Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-01 00:00:00

позивач звернулася до Шевченківського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просила визнати недійсним Договір про надання споживчого кредиту №11157948000 від 22 травня 2007 року. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 22.05.2007 року між нею та АК інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», укладено Договір про надання споживчого кредиту №11157948000. Відповідно до вказаного Договору банк зобов`язувався надати позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 110000 доларів США. Позивач вважає, що вищевказаний Договір суперечить законодавству України, зокрема зазначає, що умови Договору в частині надання кредиту в доларах США є способом зловживання правом, оскільки всі ризики знецінення національної валюти України покладаються на позичальника, тобто на позивача. Крім того, покликається на те, що в Договорі містяться умови, які регулюють внесення змін та розірвання Договору лише в односторонньому порядку в інтересах та з боку банку. А порядку зміни Договору, який би враховував інтереси позичальника взагалі немає, що на думку [PERSON] суперечить п.8 .1 ст.6 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Позивач стверджує, що Розділ 5 Договору трактується не на користь позичальника, зокрема не дає можливості відстояти свої інтереси у разі незгоди із підняттям відсоткової ставки. У зв`язку із чим змушена звернутися до суду. У відзиві на позовну заяву представник відповідача АТ «Укрсиббанк» просив відмовити [PERSON] у задоволенні позовних вимог покликаючись на те, що позивач була ознайомлена з інформацією, яка зазначається в п.2 ч.2 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», хоча навіть ненадання такої інформації не є підставою для визнання Кредитного договору недійсним. Крім того, звертає увагу суду на той факт, що позивач підписала кредитний договір, тим самим підтвердивши, що усвідомлює можливість коливання курсових різниць валюти кредиту при отриманні коштів в іноземній валюті. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, покликаючись на обставини, аналогічні викладеним у позовні й заяві. В подальшому у судові засідання не з`являвся. Неодноразово в розпорядження суду поступали клопотання про відкладення розгляду справи, зокрема через введення в Україні карантинних заходів. Разом з тим, клопотання про відкладення представник позивача [PERSON] подавав наручно. Суд вбачає в діях сторони позивача зловживання наданими їм правами та вважає за можливе розглянути справу за наявними матеріалами. Представник відповідача Ружицька О.В. у судовому засіданні позовні вимоги заперечила, надавши пояснення, аналогічні викладеним у відзиві на позовну заяву. Заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, з`ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши зібрані по справі докази суд приходить до висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити у зв`язку із наступним. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що 22.05.2007 року між [PERSON] та АК інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк», укладено Договір про надання споживчого кредиту №11157948000. Згідно з ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до п.1.1 Кредитного договору банк зобов`язується надати позичальнику, а позичальник зобов`язується прийняти, належним чином використовувати та повернути банку кредит (грошові кошт) в іноземній валюті в сумі 110000 доларів США та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених цим договором. Згідно з п.1.2.1. вказаного Договору надання кредиту здійснюється у строк з 22 травня 2007 року по 22 травня 2018 року. Пунктом 1.3.1 Кредитного договору за користування кредитними коштами протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, позичальник зобов`язується сплатити проценти за користування кредитом у розмірі 13% річних. Відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог про визнання Кредитного договору недійсним покликається, зокрема на те, що ще фактично в момент підписання Договору її поставлено в невигідне та таке, що порушує її становище, оскільки АТ «Укрсиббанк» залишив за собою право в односторонньому порядку в будь-який час підвищувати процентну ставку, а також передбачив за собою право в разі незгоди позичальника вимагати повернення всієї суми кредиту. Дійсно, відповідно до Розділу 5 Договору про надання споживчого кредиту №11157948000 від 22.05.2007 року процентна ставка може бути змінена. Сторони погодили, що у разі настання будь-якої із обставин, передбачених ч.1 п.5.2 Договору, банк може збільшити розмір процентної ставки за Договором. У разі незгоди із новим розміром процентної ставки позичальник має право достроково повернути Банку всю суму кредитних коштів. Проте, з Кредитного договору, зокрема з п.7.12 також вбачається, що сторони домовилися вважати що, уклавши Договір позичальник свої підписом засвідчує факт на згоду з умовами Договору, підтверджує свої права та обов`язки за Договором і погоджується з ними,підтверджує свою здатність виконувати умови Договору та що всі умови Договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього. Відповідно до ст.1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором. Крім цього, [PERSON] стверджує, що відповідачем не було виконано переддоговірну роботу з позивачем. Дане твердження також спростовується п.7.12 Кредитного договору, з якого вбачається, що перед укладанням Договору позичальник отримав від Банку інформаційний лист згідно з вимогами законодавства. Щодо твердження [PERSON] що надання кредиту Банком в доларах США є несправедливим по відношенню до неї, суд приходить до наступного висновку. Статтею 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача. Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. У статті 192 ЦК України закріплено, що гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно із частиною першою статті 524 та частиною першої статті 533 ЦК України зобов`язання має бути виражене та виконане у грошовій одиниці України - гривні. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим ч.2 статті 524 та частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Так положення чинного законодавства хоч і визначають національну валюту України як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак, не містять заборони на вираження у договорі грошових зобов`язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов`язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов`язання у випадку зміни курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Дана правова позиція висвітлена в постановах Верховного Суду України від 4 липня 2011 року в справі № 3-62гс11, від 26 грудня 2011 року в справі № 3-141гс11 та від 7 жовтня 2014 року в справі № 3-133гс14 та підтверджена нещодавньою судовою практикою Вищого господарського суду України від 03 серпня 2016 року, справа № 924/1968/15 та Верховного суду України від 08.02.2017 р. у справі № 6-1905цс16. [PERSON] , підписуючи Договір про надання споживчого кредиту №11157948000 від 22.05.2007 року, погодилася на надання і повернення кредиту в іноземній валюті. Згідно з ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1, 3, 5, 6 ст.203 ЦК України. Частинами 1, 3, 5, 6 ст.203 ЦК України регламентовано, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що підстав для визнання Договору про надання споживчого кредиту №11157948000, укладеного 22.05.2007 року між [PERSON] та АК інноваційним банком «Укрсиббанк», правонаступником якого є ПАТ «Укрсиббанк» немає, оскільки волевиявлення [PERSON] під час укладання Договору було вільним та відповідало її інтересам. Відповідно до ст.141 ЦПК України, судовий збір в разі відмови в задоволенні позову покладається на позивача.

Outcome: dismissed