Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона володіє та користується гаражем, розташованим за адресою: [ADDRESS] , який придбала по розписці у [PERSON] . Позивач передала кошти за гараж, а [PERSON] передав їй акт щодо виносу в натурі меж земельної ділянки та розбивки будівель від 08.10.1984 року. В акті зазначається, що міською радою народних депутатів громадянину [PERSON] виділено земельну ділянку для будівництва індивідуального гаража. Отримавши вказаний акт позивач звернулася до головного архітектора міста з метою отримання відповідного документу про право власності. Головний архітектор в акті зазначив, що гараж надано в користування громадянину [PERSON] , завірив печаткою та поставив дату 22.06.1988 р. 3 того часу позивач вважала, що є власником гаража. Вона добросовісно, безперервно та відкрито володіла, користувалася та розпоряджалася даним нерухомим майном, зробила поточний ремонт, перекрила повністю дах в гаражі, сплачує комунальні послуги за електропостачання. На даний час гараж відключено від електропостачання та позивач звернулася до Торецького центру обслуговування клієнтів зенергетичних послуг щодо відновлення до електропостачання гаражу, однак фахівець Торецького ЦОК пояснила, що позивач не має права власності на гараж, тому у відновленні електропостачання до гаража їй було відмовлено. При зверненні із в казаним вище актом до КП «БТІ м.Торецька» [PERSON] було також роз`яснено, що зазначений акт жодним чином не свідчить про її право власності на вказаний вище гараж. У зв`язку з викладеними обставинами [PERSON] змушена звернутися до суду з позовом про визнання за нею право власності на гараж, який розташований по [ADDRESS] за набувальною давністю. Позивач в судове засідання не прибула, надала заяву з проханням справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити. Представник відповідача - військово-цивільної адміністрації м.Торецьк Донецької області в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив рішення ухвалити відповідно до чинного законодавства з урахуванням відзиву від 28.01.2020 року. В своєму відзиві на позовну заяву представник позивача зазначив, що просить відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] у зв`язку з тим, що вона не є добросовісним набувачем , а набуття права власності на чужі речі можливе лише за наявності умови законного об`єкту володіння, добросовісності володіння, відкритості володіння, давності володіння та її безперервності (строк володіння). Отже, набуття права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх вказаних вище умов у сукупності. Дослідив матеріали справи, суд доходить висновку, що заявлені вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав: Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне положення міститься й у статті 321 ЦК України. Відповідно до статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Так в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] володіє та користується гаражем, розташованим за адресою: [ADDRESS] з 1988 року , який придбала по розписці у [PERSON] . В свою чергу [PERSON] передав їй Акт виносу в натурі меж земельної ділянки та розбивки будівель від 08.10.1984 року відповідно до якого, представником технічного бюро було встановлено в натурі межі земельної ділянки, виділеної громадянину [PERSON] для будівництва індивідуального гаражу за адресою: [ADDRESS]. Площа дільниці 4.0 х 6,0 м. Відповідно до технічного паспорту на гараж, його загальна площа складає 31,4 м 2. 22.06.1988 року головним архітектором міста у вказаному Акті було зроблено запис про те, що вказаний вище гараж передано в користування [PERSON] . Отже, позивач вважає що набула право власності на вказаний вище гараж, оскільки понад тридцять років добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується гаражем як власним майном , доглядає та утримує його. З огляду на викладене суд зазначає таке: Відповідно до статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Виходячи зі змісту статті 344 ЦК України, обставинами, які мають значення для справи, і які повинен довести саме позивач є: законний об`єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). За нормами статті 344 ЦК України володіння майном, як підстава для визнання на нього права власності за набувальною давністю, має бути добросовісним, тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю, інакше кажучи, обставини, у зв`язку з якими виникло володіння чужою річчю, не давали найменшого сумніву щодо правомірності набуття майна. Для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю згідно ч. 1 ст.344 ЦК України необхідні такі умови: річ, що опинилась у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним набувачем; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно; строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років, рухомим - 5 років. Також, пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Право власності належить до числа таких суб`єктивних прав, які можуть виникнути при наявності певного юридичного складу. Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно. При цьому необхідно виходити з того, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Отже суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, а саме, що у позивача, як володільця майна не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (частина перша статті 2 ЦПК України). Згідно частин першої-третьої статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Так, в обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що вона зробила поточний ремонт гаража, перекрила повністю дах в гаражі, сплачує комунальні послуги за електропостачання, таким чином доглядаючи за гаражем, а отже добросовісно та відкрито заволоділа ним, та вважає, що має право власності на гараж. У зв`язку з чим, суд зазначає наступне. В постанові від 01 серпня 2018 року у справі № 201/12550/16-ц (провадження № 61-19156св18) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду зазначив, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідним є встановлення, зокрема, добросовісності та безтитульності володіння. За висновком Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду наявність у володільця певного юридичного титулу унеможливлює застосування набувальної давності. При цьому безтитульність визначена як фактичне володіння, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Отже, безтитульним є володіння чужим майном без будь-якої правової підстави. Натомість володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Велика Палата Верховного Суду в своїй постанові від 14.05.2019 року по справі №910/17274/17 не стала змінювати умови набуття права власності за набувальною давністю, згідно до статті 344 ЦК. Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). Так. якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Таким чином, суд вважає, що позивачем не було доведено сукупності вказаних обставин та не надано суду належних і допустимих доказів, які б підтверджували заявлені нею вимоги, тому виходячи із недоведеності та необґрунтованості заявлених позовних вимог та відсутності підстав, установлених статтею 344 ЦК України, для визнання за позивачем права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Позивач [PERSON] звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». У зв`язку з чим, судові витрати підлягають компенсації за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed