Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-31 00:00:00

Позивачі 28 січня 2020 року звернулись до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилались на те, що [INFO] помер їхній дідусь [PERSON] . Позивачам стало відомо, що за життя [PERSON] склав заповіт, в якому все своє майно заповів позивачам. Позивачі в шестимісячний строк не звернулись до нотаріуса з заявою про прийняття спадщини, оскільки не знали про те, що [PERSON] склав заповіт. Позивачі просили суд визначити їм додатковий строк, який дорівнює двом місяцям для звернення до приватного нотаріуса ДМНО Ужва Т.М. з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Ухвалою від 17 лютого 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Ухвалою від 18 березня 2020 року залучено територіальну громаду в особі Дніпровської міської ради до участі у справі в якості третьої особи по справі. Закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Савко В.В. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову. Представник відповідача - територіальної громади в особі Дніпровської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ужва Т.М. письмово просила розглядати справу без її участі. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (а.с. 20), який за життя склав заповіт, посвідчений 21 серпня 2013 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гуніною І.О. за реєстровим № 1906, згідно якого все своє майно заповів [PERSON] та [PERSON] (а.с. 58). Листом 11/02-14 від 17 грудня 2019 року приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Ужва Т.М. повідомила позивачів про наявність вищезазначеного заповіту (а.с. 58). Постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Ужва Т.М. від 22 грудня 2019 року [PERSON] та [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , як спадкоємцям не прийнявши спадщину (а.с. 64). Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною першою статті 1223 ЦК України встановлено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини; спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою; для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. У Постанові Верховного суду України від 04.11.2015 року у справі № 6-1486цс15 зроблено такий висновок « Право на спадщину виникає з моменту її відкриття , і закон зобов`язує спадкоємця , який постійно не проживав із спадкодавцем , у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця , який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк , достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті , поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини , які пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Якщо ж у спадкоємця перешкод для подання заяви не було, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визначення додаткового строку для прийняття спадщин відсутні. Аналогічна правова позиція міститься у Постанові ВСУ від 26.09.2012 (справа № 6-85цс12), Постанові ВСУ № 336/1127/17. Від 27.05.2020року. . Судом не можуть бути визнані поважними такі причини пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини, як юридична необізнаність позивача щодо строку та порядку прийняття спадщини, необізнаність особи про наявність спадкового майна, похилий вік, непрацездатність, незнання про існування заповіту, встановлення судом факту, що має юридичне значення для прийняття спадщини, невизначеність між спадкоємцями, хто буде приймати спадщину, відсутність коштів для проїзду до місця відкриття спадщини, несприятливі погодні умови тощо. Таким чином, суд на підставі встановлених обставин справи та належним чином оцінених доказів, встановив, що причини, на які посилались позивачі як на підставу для визначення їм додаткового строку для прийняття спадщини, а саме: незнання про існування заповіту, не може бути визнано поважною причиною, тому дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, у зв`язку з чим за рахунок відповідача не відшкодовуються. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed