Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Позивач звернулася з даним позовом до [PERSON], відділу Державної виконавчої служби Підволочиського районного управління юстиції посилаючись на те, що між нею та відповідачем [PERSON] 16.01.2008 року було укладено договір позики, згідно якого вона передала у користування останнього кошти в розмірі 180000грн. з кінцевим терміном повернення не пізніше 16.01.2011 року. Оскільки відповідач не повернув коштів вона звернулась в суд для захисту своїх прав. Рішенням Підволочиського районного суду від 12 березня 2013 року її позов задоволено та стягнуто з [PERSON] борг в розмірі 180 000 гривень. Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 25 квітня 2013 року рішення Підволочиського районного суду скасовано, а провадження у справі закрито у зв'язку з укладенням мирової угоди. За умовами затвердженої ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 25 квітня 2013 року мирової угоди: їй, [PERSON] з моменту підписання мирової угоди на праві особистої приватної власності належить магазин по торгівлі з офісними приміщеннями по [ADDRESS]. Дана ухвала оскаржена КС «Кредит ФОС» до ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ. Ухвалою ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.10.2013 року - касаційну скаргу КС «Кредит ФОС» відхилено, а ухвалу апеляційного суду Тернопільської області від 25 квітня 2013 року залишено без змін. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч.3 ст.61 ЦПК України). Виходячи з вищенаведеного, позивачу [PERSON] належить на праві власності магазин по торгівлі з офісними приміщеннями за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Однак, звернувшись у Реєстраційну службу позивачу було відмовлено у проведенні реєстрації права власності даного нерухомого майна з посиланням на те, що є обтяження на останнє. З огляду на вказане, відповідно до ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення майна з-під арешту. Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» у випадку незавершеного виконавчого провадження, арешт з майна може бути знятий за рішенням суду. В процесі розгляду справи по суті позивач [PERSON] подала заяву про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог, просить у відповідності до ст.. 328 ЦК України, на підставі мирової угоди у справі від 25.04.2013 року №604/206/13-ц визнати за нею право власності на приміщення магазину по [ADDRESS] та зобов'язати [PERSON] не чинити перешкод в здійсненні права власності щодо приміщення вище зазначеного магазину, шляхом його звільнення. У судовому засіданні позивач [PERSON] змінені позовні вимоги підтримала, дала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві та заяві про зміну предмету позову та збільшення позовних вимог, просить задовольнити. Представник відповідача [PERSON] проти задоволення позовних вимог не заперечила, вважає їх обґрунтованими, просить задовольнити. Представник відповідача - відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області Крамар Р.Я., проти задоволення позову заперечив, пояснивши, що на виконанні відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільській області перебуває зведене виконавче провадження №ЄДРВП 25498343 по боржнику [PERSON], згідно якого його заборгованість по виконавчих листах становить 1008278.76 ( один мільйон вісім тисяч двісті сімдесят вісім ) гривень 76 копійок. Для стягнення заборгованих сум на все майно останнього, задовго до укладення мирової угоди , 03 березня 2012 року та 04.04.2012 року накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження, про що добре було відомо і позивачці, яка являється тещею відповідача [PERSON] та його представнику - [PERSON], - дружині відповідача, які не повідомили апеляційний суд Тернопільської області під час розгляду справи і затвердження мирової угоди, а тому задоволення позовних вимог [PERSON] є необгрунтованим, таким, що суперечить законодавству та буде порушувати права інших стягувачів. Представник відповідача - відділу Державної виконавчої служби Підволочиського районного управління юстиції проти задоволення позову заперечив. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. Розглянувши позовну заяву, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача , дослідивши обставини справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Рішенням Підволочиського районного суду Тернопільської області №2-537/08р. від 09 грудня 2008 року позов [PERSON] до Скалатської міської ради, Підволочиського районного бюро технічної інвентаризації задоволено, визнано за останнім право власності на будинок: магазин з офісними приміщеннями по [ADDRESS]. Ухвалою апеляційного суду Тернопільської області від 25 квітня 2013 року визнано мирову угоду між [PERSON] та [PERSON], згідно якої в рахунок погашення боргу, який виник через невиконання умов договору позики від 16.01.2008 року, що був укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON] передає у власність [PERSON] приміщення магазину по торгівлі з офісними приміщеннями по [ADDRESS]. В даній ухвалі зазначено, що обтяження на вищезазначене майно відсутні. Однак, як видно з Акту опису й арешту майна від 03 березня 2012 року, головного державного виконавця Ткач М.Б. відділу державної виконавчої служби Підволочиського районного управління юстиції, при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження ВДВС Підволочиського РУЮ про стягнення з [PERSON] заборгованості в користь фізичних та юридичних осіб у присутності понятих [PERSON], [PERSON] проведено опис майна, що належить боржнику. На описане майно накладено арешт і встановлено обмеження прав користування ним: відчуження, розтрату, знищення. Описане майно [PERSON] - дружина [PERSON], яка в даному судовому засіданні представляє його інтереси, прийняла на відповідальне зберігання та отримала копію акта опису й арешту. Крім того, у вказаному акті зазначено, що [PERSON] попереджена про кримінальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну описаного майна, про що свідчить її особистий підпис, а також пояснення в судовому засіданні. В Додатку до Акту опису й арешту майна зазначено, що приміщення магазину за адресою [ADDRESS] описано і на нього накладено арешт. Вказане підтверджується Витягом з Єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна №39286734 від 12.12.2012 року серія ХЕ №682320, виданим приватним нотаріусом [PERSON] Про накладення арешту на все майно, в тому числі і на приміщення магазину, розташованого за адресою [ADDRESS] на яке сторони - [PERSON], інтереси якого на підставі Договору про надання правової допомоги від 18 лютого 2013 року, згідно умов якого клієнт зобов'язаний був інформувати Адвоката про факти наявності всіх документів та відомих обставин, які можуть мати суттєве значення для прийняття і виконання Адвокатом доручення відповідно до даного Договору ( п. 2.3 Договору ) представляв адвокат [PERSON] та [PERSON] уклали та підписали мирову угоду, зазначивши - обтяження на вищезазначене майно відсутні, їм ( сторонам ) було добре відомо, оскільки [PERSON] являється зятем позивачки та чоловіком [PERSON], якій було передано на відповідальне зберігання вказане приміщення магазину та попереджено її про кримінальну відповідальність за розтрату, відчуження, приховування чи підміну майна. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що на час підписання мирової угоди яке відбулося 25 квітня 2013 року , на примусовому виконанні ВДВС знаходилося 14 (чотирнадцять) виконавчих проваджень, серед яких десять виконавчих листів, один виконавчий напис нотаріуса, одна постанова ВДАІ, один Наказ Господарського суду Тернопільської області та одна ухвала Індустріального суду м. Дніпропетровська, видані в період з вересня 2010 року по квітень 2012 року ( [PERSON] звернулася з позовом до суду про стягнення боргу 05. 02. 2013 року). Таким чином, встановлено, що на час звернення [PERSON] з позовом про стягнення з [PERSON] боргу за договором позики, майно - приміщення магазину розташоване за адресою [ADDRESS] - а знаходилося під арештом для виконання рішень ( акт опису й арешту майна від 03.03. 2012 року. Арешт накладений головним державним виконавцем відділу ДВС Підволочиського РУЮ Ткач М.Б. та постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 14.04. 2012 року заступника начальника відділу ДВС Підволочиського РУЮ Ткач М.Б. 3 ) винесених раніше, в період з 2010 року по 2013 роки. Загальна сума [PERSON] становить 1008278 ( один мільйон вісім тисяч двісті сімдесят вісім ) гривень 76 копійок. Із наведених доказів видно, що задоволення позову [PERSON], якій на час підписання мирової угоди про передачу їй описаного і арештованого майна - приміщенням магазину, на який ще в березні 2012 року, добре було відомо про накладення арешту, призведе до порушення прав інших 14 ( чотирнадцяти ) стягувачів, виконавчі документи по яких знаходилися на примусовому виконанні у ВДВС Підволочиського РУЮ, а в даний час знаходяться на примусовому виконанні у відділі примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Тернопільскій області. При таких обставинах суд приходить до переконання що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed