Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-04 00:00:00

Позивачі 28.07.2016 року звернулись до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Центральний» про визнання права користування житловим приміщенням та реєстрацію місця проживання. В обґрунтування позовних вимог посилались на те, що 29.07.1992 року дирекцією і комітетом профспілки ім. Петровського було прийнято постанову № 280 щодо вселення [PERSON] з дітьми у квартиру [ADDRESS]. У вказаній квартирі позивач мешкає з 1992 року та по теперішній час, постійно сплачує комунальні послуги та інші супутні послуги. На теперішній час разом з позивачем у квартирі проживають онуки [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. На підставі рішення Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради від 19.04.2013 року позивача призначено піклувальником неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], яким надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування, та визначено місце проживання з піклувальником за адресою: [ADDRESS]. На підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2015 року [PERSON] визнано недієздатним та призначено позивача його опікуном. Факт проживання позивача із онуками за адресою: [ADDRESS] без реєстрації підтверджується довідкою КЖЕП «Центральний» від 18.05.2015 року. В той же час, задля отримання онуками відповідних державних та інших соціальних виплат позивач разом з онуками була зареєстрована за адресою мешкання колишнього чоловіка: [ADDRESS]. До 2004 року будинок [ADDRESS] знаходився на балансі заводу імені Петровського, а у 2004 році переданий на обслуговування КЖЕП «Центральний». Враховуючи, що будинок, в якому позивач з онуками фактично зареєстровані знаходиться в аварійному стані та є непридатним для проживання, реалізувати своє право на житло шляхом приватизації відповідної частини квартири з об'єктивних причин немає можливості. В той же час, позивачі позбавлені можливості реалізувати своє право на приватизацію квартири, у якій фактично мешкають тривалий час. Позивачі просили суд визнати за [PERSON] право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] та право на реєстрацію місця проживання у вказаному житловому приміщенні; визнати за [PERSON] право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] та право на реєстрацію місця проживання у вказаному житловому приміщенні; визнати за [PERSON] право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] та право на реєстрацію місця проживання у вказаному житловому приміщенні. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 19.10.2016 року замінено неналежного відповідача КЖЕП «Центральний» на належного Дніпропетровську міську раду та залучено КЖЕП «Центральний» в якості третьої особи. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили їх задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Представник Дніпропетровської міської ради в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Представник відповідача в судовому засіданні просила суд відмовити в позові в повному обсязі, оскільки реєстрація місця проживання у квартирі, що не надавалась особі у встановленому законодавством порядку є незаконною та завдає шкоди інтересам територіальної громади, міста Дніпро, як власника житлового фонду. Крім того, надання квартири, що перебуває у санітарно-захисній зоні не відповідає вимогам законодавства. Позивач знала, що вона не має право на реєстрацію у спірній житловій квартирі. Представник третьої особи Комунального житлово-експлуатаційного підприємства «Центральний» в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Письмових заяв не надходило. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] був переданий до комунальної власності територіальної громади м. Дніпропетровська в особі Дніпропетровської міської ради на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради від 20.05.2004 року № 1435 на баланс КЖЕП «Центральний» (а.с. 20). На підставі постанови дирекції та комітету профспілки орденів Леніна та Жовтневої революції металургійного заводу імені Петровського від 29.07.1992 року № 280 [PERSON] дозволено вселення без реєстрації в дві кімнати житловою площею 28 кв.м. комунальної квартири [ADDRESS] в санітарно-житловій зоні заводу (а.с. 17). [PERSON], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], фактично проживають у вищезазначеній квартирі (а.с. 21), а зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с. 6-8, 116). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 26.12.2012 року позбавлено [PERSON] батьківських прав у відношенні її неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 14-15). Рішенням виконавчого комітету Красногвадійської районної у м. Дніпропетровську ради від 19.04.2013 року № 77 призначено [PERSON] піклувальником неповнолітніх онуків [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], яким надано статус дітей, позбавлених батьківського піклування; визначено місце проживання дітей разом з піклувальником за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17.12.2015 року [PERSON], [INFO], визнано недієздатним та призначено йому опікуна - [PERSON] (а.с. 9-10). Як вбачається з рішення виконкому міської ради від 26.06.1980 року № 447 будинок [ADDRESS] увійшов до санітарно-захисної зони заводу ім. Петровського (ПАТ «Євраз ДМЗ ім. Петровського»). Згідно з протоколом президії Кабінету Міністрів України від 11.01.1986 року № 10 реєстрація громадян та видача ордерів у житлових будинках, які увійшли до санітарно-захисних зон підприємств, заборонена (а.с. 29). Згідно ч. 1 ст. 5 ЖК УРСР державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Відповідно до ст. 51 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках житлового фонду місцевих Рад народних депутатів надаються громадянам виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів за участю громадської комісії з житлових питань, створюваної при виконавчому комітеті з депутатів Рад, представників громадських організацій, трудових колективів. На підставі ст. 52 ЖК УРСР жилі приміщення в будинках відомчого житлового фонду надаються громадянам за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету підприємства, установи, організації, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів, а у випадках, передбачених Радою Міністрів СРСР, - за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету з наступним повідомленням виконавчому комітетові відповідної Ради народних депутатів про надання жилих приміщень для заселення. Відповідно до ч. 1 ст. 58 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Згідно ст. 60 ЖК УРСР правила обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, і надання їм жилих приміщень затверджуються Радою Міністрів Української РСР і Українською республіканською радою професійних спілок. Відповідно до ст. 61 ЖК УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування» територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Відповідно до п. 8.8 Державних санітарних правил планування та забудови населених пунктів, затверджених наказом Міністерства охорони здоров'я України № 173 від 19.06.1996 року, промислові підприємства, а також об'єкти з технологічними процесами, які супроводжуються викидами шкідливих речовин в атмосферу, повинні мати санітарно-захисні зони, створені відповідно до вимог пп.5.4-5.10 цих Правил. Згідно ст. 114 ЗК України санітарно-захисні зони створюються навколо об'єктів, які є джерелами виділення шкідливих речовин, запахів, підвищених рівнів шуму, вібрації, ультразвукових і електромагнітних хвиль, електронних полів, іонізуючих випромінювань тощо, з метою відокремлення таких об'єктів від територій житлової забудови. У межах санітарно-захисних зон забороняється будівництво житлових об'єктів, об'єктів соціальної інфраструктури та інших об'єктів, пов'язаних з постійним перебуванням людей. Відповідно до ч. 1 ст. 50 ЖК УРСР жиле приміщення, що надається громадянам для проживання, має бути благоустроєним стосовно до умов даного населеного пункту, відповідати встановленим санітарним і технічних вимогам. Квартира за адресою: м. Дніпро, вул. Качалова, 2/23 не приватизована та відповідно до ст. ст. 4, 5 ЖК УРСР належить до державного житлового фонду, що перебуває у віданні місцевих рад. Надання квартири, що перебуває у санітарно-захисній зоні не відповідає законодавству, оскільки суперечить ст. 50 ЖК УРСР. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги те, що житловий будинок по [ADDRESS] перебуває в санітарно-захисній зоні, ордер позивачам на квартиру [NUMBER] у вказаному будинку у встановленому законом порядку не видавався, позивачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що позовні вимоги незаконні, недоведені та безпідставні, у зв'язку з чим задоволенню не підлягають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв'язку з чим за рахунок відповідача не компенсуються. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed