Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-26 00:00:00

Позивач, звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, сина [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що 24.06.2006 року вона вступила в зареєстрований шлюб з відповідачем. Шлюб не розірвано. Під час шлюбу вона народила сина [PERSON], [INFO], який проживає з нею і знаходиться на її утриманні, крім того син є дитиною-інвалідом та перебуває на обліку в УПтСЗН м.Сєвєродонецька, отримує соціальну пенсію. Відповідач також є інвалідом у звязку з виробничою травмою та отримує пенсію. У зв'язку з тим, що відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, наполягає на стягненні аліментів за рішенням суду, позивач була вимушена звернутися з даним позовом до суду і просить суд стягнути аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менш 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, від дня подання позовної заяви, з відповідача на утримання неповнолітньої дитини, сина [PERSON], [INFO] на її користь і до одужання дитини. Позивач в судове засідання не зявився, про місце та час розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила, в позовній заяві зазначила, що просить справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач в судове засідання не зявився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, надав заяву в якій вказав, що в судове засідання зявитися важко у звязку з травмою хребта, позовні вимоги визнає в повному обсязі, просить справу розглянути за його відсутності. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши письмові докази по справі, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР N 789-XII від 27.02.1991р., Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Судом встановлено, що сторони знаходяться в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу позивач народила дитину, сина [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження серії 1-ЕД № 180517, батьком якої записано відповідача. На даний час дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні, що не заперечується відповідачем. Син є дитиною-інвалідом та перебуває на обліку в УПтСЗН м.Сєвєродонецька, отримує соціальну пенсію, що підтверджується наданими посвідченням серії ААБ № 119283, висновком ВКК № 101 міської дитячої лікарні м.Лисичанська. Відповідач також є інвалідом у звязку з виробничою травмою та отримує пенсію та регрес, про що зазначено в заяві відповідача та слідує з тексту позовної заяви, однак доказів в підтвердження цього суду надано не було. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України, «Батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття». Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. На підставі ст.181 Сімейного кодексу України, «За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі». Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України «При визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоровя та матеріальне становище дитини; 2) стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 СК України». Таким чином визнання відповідачем частини позовних вимог щодо стягнення з нього аліментів на утримання сина розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку щомісячно, але не менш 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, від дня подання позовної заяви не суперечить закону, не порушує права свободи та інтереси інших осіб. З урахуванням наведеного суд вважає за необхідне позовні вимоги в цій частині задовольнити. Що стосується вимоги щодо стягнення аліментів до одужання дитини, суд не вбачає законних підстав для їх задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як передбачено статтею 185 СК України той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобовязані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що до передбаченої ст.185 СК України участі у додаткових витратах на утримання дитини, оскільки ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати в твердій грошовій сумі. У відповідності до ст.198 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Згідно ст. 199 СК України якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Таким чином законодавчо не передбачено стягнення аліментів до одужання дитини, а передбачено стягнення аліментів до повноліття, участь у додаткових витратах та утримання повнолітньої дитини в разі непрацездатності, навчання, потреби повнолітньої дитини в наданні такої допомоги та можливості, а в разі навчання обовязку батьками надання допомоги, тому позов в частині стягнення аліментів до одужання дитини задоволенню не підлягає. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Оскільки позивача звільнено від оплати судових витрат по справі при зверненні до суду у відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, судові витрати по справі підлягають стягненню з відповідача на користь держави. Документів в підтвердження звільнення відповідача від сплати судового збору суду не надано.

Outcome: partial