Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що вони є власниками квартири [ADDRESS] . 26 липня 2013 року [PERSON] одружився із [PERSON] і вони стали проживати однією сім`єю у належній йому та його рідним квартирі. 27 квітня 2017 року шлюб між ними було розірвано. Оскільки [PERSON] із відповідачем на час шлюбу об`єднували взаємні стосунки та почуття любові, він разом з іншими співвласниками квартири домовилися (фактично уклали усний договір) з відповідачем, що остання отримує право користування майном позивачів (право сервітуту) у вигляді квартири у зв`язку з одруженням та на час її перебування у шлюбі з [PERSON] . Окрім цього, вони (позивачі) надали відповідну згоду на здійснення реєстрації місця проживання [PERSON] та [PERSON] (донька відповідача та [PERSON] ) за адресою їхньої спільної квартири. На даний час вони бажають оселитись у власній квартирі, але фізично не можуть, оскільки відповідач створила атмосферу нетерпимості, вчиняє постійні сварки, викликає працівників поліції і повідомляє їм неправдиві відомості, щодо них (позивачів). Відповідач спільно з власниками спірного житла не проживає, спільним побутом не пов`язана; після розірвання шлюбу з [PERSON] не вибула із зазначеного житлового приміщення, значиться зареєстрованою в квартирі, всупереч неодноразовим проханням власників, порушуючи своїми діями права власників і не виконуючи умови договору (сервітуту). Між ними, як власниками вказаного житлового приміщення та відповідачем було досягнуто домовленості про право користування квартирою на час перебування в шлюбних відносинах, а підставою встановлення сервітуту стало укладення шлюбу, так як особиста потреба відповідача в спільному проживанні та веденні побуту в сім`ї не могла бути задоволена в інший спосіб. Виходячи з того, що між ними та відповідачем була домовленість щодо встановлення сервітуту, позивачі вважають, що право сервітуту відповідача на спірну житлову квартиру підлягає припиненню у зв`язку з припиненням обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту (було розірвано шлюбно-сімейні відносини), та у зв`язку із спливом строку, на який був встановлений сервітут. Такими чином, оскільки між власниками квартири та відповідачем існувала угода про надання останній права користування житлом (сервітут) лише за умови перебування її у шлюбі з [PERSON] , а наразі шлюб між ними розірвано, тому відповідач втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Враховуючи викладене, позивачі просять суд позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням, а саме: квартирою, розташованою за адресою: [ADDRESS] . Відповідачем [PERSON] до суду подано відзив на позов (а.с.55-57), згідно якого відповідач позовні вимоги не визнає та просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Вважає, що позовні вимоги є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Дійсно, відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 27.03.1996 року квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності позивачам по справі. 26 липня 2013 року вона уклала шлюб з позивачем [PERSON] та була зареєстрована з вказаного часу у спірному житловому приміщені, дана реєстрація відбувалася виключно з дозволу її чоловіка і будь-яких усних угод про користування житловим приміщенням з іншими позивачами вона не укладала. 26 квітня 2017 року шлюб між нею та [PERSON] було розірвано. Підстава, на яку посилаються позивачі в обгрунтування своїх позовних вимог, а саме положення вимог ст.ст. 401, 402, 406 ЦК України (сервітут) не поширюється на правовідносини, які склалися між ними, оскільки законодавець чітко визначає способи встановлення сервітуту (ст.ст. 401-403 ЦК України) і будь-яких інших способів щодо вказаного питання не регламентує, як то «фактичного укладення усного договору», на що посилаються позивачі. Крім того, жодної домовленості між нею та власниками житлового приміщення щодо строку користування житловим приміщенням (право сервітуту) у зв`язку з її одруженням з одним з співвласників, який, як вони зазначають у позовній заяві, був встановлений на час їх перебування у шлюбі, не було, та вказану позицію позивачі жодними доказами не обґрунтовують. За змістом ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, ч. 4 ст. 156 ЖК України, ч. 1 ст. 405 ЦК України правом користування житлом, яке знаходиться власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарства, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом передбачені ч. 2 ст. 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватися цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на житлове приміщення в особи, членами сім`ї якого вони є і лише із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Виходячи з вищевикладеного, вважає, що позивачами по справі не надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження заявлених позовних вимог. Позивачами відповідь на відзив до суду не подали. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали. Позивач [PERSON] позов підтримав. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує (а.с.12). Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідач [PERSON] вселилась у спірне житлове приміщення як член сім?ї, його дружина. Відповідач позовні вимоги не визнала та просила суд відмовити в їх задоволенні, аргументуючи свою позицію тим, що оскільки вона перебуває у шлюбі з позивачем [PERSON] , підстави для позбавлення її права користування квартирою [ADDRESS] відсутні. Треті особи центр надання адміністративних послуг виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області, орган опіки та піклування Кролевецької районної державної адміністрації Сумської області, служба у справах дітей Кролевецької районної державної адміністрації Сумської області, в судове засідання своїх представників не направили, надали заяви про розгляд справи без їх участі (а.с.44, 106). Від Кролевецької районної державної адміністрації Сумської області надійшло письмове пояснення, за змістом якого Кролевецька РДА, як орган опіки та піклування вважає, що позбавлення відповідача права користування квартирою [ADDRESS] є недоцільним та не буде відповідати інтересам малолітньої [PERSON] (а.с.107-108). Суд, заслухавши вступне слово сторін, представника позивача [PERSON] - [PERSON] , їх додаткові пояснення, вивчивши відзив відповідача, дослідивши наявні в справі докази, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 27 березня 1996 року, виданого житлово-експлуатаційною конторою м.Кролевець, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної спільної власності [PERSON] та членам його сім`ї: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.10). Згідно рішення Кролевецької міської ради Сумської області від 18.02.2016 року «Про перейменування вулиць, провулків, арки та парку в місті Кролевець» вулиця Комуністична перейменована на вулицю Європейська. Відповідно до довідки виконавчого комітету Кролевецької міської ради Сумської області від 03.12.2018 року №4123 по [ADDRESS] , зареєстроване місце проживання [PERSON] , 1967 року народження, [PERSON] ,1968 року народження, [PERSON] , 1990 року народження, [PERSON] , 1945 року народження, [PERSON] , 1994 року народження, та [PERSON] , 2014 року народження (а.с.25). Зазначені обставин також підтверджуються записами в будинковій книзі для прописки громадян, що проживають по [ADDRESS] (а.с.21-23). Рішенням Кролевецького районного суду Сумської області від 27.04.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 26.07.2013 року Кролевецьким районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного Територіального управління юстиції у Сумській області, розірвано (а.с.24). Вказаним рішенням суду встановлено, що [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народилась дочка [PERSON] . Судом встановлено, та не заперечується сторонами, що відповідач зареєструвала своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] після реєстрації шлюбу з позивачем [PERSON] як член його сім`ї. Після розірвання шлюбу 27.04.2017 року відповідач залишилась проживати у спірному житловому приміщенні. Згідно свідоцтва про шлюб [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 19 липня 2019 року у Кролевецькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного Територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис №49 (а.с.73), відповідач весь цей час проживала за адресою [ADDRESS] . В судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердив, що відповідач [PERSON] проживає в квартирі [ADDRESS] як його дружина. За змістом Акту обстеження умов проживання за адресою [ADDRESS] , складеного начальником та головним спеціалістом служби у справах дітей Кролевецької районної державної адміністрації Сумської області, за вказаною адресою фактично проживають [PERSON] , її чоловік [PERSON] та їх дочка [PERSON] , 2014 року народження. Умови проживання задовільні (а.с.89). Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В силу норм ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч.1 ст.156 ЖК УРСР члени сім`ї власника будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ст. 156 ч. 4 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно ч.1 ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду (ч.1 ст.402 ЦК). Згідно ч.ч. 1,2 ст. 403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Згідно ч.1 ст.406 ЦК України сервітут припиняється у разі: 1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом; 2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут; 3) спливу строку, на який було встановлено сервітут; 4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту; 5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд; 6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут. Судом не встановлено, що між позивачами та відповідачем за усним договором було встановлено право користування квартирою [ADDRESS] на період перебування у шлюбі. На даний час [PERSON] та [PERSON] перебувають у шлюбі, який зареєстровано 19 липня 2019 року у Кролевецькому районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного Територіального управління юстиції у Сумській області, актовий запис №49 (а.с.73), тобто є членами сім?ї. Відповідач [PERSON] вселилася у спірну квартиру як дружина одного із позивачів [PERSON] , який є одним із власників квартири. Згоду на вселення [PERSON] до належного позивачам спірної квартири надана позивачами. Таким чином, виходячи із вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що вселення [PERSON] відбулося відповідно до вимог ч.2 ст. 156 ЖК України, оскільки: 1) [PERSON] вселилася у спірну квартиру [ADDRESS] за згодою співвласників квартири, про що свідчить реєстрація. 2) [PERSON] вселилася у спірну квартиру як член сім`ї [PERSON] як дружина так як її вселення було обумовлене наявністю сімейних відносин між нею та відповідачем. 3) позивач [PERSON] та інші співвласники квартири до цього часу не ставили питання в судовому порядку про виселення відповідачки зі спірної квартири, пов`язуючи це з протиправним поселенням у спірну квартиру . 4) позивачі в судовому засіданні не надали доказів стосовно того, що вселення у відповідачки [PERSON] відбулося не як члена сім`ї - дружини [PERSON] , а на підставі іншої угоди про порядок користування цим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . [PERSON] набула право користування спірною квартирою на законних підставах, зокрема як члени сім`ї власника житла, а саме як дружина одного із власників квартири [PERSON] при її вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно ч.3 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно приписів пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Частиною другою статті 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Згідно вимог ч.ч.1, 5, 6, 7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторонам, надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази. На позивачів покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які вони посилаються, як на підставу своїх позовних вимог. Тобто, відповідно до вимог ст.12, 13 ЦПК України - позивачі повиннні були довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ст. ст. 78-80 ЦПК України, зазначені ними обставини. Позивачі взагалі не надали доказів тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, та зокрема того, що при вселенні відповідачки була угода про порядок користування приміщенням. Аргументи наведені позивачами щодо підстав задоволення позову є явно необгрунтовані. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини на які посилаються позивачі як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за необгрунтованістю. Судом не встановлено підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За таких обставин судові витрати понесені позивачами по сплаті судового збору залишаються за ними.

Outcome: dismissed