Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Оболонського районного відділу державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального управління юстиції в м. Києві про стягнення коштів у сумі 17 500,80 грн. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що в період з листопада 1989 року до лютого 2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Під час шлюбу ними придбано автомобіль марки «Daewoo Lanos», номерний знак [NUMBER] , 2006 року випуску, який було зареєстровано на неї. У провадженні Оболонського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві на примусовому виконанні знаходяться виконавчі листи № 2-2873 від 18.08.2003 та № 2-339/6 від 01.07.2006 про стягнення боргу з [PERSON] . У зв`язку з цим ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28.04.2011 за поданням державного виконавця визначено частку боржника [PERSON] у автомобілі «Daewoo Lanos», номерний знак [NUMBER] , яким він володів спільно з нею, визнавши за [PERSON] право власності на Ѕ частку вказаного автомобіля. Державним виконавцем Оболонського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві 15.12.2011 складено акт опису й арешту майна боржника [PERSON] , згідно з яким автомобіль «Daewoo Lanos», номерний знак [NUMBER] , був переданий на відповідальне зберігання [PERSON] . З того часу вона позбавлена можливості користуватися та розпоряджатися належним їй автомобілем. У липні 2014 року вона звернулася до державної виконавчої служби з заявою, у якій просила вжити заходи щодо відновлення її прав власника автомобіля, для чого просила провести оцінку вартості авто, реалізувати його на прилюдних торгах з відшкодуванням на її користь Ѕ частки вартості автомобіля, отриманої від його продажу, або надати їй можливість викупити частку боржника [PERSON] . Проте відповіді на своє звернення вона не отримала, а тому змушена звернутися до суду з даним позовом, у якому просить стягнути з відповідача на її користь вартість Ѕ частки автомобіля «Daewoo Lanos», номерний знак [NUMBER] , 2006 року випуску, сірого кольору, № кузова [NUMBER] , в сумі 17 500,80 грн., ат також судові витрати по справі. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю з викладених у позові підстав. Зазначив, що не вбачає підстав для залучення до участі у справі третіх осіб, оскільки спір виник між позивачем та відповідачем у зв`язку з порушенням останнім права власності позивача. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, про день та час слухання справи був повідомлений своєчасно і належним чином в порядку ст. 128 ЦПК України. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що в період з листопада 1989 року до лютого 2008 року позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , під час якого ними придбаний автомобіль марки «Daewoo Lanos», номерний знак [NUMBER] , 2006 року випуску, який було зареєстровано на [PERSON] . Вказані обставини встановлені в ухвалі Оболонського районного суду м. Києва від 28.04.2011 та ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08.11.2011, та, згідно з ч. 4 ст. 82 ЦПК України, не підлягають доказуванню. Крім того встановлено, що у провадженні Оболонського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві на примусовому виконанні знаходяться виконавчі листи № 2-2873 від 18.08.2003 та № 2-339/6 від 01.07.2006, видані Оболонським районним судом м. Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в розмірі 68398,92 грн. та 34536,80 грн. відповідно. У зв`язку з цим, з метою виконання рішення суду, ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 28.04.2011 за поданням державного виконавця визначено частку боржника [PERSON] щодо автомобіля «Daewoo Lanos», номерний знак [NUMBER] , яким він володів спільно з [PERSON] та який є спільною сумісною власністю подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на Ѕ частку вказаного автомобіля. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 08.11.2011 ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 28.04.2011 залишено без змін. Державним виконавцем Оболонського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві 15.12.2011 складено акт опису й арешту майна боржника [PERSON] , згідно з яким автомобіль «Daewoo Lanos», номерний знак [NUMBER] , був переданий на відповідальне зберігання [PERSON] . 07.07.2014 [PERSON] зверталася до Оболонського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві з заявою, у якій просила вжити заходи щодо відновлення її прав власника автомобіля, для чого просила провести оцінку вартості авто, реалізувати його на прилюдних торгах з відшкодуванням на її користь Ѕ частки вартості автомобіля, отриманої від його продажу, або надати їй можливість викупити частку боржника [PERSON] . Матеріали справи відповіді на це звернення не містять. Відповідачем не надано доказів, які б спростовували викладене. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження»). Згідно з п.п. 5, 6, 7 Розділу 13 «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про виконавче провадження», виконавчі документи, р ішення, які виконувалися органами державної виконавчої служби до набрання чинності цим Законом, продовжують виконуватися цими органами до настання підстав для завершення виконавчого провадження. Виконавчі дії, здійснення яких розпочато до набрання чинності цим Законом, завершуються у порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом. Після набрання чинності цим Законом виконавчі дії здійснюються відповідно до цього Закону. Статтею 48 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця. Реалізація майна, на яке звернено стягнення, регулюється положеннями ст. 61 Закону України «Про виконавче провадження», а також Порядком реалізації арештованого майна, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 29.09.2016 № 2831/5. Питання щодо оцінки майна боржника врегульовані ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до ст. 74 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії або бездіяльність державного виконавця також можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець. Рішення, дії та бездіяльність начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, можуть бути оскаржені до керівника органу державної виконавчої служби вищого рівня. Статтею 287 КАС України передбачено, що учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи чи інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб. Відповідно до ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За ч.ч. 1, 3 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 76, ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За ст.ст. 81,89 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, нормами діючого законодавства, які регулюють правовідносини в сфері примусового виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб), чітко визначений порядок та строки здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби (державними виконавцями) та приватними виконавцями, зокрема, щодо звернення стягнення на майно боржника, його оцінки та подальшої реалізації, а також порядок оскарження дій (бездіяльності) та рішень державних та приватних виконавців під час здійснення виконавчих дій. Звертаючись до суду з позовом до відповідача - Оболонського районного відділу ДВС м. Києва ГТУЮ в м. Києві, позивач просить стягнути на її користь з відповідача кошти в розмірі 17 500,80 грн. на відшкодування їй вартості Ѕ частки автомобіля, співвласником якого вона є та який було арештовано та вилучено під час здійснення виконавчих дій. Разом з тим, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів вартості арештованого та вилученого автомобіля, проведення його оцінки, у зв`язку з чим вимога про стягнення коштів саме у тому розмірі, що визначений у позові, є безпідставною. Суду, також, не надано доказів того, чи був вищевказаний автомобіль реалізований під час виконавчого провадження. Представником позивача заявлено клопотання про витребування матеріалів виконавчого провадження щодо стягнення боргу з [PERSON] , які на адресу суду не надійшли. В судовому засіданні представник позивача просив суд завершити розгляд справи за відсутності вказаних документів. Суду не надано доказів існування на час розгляду справи самого виконавчого провадження, оскільки з часу складання державним виконавцем акту опису та арешту 15.12.2011 пройшло вже майже дев`ять років. З приводу долі арештованого транспортного засобу позивач зверталася до відділу ДВС останній раз у липні 2014 року з чого суд робить висновок про те, що з того часу позивач не зверталася до відповідача за інформацією про хід виконавчого провадження, зокрема, щодо питань, пов`язаних з реалізацію автомобіля «Daewoo Lanos», номерний знак [NUMBER] , співвласником якого вона є разом з боржником [PERSON] . Позивачем не надано доказів, які б свідчили про те, що у порядку встановленому законом дії або бездіяльність державного виконавця чи всього відділу ДВС при здійсненні виконавчого провадження було визнано неправомірними. Відповідно до ч.1 ст.1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до ч.6 цієї ж статті, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Згідно ч.1 ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Підставами для настання позадоговірної (деліктної) відповідальності є цивільне правопорушення, структурними елементами якого є протиправність поведінки особи, шкода, причинний зв`язок між ними, а також вина заподіювача шкоди (крім випадків відповідальності без вини). Оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що в діях відповідача відсутній склад цивільного правопорушення, наявність якого слугувала б підставою для настання позадоговірної (деліктної) відповідальності. Сам по собі факт вилучення майна, частина якого належить на праві власності позивачу, передача його на відповідальне зберігання іншій особіне перебуває у причинно-наслідковому зв`язку з завданням майнової шкоди позивачу у розмірі половини вартості транспортного засобу. Ці дії державного виконавця вчинені в межах повноважень, визначених Законом України «Про виконавче провадження» і не формують склад цивільного правопорушення. Крім того, як вже зазначалось вище позивачем не надано доказів на підтвердження неправомірності дій відповідача, а також на підтвердження розміру завданої шкоди. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є не обґрунтованими, не доведеними та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed