Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільнені працівника, заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди, У своєму позові позивач вказала, що вона працювала в Державному підприємстві «УКРДОРЗВ'ЯЗОК» за основним місцем роботи на посаді заступника начальника відділу контрольно-ревізійної роботи з 01 вересня 2012 року по 10 липня 2013 рік, а з 23.08.2012 року по 31.08.2012 рік - на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу. За період з серпня 2012 року по липень 2013 рік утворилась заборгованість з виплати заробітної плати в розмірі 26 555, 42 грн., що підтверджується довідкою від 14.03.2014 року № 30. Це фактично стало основної причиною для звільнення. Згідно наказу № 53.1-К від 10.07.2013 року на підставі ст. 38 КЗпП України вона звільнилась за власним бажанням , проте в день звільнення з нею остаточний розрахунок проведений не був. На чисельні звернення до роботодавця як усні, так і письмові, з приводу добровільної виплати зарплатні, їй відповідали, що виплатять лише на підставі рішення суду, у зв'язку з чим вона і звернулась до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а саме в день звільнення, або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу, належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно зі ст. 95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації згідно чинного законодавства. Відповідно до ст. 1 Закону України « Про індексацію грошових доходів населення» індексація, це встановлений законами і другими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів громадян, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати їм подорожчання споживчих товарів і послуг. Відповідно до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1080, індексація грошових доходів населення проводиться у разі коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що у разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплат сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача, або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Розмір середнього заробітку за весь час затримки до дня мого звернення із розрахунку складає: 26 252, ЗО грн (Двадцять шість тисяч двісті п'ятдесят дві гривні 30 коп.) (Розрахунок додається). Позивач вважає, що у зв'язку з тим, що відповідач порушив трудове законодавство в частині невиплати заробітної плати, їй також завдано і моральної шкоди. У зв'язку з тим, що в період роботи утворилась заборгованість зі сплати заробітної плати, її також не було виплачено і на момент звільнення, через що позивач змушена була звертатись до знайомих для отримання позики для організації своєї життєдіяльності. Більше того, знаючи про те, що підприємство заборгувало їй значні кошти, відповідач тим не менше не поспішає в добровільному порядку хоча б частково погасити суму заборгованості, то змушує позивача звертатись до суду та втягуватись до судової тяганини. Всі ці обставини, численне листування, неможливість отримання законно відпрацьовані кошти, зробило позивача знервованою, вона постійно змушена принижуватись, коли її друзі просять мене віддати борги та просити їх почекати. Додаткового заробітку в неї не має, я вдова, пенсії не отримую і помочі фактично чекати не звідкіля, окрім дружньої підтримки, яка також не може тривати вічно. У зв'язку з цим, моральну шкоду з урахуванням суми основного боргу позивач оцінюю у 2000 грн. У своєму позові позивач просить стягнути з Державного підприємства «УКРДОРЗВ'ЯЗОК» на її користь суму заборгованості із заробітної плати, не виплаченої на день звільнення в розмірі 26 555 грн., суму середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку - 26 252,30 грн. та моральну шкоду в розмірі 2000 грн. Позивач у судове засідання не з*явився, але надав до суду заяву, в якій вказав, що позов підтримує, просить його задовольнити і розглянути справу без її участі. Представник відповідача у судове засідання не з*явився, але надіслав до суду свої письмові заперечення, в яких вказав, що позовні вимоги [PERSON] необґрунтовані, оскільки не настав юридичний факт, з яким правові норми пов*язують початок перебігу строку, протягом якого особа має право звернутися до суду з позовом про стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] працювала у відповідача на посаді заступника начальника відділу контрольно-ревізійної роботи з 01 вересня 2012 року по 10 липня 2013 рік, а з 23.08.2012 року по 31.08.2012 рік - на посаді начальника контрольно-ревізійного відділу, що підтверджується її трудовою книжкою. Із довідки, виданої Державного підприємства «УКРДОРЗВ'ЯЗОК» від 14.03.2014 року № 30 встановлено, що [PERSON] має заборгованість по невиплаченій заробітній платі в сумі 26 555,42 грн. Із листів, які позивач [PERSON], направляла на адресу директора Державного підприємства «УКРДОРЗВ'ЯЗОК (а.с.13,14, 16), вбачається що вона неодноразово зверталась до відповідача з питання погашення заборгованості по заробітній платі. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а саме в день звільнення, або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадяться в день звільнення. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст..116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з ч.1 ст. 233 КЗпПУ працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Відповідно до положень ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або вповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно Рішення Конституційного Суду України № 4-рп/2012 від 22.02.2012 року зазначено, що при застосуванні ст..ст.116, 117 КЗпП України слід розуміти так, тримісячний строк для звернення до суду починається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Згідно з частиною першою статті 233 Кодексу працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. З огляду на наведене Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Таким чином, судом встановлено, що відповідач остаточно не розрахувався з позивачем [PERSON], тому позовна вимога про стягнення суми заборгованості по заробітній платі в розмірі 26 555,42 грн., яка невиплачена на день звільнення, підлягає задоволенню. В частині стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку в розмірі 26 252,30грн. позовні вимоги необґрунтовані, і тому в цій частині задоволенню не підлягають. В частині стягнення моральної шкоди в розмірі 2000 грн., то в цій частині позовні вимоги задоволенню підлягають, оскільки судом встановлено, що [PERSON] завдано моральну шкоду і це підтверджується доказами, а саме: тривалий час невиплати заробітної плати - з 2012 року по квітень 2014 рік, та неодноразове звернення [PERSON] до відповідача, не реагування відповідача на прохання позивача, витрачання часу на листування, звернення до адвоката та до суду. Таким чином, у судовому засіданні позов [PERSON] частково знайшов свої докази і обґрунтування і тому підлягає частковому задоволенню .

Outcome: partial