Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування своїх вимог посилалась на те, що вона є власником вказаного житлового будинку відповідно до свідоцтва про право власності від 18.03.2015 року. Крім неї за вказаною адресою зареєстрований [PERSON] , який не проживає в ньому. Його особисті речі в будинку відсутні та його місце перебування позивачу невідоме. Позивач несе додаткові витрати з утримання будинку, а отже вимушена звернутись до суду, оскільки його реєстрація у належному їй будинку обмежує її права як власника на розпорядження своїм майном. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 08.05.2020 року було відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В судове засідання позивач не з`явилась, надала заяву, в якій вимоги позову підтримала, просила розглянути справу у її відсутність, проти заочного розгляду не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Заяв, клопотань чи відзиву не суду не надав. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин та на підставі ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити рішення при заочному розгляді справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти і користуватись своєю власністю; право власності є непорушним. Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку /квартири/ визначені у ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають його права використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. З матеріалів справи вбачається, що на праві приватної власності позивачу належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності від 18.03.2015 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності 9088715. Згідно довідки, виданої відділом реєстрації місця проживання фізичних осіб №16-21/565 від 02.04.2020 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується домовою книгою. Відповідно до акту - обстеження житла за адресою [ADDRESS] від 26.03.2020 року, складеного головою квартального комітету №11 [PERSON] вбачається, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за даною адресою, але фактично не проживав, 31.12.2008 року виїхав за кордон. Від останнього за період дзвінків, телеграм та інші повідомлення не надходило. З 2008 року відповідач не проживає у спірному будинку, в житловому приміщенні відсутні його речі, жодного інтересу до цього житла не проявляв, не намагався вселитися до будинку. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. На підставі вищевикладеного, встановивши обставини, якими обґрунтовується позов, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приймаючи до уваги, що відповідно до ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ, суд приходить до висновку про наявність законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову [PERSON] та визнання відповідача [PERSON] , [INFO] таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою [ADDRESS] .

Outcome: approved