Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про зняття заборони на відчуження нерухомого майна, посилаючись на те, що ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 15.04.2016 року, з урахуванням ухвали апеляційного суду Чернівецької області від 11 травня 2017 року, накладено заборону на відчуження земельної ділянки площею 0,0655 га для обслуговування кафе-бару, 1,11,3 (роздрібна торгівля та комерційні послуги) за відповідним кадастровим номером, що знаходиться в с.Панка, Сторожинецького району, Чернівецької області у звязку з забезпеченням позову [PERSON] до [PERSON] про спонукання до виконання умов мирової угоди. Згідно рішення Сторожинецького районного суду від 19.10.2016 року за [PERSON] було визнано право власності на цю земельну ділянку, в звязку з чим та на підставі наявного у власника права вимагання усунення перешкод у користування та розпорядженні своїм майном, а тому просила зняти заборону на відчуження вказаної земельної ділянки. В судове засідання сторони не зявились. Позивач в позові просила розглянути справу без її участі. Відповідач [PERSON] посередництвом свого представника [PERSON] подав заяву про визнання позову та розгляд справи без його участі, а відповідач [PERSON] до суду не зявився як в підготовче судове засідання так і в судове засідання по розгляду справи по суті, відмовившись, згідно довідки відділення поштового звязку, отримати судове повідомлення. Виходячи з цього суд здійснив розгляд справи без участі позивача та відповідачів на підставі наданих позивачем доказів Дослідивши матеріали справи, суд на підставі встановлених обставини справи та відповідних їм правовідносин знаходить, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного. Судом встановлено, що за позивачем [PERSON], рішенням Сторожинецького районного суду, Чернівецької області від 19.10.2016 року, дійсно було визнано право власності на земельну ділянку площею 0,0655 га для обслуговування кафе-бару, 1,11,3 (роздрібна торгівля та комерційні послуги) кадастровий номер 7324584500020020010. Це означає, що такий окремий обєкт нерухомості, як земельна ділянка площею 0,0655 га, належав на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON], яка в розглядуваній цивільній справі є позивачем та [PERSON], який в цій справі є відповідачем. Перед тим, як рішенням Сторожинецького районного суду від 19.10.2016 року було ухвалено про право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 15.04.2016 року та ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 11.05.2016 року було накладено заборону на відчуження земельної ділянки в селі Панка, Сторожинецького району, кадастровим номером 7324584500:02:002:0010, яка належала [PERSON] і яка є саме тою земельною ділянкою на яку Сторожинецький районний суд, в подальшому, визнав право власності за [PERSON] Заборона на відчуження цієї земельної ділянки накладена в порядку забезпечення позову [PERSON] до [PERSON] про спонукання до виконання умов мирової угоди від 18.12.2012 року, предметом якої є повернення [PERSON] [PERSON] гривень боргу в забезпечення повернення якого в заставу [PERSON] було передано в числі іншого майна також і цю земельну ділянку. За правилами статей 77, 78, 79, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести належними, допустимими і достовірними доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. При цьому зазначені докази мають бути достатніми для того, щоб дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Предметом доказування в даному випадку є право власності позивача та наявність порушень цього права зі сторони відповідача. Згідно вимог ст.ст. 76, 77 ЦПК України належними доказами, які містять інформацію щодо предмета доказування є докази на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів) що обгрунтовують вимоги учасника справи, в даному випадку позивача. Суд знаходить недоказаним право приватної власності позивача [PERSON] на земельну ділянку, яка є предметом цього позову, виходячи з того, що за правилами статті 125 Земельного Кодексу України, право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цього права, а позивачем не надано суду доказів такої реєстрації. Тобто виходячи із свого внутрішнього переконання, що ґрунтується, згідно положень ст.89 ЦПК України, на дослідженні наявних у справі доказів, суд знаходить, що самого лише рішення суду про визнання права власності на земельну ділянку, недостатньо для підтвердження цього права у позивача [PERSON] Разом з тим, зважаючи на наявне рішення суду про визнання права власності, яке є правовстановлюючим документом для реєстрації і виникнення такого права, яке вступило в законну силу та зважаючи, що право власності включає в себе правомочності щодо володіння, користування і розпорядження, майном, суд знаходить, що обмеження права розпорядження, не є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову про усунення перешкод в здійсненні цього права, а це слід робити при наявності і інших обставин, які впливають на вирішення цього питання. До вказаних правовідносин позивач застосував положення постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», посилаючись на п.33 вказаної Постанови, щодо застосування положень статей 391, 396 ЦК України, які вказують на те, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не повязані із позбавленням володіння і такий позов підлягає задоволенню у разі якщо позивач доведе, крім того що він є власником також і що діями відповідача не повязаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Таке посилання, при вирішенні цього позову, суд знаходить правильним і для себе. При цьому суд вважає, що позивач його застосував без врахування змісту, як постанови так і норм права які ця постанова розяснює. Виходячи із цього, суд вважає, що для захисту порушених прав власності, зокрема права розпорядження майном, на яке існує заборона відчуження на підставі Ухвали Шевченківського районного суду м. Чернівці, від 15.04.2016 року, необхідно, щоб посягання на таку правомочність власника, як розпорядження майном, було наявним саме зі сторони відповідачів в т.ч. і відповідача [PERSON] В даному ж випадку жодних посягань на право щодо розпорядження [PERSON] своєю власністю, крім того що вона не підтвердила в суді виникнення у неї такого права щодо спірної земельної ділянки, в суді не встановлено. Позивач не довела в суді те, що діями відповідачів порушується її право власності. . При цьому визнання відповідачем [PERSON] цих позовних вимог, на думку суду не може оцінюватися судом, з позиції правових наслідків такого визнання, зазначених в ст.206 ЦПК України, а саме задоволення позову, оскільки для такого задоволення відсутні законні підстави. Визнання позову відповідачем [PERSON], суперечить закону та порушує інтереси [PERSON], який до того ж, на думку суду, взагалі не вмішується в правомочності будь-якого власника цієї земельної ділянки, оскільки на право розпорядження накладена заборона судом, рішення якого набрало чинності. Таким чином позивачем в суді не доведено, що вона є власником спірної земельної ділянки в контексті ст. 125 ЗК України та що відповідач [PERSON], чи будь-яка інша фізична особа своїми діями, не повязаними з позбавленням володіння, порушує це право власності чи законного володіння позивача [PERSON], а тому в задоволенні позову слід відмовити. За правилами ст.4 ЦПК України (в редакції 2017 року) та аналогічними правилами, які були поміщені в ст.3 ЦПК України (в редакції чинній на час звернення позивача до суду), кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Звертаючись до суду позивач відстоюючи своє право на таке звернення, тобто на такий спосіб захисту своїх прав, знову ж таки послалася на п.3 постанови Пленуму ВССУ від 07.02.2014 року за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», де вказано, що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві. Суд вважає, що в даному випадку, позивачем не враховані зазначені в ст.4 ЦПК України (чи ст.3 ЦПК України в редакції чинній на час подачі цивільного позову), а також в розясненнях зазначеної Постанови, факти при наявності яких можна звернутися до суду, а саме факти щодо наявних порушень права розпорядження своїм майном і необхідності в результаті такого порушення, захисту від них. Суд встановив, що право власності позивача на земельну ділянку за кадастровим номером 73245845000:02:002:0010, обмежене ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15.04.2016 року в частині заборони на її відчуження Таким чином, очевидним є те, що жодними діями відповідачів не порушується право власності позивача, а при відсутності таких порушень, відсутня і необхідність його захисту, що на думку суду не враховано позивачем при подачі цивільного позову до суду та неправильно застосовано норми законодавства України в т.ч. цивільно-процесуального, до виниклих правовідносин, оскільки в даному випадку, на думку суду, в ЦПК України існують спеціальні норми повязані із можливим скасуванням заходів забезпечення позову чи заміну одного виду забезпечення на інший. Вказаними нормами позивач не скористався, предявивши, натомість позовну вимогу до неналежних відповідачів, що також є самостійною підставою для відмови в задоволенні цього позову. На підставі ст.ст. 391, 396 ЦК України, ст.125 ЗК України та

Outcome: dismissed