Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовною заявою і просить стягнути на її користь з відповідача заборгованість по невиплаченій заробітній платі в сумі 39911 грн. 52 коп. та середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.10.2014 року по 24.02.2015 року в сумі 37183 грн. 01 коп., а всього 77094 грн. 53 коп., мотивуючи тим, що вона працювала у відповідача і при звільненні 08.10.2014 року з нею не розрахувалися. Вона неодноразово зверталася до відповідача з зверненнями виплатити існуючу заборгованість по заробітній платі. Однак, заборгованість їй не виплачено до даного часу. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, але надали заяву про розгляд справи без їх участі, одночасно повідомивши, що на даний час триває ліквідаційна процедура ТОВ «Овручм'ясо» в зв'язку з визнанням останнього банкрутом. Позовні вимоги позивача визнають в повному обсязі. Вислухавши пояснення позивача та дослідивши докази в справі, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Позивач працювала у відповідача і була звільнена 08.10.2014 року в зв'язку з ліквідацією підприємства на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки позивача серії [NUMBER] від 20.12.1999 року. На час звільнення позивачу не було виплачено 39911 грн.52 коп. заборгованості по заробітній платі за період з 01.04.2014 року по 08.10.2014 року, яку не виплачено до даного часу, що підтверджується довідкою відповідача №2 від 24.02.2015 року. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємтсва, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В п.6 Постанови від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що судам належить мати на увазі, що відповідно до загальних положень статей 1 і 2 Закону «Про оплату праці» розмір заробітної плати за працю на підставі трудового договору залежить від професійно-ділових якостей працівника, складності й умов виконуваної ним роботи, результатів останньої та господарської діяльності підприємства і що за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до ч.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» , установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Позивач в судовому засіданні зазначила, що вона в день звільнення працювала. В той же день пред'являла вимогу про виплату заборгованості, а також неодноразово і після цього. Однак, на час розгляду справи в суді заборгованість їй не виплачено. Представником відповідача не доведено, що позивачеві не виплачено належні від підприємства суми не з їх вини, навпаки ним позовні вимоги визнаються. Не виплачуючи заборговані позивачеві суми, відповідач порушив її право на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантоване Конституцією України (ст.43), Законом України «Про оплату праці» та обмеживши право на використання її власності для задоволення життєвих потреб - грошових коштів протягом 97 днів. В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ( 994-535 ). Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення заборгованості по заробітній платі, яка підтверджена довідкою, а саме: 39911 грн. 52 коп.. Відповідачем заборгованість по заробітній платі не погашено до даного часу. Позивач зазначила в судовому засіданні, що вона в день звільнення працювала. В той же день пред'являла вимогу про виплату заборгованості, а також неодноразово і після цього. Оскільки, позивач в дань звільнення працювала, то відповідно вказаного дня з нею мав бути проведений розрахунок. Таким чином, з відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю «Овручм'ясо», оскільки на час розгляду в суді воно не виключене з Єдиного Державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців, слід стягнути невиплачену заборгованість по заробітній платі в сумі : 39911 грн. 52 коп. та компенсацію за несвоєчасний розрахунок в розмірі середнього заробітку за весь час затримки, яка складає: 383 грн. 33 коп. (середньоденний заробіток згідно довідки відповідача №1 від 24.02.2015 року) х 97 (робочі дні з 08.10.2014 року по 24.02.2015 року ) = 37183 грн. 01 коп. (середній заробіток за весь час затримки). З відповідача відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути судовий збір в розмірі 770 грн. 95 коп. в доход держави.

Outcome: approved