Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-30 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини [PERSON], [INFO]. Ухвалою суду від 06.11.2017 року до участі в справі в якості третьої особи залучено районну адміністрацію Запорізької міської ради по Шевченківському району як орган опіки та піклування за місцем проживання відповідача. В позові зазначила, що з відповідачем перебувала у шлюбі, який рішенням суду розірвано 19 червня 2016 року; сторони є батьками доньки [PERSON], 2015 року народження. Відповідач з сім'єю не проживає, життям дитини не цікавиться, як не цікавився інтересами доньки і під час спільного проживання сторін. В теперішній час доньку не відвідує, не надає матеріальної допомоги на її утримання, безтурботно ставиться до інтересів дівчинки, її фізичного і духовного розвитку, заявляючи, що виховання дитини - це проблеми виключно матері. На підтвердження повної байдужості до дитини 4 серпня 2017 року вчинив нотаріально посвідчену заяву про згоду на позбавлення його батьківських прав щодо доньки. На підставі викладеного просить про позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини. У судовому засіданні представник позивача підтвердила викладені у заяві доводи. Просить про ухвалення рішення на користь своєї довірительки. Відповідач проти задоволення позову заперечує. Пояснив, що відчуває до доньки, яка, за його заявою, є незвичайною дитиною, почуття глибокої любові. До від'їзду матері з донькою до Російської Федерації, де проживають батьки позивача, постійно зустрічався з донькою з дозволу позивача, з якою остаточно припинив спільне проживання наприкінці 2016 року. Причиною розриву сімейних стосунків став роман позивача з іншим чоловіком, до якого вона кілька разів уходила, а потім поверталась. Така ситуація в сім'ї тривала близько двох років. Протягом осені 2017 року напередодні від'їзду позивача з дитиною в іншу державу він бачився з дитиною як найменше тридцять разів. У нього багата колекція фото і відео з участю доньки, які навіть не поміщаються в пам'яті мобільного телефону і які він постійно переглядає під час розлуки. Що стосується матеріальної допомоги, поки мати не увезла доньку, він стабільно добровільно допомагав їй матеріально, а зараз, коли дівчина знаходиться в іншій державі, - надання допомоги є питанням домовленості батьків про спосіб здійснення цього утримання. Згоду на позбавлення батьківських прав він дав на прохання позивача, яка пояснила, що це необхідно для полегшення процедури виїзду дитини за кордон, не маючи на увазі фактичного припинення батьківських прав і добросовісно вважаючи, що ця заява наповнена лише формальним змістом, як його переконала в тому позивач, і вона не буде використана проти нього в такий спосіб. Він звертався до нотаріуса, який посвідчив цю заяву, з метою її спростування, проте йому сказали, що остаточне рішення буде винесене судом. На підставі викладеного просить не позбавляти його батьківських прав, не позбавляти надії на спілкування з дитиною. Представник третьої особи - районної адміністрації Запорізької міської ради по Шевченківському району як органу опіки та піклування, - пояснила, що рішення про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав було прийнято комісією одноголосно на підставі наявних у неї письмових фактичних даних. На засідання комісії сторони не запрошувались, оскільки надані документи не містили відомостей про наявність між батьками спору з цього питання. Комісія перш за все врахувала надану нотаріально посвідчену згоду відповідача на позбавлення батьківських прав, тому за умови вказаного волевиявлення батька було прийнято рішення про те, що позбавлення батьківських прав не буде суперечити інтересам дитини. Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Комунарському району надав висновок з приводу спору, а також письмове звернення, яке містить прохання про вирішення спору у відсутність його представника. За згаданих обставин суд у відповідності до ст. 211, 223 ЦПК України вважає за можливе вирішення спору без участі представника третьої особи. Вислухавши пояснення учасників справи, свідків [PERSON], [PERSON], з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони з 27 травня 2014 року по 19 вересня 2016 року перебували у шлюбі (а. с. 6-7). Сторони є батьками [PERSON], [INFO] (а. с. 10), яка проживає з позивачем. В силу ст. ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. Як випливає з роз'яснень в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З огляду на наведені положення законодавства та роз'яснення Верховного Суду України, лише навмисні дії батьків з нехтування своїми обов'язками щодо виховання дитини можуть бути підставою для вжиття такого суворого заходу, як позбавлення батьківських прав. Між тим судом встановлено, що відповідач, який має потяг до дитини, відчуває до неї почуття любові, бере участь у виханні доньки, до від'їзду позивача з дитиною за межі України постійно спілкувався з донькою, брав участь в її утриманні. На користь таких умовиводів суду свідчать наведені пояснення відповідача, показання свідків про виключно теплі і зворушливі стосунки батька з дитиною. Зокрема, свідок [PERSON] показала, що спостерігала за спілкуванням батька і дитини в церкві, де дівчина, за висловленням свідка, кружляла біля батька та тулилася до нього. Свідок [PERSON], розповідаючи про те, що відповідач після припинення спільного проживання з позивачем регулярно бере до себе дівчинку і проводить з нею багато часу, зауважив на тому, що дитина радіє і тремтить від захвату при виді батька. Надані відповідачем фотозображення, які містять сюжети спільного проведення часу батьком і донькою, підтверджують встановлені судом обставини. Висновок суду про відмову в задоволенні позову не спростовує надана суду копія нотаріально посвідченої згоди відповідача на позбавлення його батьківських прав щодо доньки (а. с. 45), оскільки: - по-перше, питання про позбавлення батьківських прав вирішується лише в судовому порядку, де суд сприймає всі надані докази безпосередньо, а відповідач в суді послідовно і наполегливо заявляє про відсутність з його боку порушень батьківського обов'язку, надаючи докази своєї належної поведінки, а також зауважуючи на тому, що зміст вказаної заяви не відповідає його дійсному волевиявленню; - по-друге, навіть за умови визнання позову в суді таке визнання не може бути прийнято судом, так як вочевидь суперечить інтересам як батька, так і дитини. У зв'язку з викладеним суд не вбачає жодної підстави оцінювати цей документ як доказ, що може скласти конкуренцію тим фактичним даним, які свідчать на користь відмови в задоволенні позову. Оскільки, за поясненнями представника третьої особи, при наданні висновку про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав було враховано зміст наданої комісії нотаріальної згоди відповідача, суд при розв'язанні позову не бере до уваги і викладені в ньому умовиводи комісії (а. с. 61). Залишаючи позов без задоволення, суд враховує і зміст п. 18 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, а суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Виходячи з наведених рекомендацій, навіть за умови неналежного виконання особою батьківських обов'язків при невизнанні нею позову про позбавлення батьківських прав можливо уникнути застосування цього заходу відповідальності. Що ж стосується цього спору, суд, як вже зазначено, не може констатувати наявність винної поведінки в діях відповідача. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. В силу ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. За змістом ст. 153 СК України мати, батько і дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно із ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов'язки по відношенню до батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою, а в силу ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків повинно ґрунтуватися на повазі прав дитини та її людської гідності. Виходячи з викладеного суд вважає, що батько дитини, який виконує свої обов'язки з виховання дитини і виказує готовність належним чином виконувати їх в подальшому, не може бути позбавлений права на спілкування з дитиною та участь у її вихованні, яке захищає закон, а необгрунтоване позбавлення цього вправа посягатиме не лише на інтереси батька, а й на право дитини на отримання повноцінного виховання та на спілкування з батьком. Доводи позову про ухилення відповідача від участі в утриманні дитини суд при вирішенні спору до уваги не бере, оскільки: по-перше, ці обставини в силу закону не є підставою для позбавлення батьківських прав; по-друге, вони спростовуються поясненнями відповідача про відсутність у нього заборгованості за цим зобов'язанням, проти чого не заперечує в судовому засіданні і представник позивача.

Outcome: dismissed