Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який мотивує тим, що в період з 26.07.2012 по 30.07.2015 працювала на посаді фармацевта в аптеці №1 «Лікарняна аптека» комунального закладу «Скадовська центральна районна лікарня», звільнена за власним бажанням. При звільненні з роботи 31.07.2015 їй було видано трудову книжку, але розрахунок проведено не було. Загальна сума заборгованості становить 6 895,19 грн., що підтверджується довідкою №235/15 від 28.08.2015. Просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі у сумі 4 248,50 грн., компенсацію за невикористану відпустку у сумі 2 646,69 грн. та спричинену моральну шкоду у сумі 3000, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за серпень 2015 року у сумі 2 124,25 грн., разом 12 019,44 грн. В судовому засіданні представник позивача за довіреністю [PERSON] підтвердила зазначені в позові обставини, заявлені вимоги збільшила в частині вимоги про стягнення з відповідача також середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з серпня до половини грудня 2015 року, просила стягнути 9 559,12 грн. Представник відповідача за довіреністю Кириченко А. А. в судовому засіданні позов не визнав, надавши також письмові заперечення, в яких зазначив, що лікарня не відповідає за грошовими зобов'язаннями аптеки, що вимога про стягнення моральної шкоди є безпідставною та необґрунтованою, оскільки позивач звільнилась за власним бажанням, одночасно звернув увагу на неправильність проведеного позивачем розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до запису у трудовій книжці [PERSON] прийнята на посаду фармацевта в аптеку №1 «Лікарняна аптека» Скадовської центральної районної лікарні згідно штатного розпису з 26.07.2012, звільнена за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України з 30.07.2015 (а.с.10). На підставі наказу від 30.07.2015 №41 «Про звільнення [PERSON].» на бухгалтера Шрамко О. М. покладено обов'язок провести розрахунок з нарахуванням коштів за невикористану відпустку (а.с.7). Відповідно до довідки №235/15 від 28.08.2015 згідно нарахувань по заробітній платі аптеки №1 «Лікарняна аптека» станом на 28.08.2015 у звільненої з посади фармацевта [PERSON] існує заборгованість про заробітній платі та по невикористаній відпустці на момент звільнення: за невикористану відпустку - 2 646,60 грн.; за відпрацьований період червня-липня 2015 року - 4 248,50 грн., усього 6 895,19 грн. (а.с.12). Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачена відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, відповідно до якої у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В ході розгляду справи позивач збільшила позовні вимоги в частині розміру коштів, підлягають стягненню як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, оскільки протягом розгляду справи відповідач жодних дій до погашення заборгованості не вживав, кошти не сплатив. При цьому, у наданих письмових запереченнях, представником відповідача вказано на неправильність обчислення середньої заробітної плати, здійсненого позивачкою, оскільки обчислення середньої заробітної плати здійснюється згідно Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст.117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Пунктом 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час затримки розрахунку, він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995. З урахуванням наведених норм відповідачем проведено обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку з [PERSON] з серпня до половини грудня, відповідно до якого її середньоденний заробіток становить 114,90 грн., розрахунок прострочено на 97 робочих днів. Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується ст. 7 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, абзацом 3 п.2 якого встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Таким чином, судом визначено розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку з [PERSON], який за період з серпня 2015 року по день постановлення рішення становить 14 477,40 грн. (з розрахунку 114,90 грн. х 126 = 14 477,40 грн., де 114,90 грн. середньоденна заробітна плата; кількість робочих днів: у серпні 2015 року - 20, у вересні 2015 року - 22, у жовтні 2015 року - 212, у листопаді 2015 року - 21, у грудні 2015 року - 23, у січні 2016 року - 19, усього 126 робочих днів). На підставі викладеного суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення заборгованості по заробітній платі за червень і липень 2015 року у сумі 4 248,50 грн., компенсації за невикористану відпустку у сумі 2 646,69 грн. та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обґрунтований, але підлягає задоволенню в межах заявлених позовних вимог, тобто у сумі 9 559,12 грн. Щодо стягнення компенсації за спричинену моральну шкоду, суд виходить з наступного. Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Як вказує законодавець, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. На підставі ст.237-1 КЗпП України працівник має право на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно роз'яснень, викладених в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача моральної шкоди, суд погоджується, що позивач дійсно пережила моральні страждання внаслідок неправомірних дій відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні. Проте, позивачем необґрунтовано вказаний розмір моральної шкоди, а тому суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог щодо відшкодування моральної шкоди, враховуючи характер та тривалість перенесених позивачем моральних страждань, істотність вимушених змін у життєвих і соціальних стосунках, час та зусилля необхідні для їх відновлення, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку, що розмір моральної шкоди, яка підлягає до відшкодування позивачу слід визначити у сумі 1 000 грн. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача на підставі ст.79, 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають витрати на правову допомогу у сумі 1 345,50 грн., а на користь держави - судовий збір: за вимогами майнового характеру (про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку у сумі 1 236,07 грн. та за вимогою немайнового характеру (стягнення моральної шкоди) у сумі 1 236,07 грн., що відповідає вимогам Закону України «Про судовий збір» з роз'ясненнями, викладеними у постанові Пленуму ВССУ №10 від 17.10.2014.

Outcome: partial