю якості вугілля та стандартів». Відповідно до наказу № 52-к від 21 лютого 2012 року вона 25 лютого 2012 року переведена пробовідбірником контрольно-випробувальної дільниці «шахта Самарська». Однак, 30 червня 2015 року на підставі наказу № 298-к від 30.06.2015 року вона була звільнена з посади пробовідбірника контрольно-випробувальної дільниці «шахта Самарська» за ч. 1 п. 2 ст. 40 КЗпП України, виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоровя, які перешкоджають продовженню роботи. Позивач вважає своє звільнення незаконним оскільки звільнення з підстав, зазначених у п. п. 1, 2, 6 ст. 40 КЗпП України допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу, такої письмової згоди відповідачем їй не було запропоновано, тобто не була запропонована інша посада. Відповідачем не було направлено її на позачерговий медичний огляд, не було проведено атестації робочого місця, в результаті чого не встановлено шкідливість умов праці, які б в подальшому вплинули на її стан здоровя, який був встановлений відповідним медичним висновком та відповідними рекомендаціями лікарів. Рішення про її звільнення приймалося без засідання профспілкового комітету ТОВ «Вуглехімічна лабораторія», тобто з порушенням чинного законодавства про охорону праці. Також не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період тимчасової непрацездатності, крім звільнення за п. 5 ст. 40 КЗпП України. В період з 27 червня 2015 року по 07 липня 2015 року вона перебувала на стаціонарному лікуванні в КЗ «Тернівська ЦМЛ» ДОР». Вважає, що в наслідок незаконного звільнення їй завдана моральна шкода в розмірі 10000 грн. У звязку з чим просить суд поновити строки позовної давності за її позовом, зобовязати ТОВ «Вуглехімічна лабораторія» скасувати наказ № 298-к від 30.06.2015 року про її звільнення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та поновити її на посаді пробовідбірника контрольно-випробувальної дільниці «Шахта Самарська», стягнути з ТОВ «Вуглехімічна лабораторія» заподіяну їй моральну шкоду у розмірі 10000 грн. Представник відповідача надала до суду письмові заперечення відповідно до змісту яких просить відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати покласти на позивача посилаючись на те, що 23 червня 2015 року [PERSON] надала заяву за власним бажанням про звільнення за станом здоровя з додаванням довідки № 350 від 03.06.2015 року, виданої КЗ «Павлоградська міська лікарня № 4» ДОР», в якій надана інформація про стан здоровя та про неможливість виконання робіт за професією пробовідбірника контрольно-випробувальної дільниці «Шахта «Самарська». Заява [PERSON] була розглянута та роботодавець, пішовши на зустріч працівникові, з метою забезпечення більших виплат при звільненні, прийняв рішення про звільнення позивача у звязку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоровя, який перешкоджав виконанню робіт за професією, відповідно до п. 2 ст. 40 КЗпП України на підставі заключного акту за результатами періодичного медичного огляду працівників ТОВ «Вуглехімічна лабораторія» від 12.06.2015 року для можливості виплатити їй вихідну допомогу відповідно до ст. 44 КЗпП України. 30 червня 2015 року на момент звільнення вона була ознайомлена з наказом № 298-к від 30.06.2015 року під особистий підпис та отримала трудову книжку. Але, ні 27 липня 2015 року ні на момент звільнення 30.06.2015 року [PERSON] не повідомила представників адміністрації ТОВ «Вуглехімічна лабораторія» про те, що вона знаходиться на стаціонарному лікуванні та про наявність листа непрацездатності. Вона щорічно, за рахунок ТОВ «Вуглехімічна лабораторія», направлялась згідно встановленого графіка на черговий медичний огляд. Рішення про її звільнення прийнято без погодження з профспілковим комітетом тому, що він відсутній у ТОВ «Вуглехімічна лабораторія». При звільненні 30.06.2015 року [PERSON] отримала повний розрахунок. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини й зібрані докази, які маються в матеріалах справи. При цьому пояснила, що вважає своє звільнення незаконним, так як її було звільнено під час перебування на лікарняному. Про те, що вона знаходиться на лікарняному, вона повідомила телефоном свого безпосереднього начальника. У відділі кадрів їй запропонували написати заяву про звільнення або за станом здоровя, або за згодою сторін, звільнятися вона не хотіла, але їй повідомили, що все одно звільнять. 07 липня 2015 року, коли виписалася з лікарні, вона розписалася у картці, яку ТОВ «Вуглехімічна лабораторія» прислало на шахту «Самарська», зазначила дату 30 червня 2015 року, оскільки ця дата була записана олівцем, та 07 липня 2015 року отримала трудову книжку. Комісія ВКК дозволила їй працювати, але не на висоті і без підняття важкостей. Іншу роботу їй не запропонували, а запропонували звільнитися. Під час розгляду справи в суді вона здала на підприємство через свого адвоката лікарняний та підприємство вже оплатило їй 5 днів лікарняного. Тому вважає, що її було звільнено незаконно, просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримав, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини й зібрані докази, які маються в матеріалах справи. Просив позов задовольнити в повному обсязі з тих підстав, що позивач була звільнена під час перебування на лікарняному. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю, посилаючись на надані суду заперечення на позовну заяву, та пояснила, що під час звільнення були дотримані вимоги чинного законодавства України. Основною причиною звільнення було те, що згідно висновків усіх медичних установ та закладів, позивачеві було протипоказано роботу на висоті та з підняттям вантажів. Позивач сама написала заяву на звільнення за власним бажанням, але ми пішли їй на зустріч та запропонували переписати заяву та звільнитися за станом здоровя, щоб вона мала змогу отримати компенсацію. Про те, що перебуває на лікарняному, вона не повідомила. На підприємство з питанням надання їй іншої роботи за станом здоровя вона не зверталася, але на підприємстві легкої роботи, яка б підходила їй за станом здоровя, не має. У зв»язку з чим просила в задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, вислухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши в судовому засіданні наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків. Згідно ст. 2 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Ст. 4 ЦПК України закріплено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.ст.10, 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обгрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно ст.43 Конституції України кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці. Використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров»я роботах забороняється. Частиною 1 п. 2 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадках виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок недостатньої кваліфікації або стану здоров'я, які перешкоджають продовженню даної роботи, а так само в разі відмови у наданні допуску до державної таємниці або скасування допуску до державної таємниці, якщо виконання покладених на нього обов'язків вимагає доступу до державної таємниці. Відповідно ч.2 ст. 40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою на іншу роботу. Частиною 3 ст. 40 КЗпП України закріплено, що не допускається звільнення працівників з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності. Відповідно до ст. 42-1 КЗпП України працівник, з яким розірвано трудовий договір з підстав, передбачених пунктом 1 статті 40 цього Кодексу (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) протягом одного року має право на укладення трудового договору у разі повторного прийняття на роботу, якщо власник або уповноважений ним орган проводить прийняття на роботу працівників аналогічної кваліфікації. Частиною 1 ст. 43 КЗпП України встановлено, що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1, 2-5, 7 статті 40 може бути проведено за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Згідно ч. 8 ст. 43 КЗпП України власник або уповноважений ним орган має право розірвати трудовий договір не пізніш як через місяць з дня одержання згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника). Частиною 1 статті 233 43 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ч. 3 ст. 5 Закону України «Про охорону праці» працівникові не може пропонуватися робота, яка за медичним висновком протипоказана йому за станом здоров»я. Згідно ч. 3 ст. 9 Закону України «Про охорону праці» за працівниками, які втратили працездатність у зв»язку з нещасним випадком на виробництві або професійним захворюванням, зберігаються місце роботи (посада) та середня заробітна плата на весь період до відновлення працездатності або до встановлення стійкої втрати професійної працездатності. У разі неможливості виконання потерпілим попередньої роботи проводяться його навчання і переквалійікація, а також працевлаштування відповідно до медичних рекомендацій. Частиною 1 ст. 13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов»язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Згідно ст. 14 Закону України «Про охорону праці» працівник зобов»язаний дбати про особисту безпеку і здоров»я, а також про безпеку і здоров»я оточуючих людей в процесі виконання будь-яких робіт чи під час перебування на території підприємства; проходити у встановленому законодавством порядку попередні та періодичні медичні огляди. Працівник несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Відповідно до ст.17 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов»язаний за свої кошти забезпечити фінансування та організувати проведення попереднього (під час прийняття на роботу) і періодичних (протягом трудової діяльності) медичних оглядів працівників, зайнятих на роботах, де є потреба у професійному доборі. Медичні огляди проводяться відповідними закладами охорони здоров»я, працівники яких несуть відповідальність згідно із законодавством за відповідність медичного висновку фактичному стану здоров»я працівника. Порядок проведення медичних оглядів визначається центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров»я. Роботодавець має право в установленому законом порядку притягнути працівника, який ухиляється від проходження обов»язкового медичного огляду, до дисциплінарної відповідальності, а також зобов»язаний відсторонити його від роботи без збереження заробітної плати. Роботодавець зобов»язаний забезпечити за свій рахунок позачерговий медичний огляд працівників за своєю ініціативою, якщо стан здоров»я працівника не дозволяє йому виконувати свої трудові обов»язки. В судовому засіданні встановлено, що позивач працювала в ТОВ «Вуглехімічна лабораторія» з 01 січня 2008 року до 25 лютого 2012 року на посаді пробовідбірника «Шахта Павлоградська», з 25 лютого 2012 року та по день звільнення, тобто по 30 червня 2015 року, на посаді пробовідбірника контрольно-випробувальної дільниці «Шахта Самарська» (а.с. 12-13). Відповідно до довідки КЗ «Павлоградська міська лікарня № 4» ДОР» № 350 від 03 червня 2015 року [PERSON] за станом здоровя строком на один рік придатна до роботи пробовідбірником за наступних умов: в окулярах, без висоти, без підняття важких предметів (а.с.29). Наказом директора ТОВ «Вуглехімічна лабораторія» № 104 від 19 липня 2013 року затверджено матеріали атестації робочих місць по умовам праці, та посада пробовідбірника контрольно-випробувальної дільниці «Шахта Самарська» віднесена до шкідливих і важких умов праці (а.с.36-40). Тобто фактично, згідно вищевказаної довідки, у зв»язку зі встановленими обмеженнями, позивач за станом здоров»я не могла бути допущена роботодавцем до виконання вказаних робіт. Згідно заключного акту за результатами періодичного медичного огляду працівників ТОВ «Вуглехімічна лабораторія» від 12 червня 2015 року та додатку до нього, було зроблено висновок про те, що [PERSON], потребує переведення на іншу роботу за станом здоров`я (а.с.30-33). Згідно амбулаторної картки [PERSON] вона з 22 липня 2015 року по 18 серпня 2015 року проходила амбулаторне лікування (а.с.16, 72-73). Відповідно до виписки із медичної картки амбулаторного хворого [PERSON] перебувала на стаціонарному лікуванні з 18 серпня 2015 року по 28 серпня 2015 року включно (а.с.74). Таким чином, строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України, були пропущені [PERSON] з поважних причин, а суд приходить до висновку що необхідно поновити [PERSON] пропущений строк для звернення до суду з позовом до ТОВ «Вуглехімічна лабораторія» про поновлення на роботі. Відповідно до заяви [PERSON] від 23 червня 2015 року вона просила звільнити її за станом здоровя 30 червня 2015 року (а.с.28). Згідно заяви [PERSON] від 23 червня 2015 року вона просила звільнити її за згодою сторін 30 червня 2015 року (а.с.69). Н підставі наказу директора ТОВ «Вуглехімічна лабораторія» № 298-к від 30 червня 2015 року «Про звільнення» [PERSON], пробовідбірника контрольно-випробувальної дільниці «Шахта Самарська» звільнено 30 червня 2015 року у звязку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоровя, який перешкоджає продовженню даної роботи, відповідно п. 2 ст. 40 КЗпП України. Підставами в наказі зазначено: - копія акту від 12 червня 2015 року; - довідка № 350 від 03 червня 205 року; - заява [PERSON] від 23 червня 2015 року. Зі вказаним наказом [PERSON] була ознайомлена 30.06.2015 року (а.с.66). Відповідно до копії листка непрацездатності серії АГС № 701597, виданого КЗ «Тернівська ЦМЛ» ДОР», [PERSON] перебувала на лікарняному з 27 червня 2015 року по 07 липня 2015 року включно (а.с.14). Згідно довідки про надання відпусток [PERSON] за весь час роботи у ТОВ «Вуглехімічна лабораторія» від 01 лютого 2016 року № 170, [PERSON] з 13 червня 2015 року по 26 червня 2015 року перебувала у основній щорічній відпустці (а.с.125-126). Відповідно до довідки начальника відділу з управління персоналом ТОВ «Вуглехімічна лабораторія» від 01 лютого 2016 року № 169, [PERSON] після подання заяви про звільнення 23 червня 2015 року не виявила наміру приступити до виконання трудових обовязків: не виходила на роботу, з проханням або пропозиціями щодо продовження трудової діяльності в ТОВ «Вуглехімічна лабораторія» до співробітників Відділу з управління персоналом та до керівника не зверталася ніяким способом (а.с.127). Згідно службової записки інженер по охороні праці ТОВ «Вуглехімічна лабораторія» [PERSON] від 16 червня 2015 року повідомив відповідні службу та керівництво відповідача про виявлені обмеження допуску позивача до роботи та просив прийняти рішення про можливість роботи [PERSON] пробовідбірника контрольно-випробувальної дільниці «Шахта Самарська» з обмеженнями за станом здоровя, зазначеними в довідці ВКК (а.с.35). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] було звільнено у звязку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоровя, яке перешкоджає продовженню даної роботи, на підставі п.2 ч.1 ст.40 КЗпП України саме - під час перебування її на лікарняному, тобто в період тимчасової непрацездатності. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] за станом здоровя строком на один рік була визнана придатною до роботи пробовідбірником в окулярах, без висоти, без підняття важких предметів, але працівникові на виконання вимог ст.40 КЗпП України не пропонувалася інша робота з боку підприємства, оскільки відповідно до пояснень представника відповідача на підприємстві легкої роботи, яка б підходила їй за станом здоровя, не має та сама позивач написала заяву про звільнення, в якій висловила своє волевиявлення з даного приводу. При цьому, судом не може бути взято до уваги доводи позивача про те, що рішення про її звільнення приймалося без участі профспілкового комітету, так як в судовому засіданні як визнано сторонами по справі, що профспілковий комітет в ТОВ «Вуглехімічна лабораторія» відсутній та позивачем не надано доказів того, що вона є членом профспілкової організації. Відповідно до п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП) стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу не може бути визнано обгрунтованим, якщо в день звільнення працівнику видано лікарняний листок (довідку в установлених законом випадках) про його тимчасову непрацездатність. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що дії відповідача по звільненню позивача з посади пробовідбірника контрольно-випробувальної дільниці «Шахта Самарська» 30 червня 2015 року у звязку з виявленою невідповідністю виконуваній роботі за станом здоровя, яке перешкоджає продовженню даної роботи, відповідно п. 2 ч.1 ст. 40 КЗпП України, не відповідають чинному законодавству, так як під час звільнення позивач перебувала на лікарняному, тобто звільнення було проведено в період тимчасової непрацездатності. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі № 6-156цс12. Вирішуючи позовні вимоги в частині зобов»язання відповідача поновити позивача на посаді пробовідбірника, суд приймає до уваги наступне. Як вказувалося вище, позивач була визнана непридатною до продовження роботи на своїй посаді за станом здоров»я. При цьому, враховуючи специфіку організації роботи відповідача, яке є підприємством вугільної промисловості, а також те, що робота позивача віднесена до шкідливих і важких умов праці, допуск позивача до даної роботи без наявності належних медичних висновків щодо її придатності за станом здоров»я до виконання вказаних робіт, був би грубим порушенням законодавства про охорону праці з боку відповідних посадових осіб, та як наслідок, міг би спричинити нещасні випадки на виробництві як з позивачем, так і з іншими працівниками. Крім того, позивач не оскаржила жодного з висновків медичних установ щодо стану її здоров»я, які стали підставою для її звільнення, а також не надала в судове засідання доказів своєї придатності за станом здоров»я до виконання відповідних робіт. Заяви позивача про те, що вона може за станом здоров»я й надалі працювати на посаді пробовідбірникасуд не може взяти до уваги, так як звільнення було проведено на підставі медичних висновків відповідних фахівців, які на момент розгляду справи є чинними. Крім того, позивач не оскаржила жодного з висновків медичних установ щодо стану її здоров»я, які стали підставою для її звільнення. Тому в даній частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд приходить до наступного. Позивачем на імя директора ТОВ «Вуглехімічна лабораторія» було надано дві заяви від 23 червня 2015 року: про звільнення за станом здоровя 30 червня 2015 року та про звільнення за згодою сторін 30 червня 2015 року. Таким чином, в своїх заявах позивач підтвердила своє волевиявлення та чітко визначила дату свого звільнення - 30 червня 2015 року. В той же час, позивачем не надано доказів того, що вона, перебуваючи на лікарняному у період з 27 червня 2015 року по 07 липня 2015 року включно, повідомляла належним співробітників Відділу з управління персоналом ТОВ «Вуглехімічна лабораторія» або свого безпосереднього керівника про перебування її на лікарняному, та надала лікарняний лист роботодавцеві лише після того, як це питання було озвучено в судовому засіданні представником відповідача. Тому зазначене в даному випадку виключає наявність з боку роботодавця умисних винних дій, спрямованих на порушення прав працівника шляхом незаконного звільнення. Також позивачем не надано доказів того, що вона зверталася на підприємство з заявою про надання їй іншої посади, яка б відповідала її стану здоровя, та доказів наявності у неї з приводу звільнення душевних страждань, які б могли свідчити про спричинення позивачеві моральної шкоди. Таким чином, аналізуючи досліджені в судовому засіданні докази, надані сторонами, в межах заявлених позовних вимог,суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в межах заявлених позовних вимог, та необхідно зобовязати ТОВ «Вуглехімічна лабораторія» скасувати наказ № 298-к від 30 червня 2015 року про звільнення [PERSON] на підставі п. 2 ст. 40 КЗпП України. В іншій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають з наведених вище підстав. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по справі, суд приходить до висновку, що згідно вимог ст.88 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь УДКСУ у м. Тернівка Дніпропетровської області підлягає стягненню судовий збір у сумі 551 грн.20 коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial