Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання частково недійсним кредитного договору № КВ-00024/02-14/0810 укладеного між позивачем та відповідачем 12.02.2014 року, а саме пунктів 1.1 щодо розміру відсоткової ставки; п. 7.1, щодо розміру підвищеної відсоткової ставки; та абзац 2 п. 9.2 кредитного договору щодо розміру пені за порушення строків погашення кредиту. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що даними пунктами фактично передбачена подвійна відповідальність за одне й те саме порушення, що протирічить ст. 61 Конституції України, під час підписання договору, позивачу не було належним чином проінформовано про дійсні умови договору, текст кредитного договору виконаний нестандартним стилем та дуже дрібним стилем. Вважає, що йому несвоєчасно та в двоякій, нечіткій та незрозумілій формі донесли інформацію стосовно умов договору. 23.08.2017 р. ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва було відкрито провадження у справі за позовом Кредитної спілки «ЗаРаЗ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнення неустойки за договором поруки. 22.01.2018 р. у зв`язку із набранням чинності змін до ЦПК України (в редакції від 03.10.2017 р.) в судовому засіданні вирішено питання про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 23.03.2018 р. від представника [PERSON] надійшов зустрічний позов про визнання частково недійсним кредитного договору. За таких обставин в судовому засіданні 23.03.2018 р. відповідно до приписів ч.ч. 2,3 ст. 193 ЦПК України винесено ухвалу про перехід до розгляду справи за позовом Кредитної спілки «ЗаРаЗ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнення неустойки за договором поруки та зустрічним позовом [PERSON] до Кредитної спілки «ЗаРаЗ» про визнання частково недійсним кредитного договору за правилами загального позовного провадження. 16.08.2018 р. у зв`язку із неодноразовою нявкою в судове засідання представника позивача за первісним позовом, позов Кредитної спілки «ЗаРаЗ» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, стягнення неустойки за договором поруки залишено без розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, просить суд задовольнити позовні вимоги, з підстав зазначених в позовній заяві. Представник Кредитної спілки «ЗаРаЗ» в судове засідання не з`явився, не скористався правом надати відзив на позовну заяву. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги мають бути залишені без задоволення, з огляду на наступне. Відповідно до положень ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. 12.02.2014 року між [PERSON] та Кредитною спілкою «ЗаРаЗ» було укладено кредитний договір № КВ -00024/02-14/0810, за умовами якого Кредитна спілка взяла на себе зобов`язання надати [PERSON] грошові кошти у розмірі 10 000,00 грн. строком на 12 місяців, в свою чергу позивач взяла н себе зобов`язання повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, на умовах, встановлених цим Договором, з урахуванням застосування взаємно погодженого Сторонами механізму зміни відсоткової ставки, визначеного згідно положень розділу 7.1 цього Договору. Сторони встановили, що плата за користування кредитом становить 96% річних, з урахуванням застосування взаємно погодженого сторонами механізму зміни відсоткової ставки, визначеної згідно положень п. 7.1. Пункт 7.1 договору передбачає, що за будь яких умов, у випадку порушення Позичальником вимог п.3.1 даного Договору, а саме у разі ненадходження планового платежу повністю або частково, з наступного дня цей кредит визнаватиметься кредитом з підвищеним ризиком. Протягом строку визнання кредиту кредитом з підвищеним ризиком процентна ставка за цим кредитом встановлюється 288 відсотків річних» В свою чергу відповідно до абзацу 2 пункту 9.2 договору - при порушенні Позичальником якого - небуть із зобов`язань по сплаті кредиту та/або відсотків за користування кредитом передбачених п.п.1,3 цього договору Позичальник сплачує кредитній спілці за кожен випадок порушення пеню в розмірі 1% від суми загальної заборгованості за кожен день прострочення платежу, включаючи день сплати заборгованості. Пеня сплачується Позичальником у вище зазначеному розмірі». Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Таким чином законодавством (ч.1-3, 5,6 ст 203 ЦК України) чітко визначені підстави за яких правочин або його окремі частини можуть бути визнані недійсними: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини, відповіднод о вимог ст. 217 ЦК України.. Представник позивача зазначає, що мають бути визнані недійсними п. 1.1. Кредитного договору щодо розміру відсоткової ставки; п. 7.1. кредитного договору щодо розміру підвищеної відсоткової ставки та абзац 2 п. 9.2. кредитного договору щодо розміру пені за порушення строків погашення кредиту, оскільки такі умови не узгоджуються з положеннями Закону України «про захист прав споживачів» та фактично призводять до подвійної відповідальності за несвоєчасну сплату платежів за договором. Умови кредитного договору є несправедливими. Приймаючи рішення по суті спору, суд має наголосити на наступному. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Разом з тим ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 зазначеної норми процесуального права доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання, відповідно до ст. 80 ЦПК України. Положеннями ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги), відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно до ч.ч. 1,2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживача» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Необхідно зазначити що під час розгляду справи було встановлено, і не заперечувалось представником позивача, що [PERSON] особисто звернулась до Кредитної спілки з заявою про отримання кредиту, діяла на власний розсуд, була ознайомлена з умовами кредитного договору. Під час розгляду справи не було встановлено обставин, які б свідчили про тиск з боку відповідача щодо укладення кредитного договору, відсутність волевиявлення позивача на його укладання. Крім того, суд бере до увагу ту обставину, що наслідки, передбачені спірними умовами договору настають виключно в разі порушення позичальником умов кредитного договору. Також, в судовому засіданні представником позивача не була у встановленому законом порядку доведена та обставина, що п. 9.2. кредитного договору передбачена подвійна відповідальність за одне й те саме порушення, що протирічить принципу. Викладеному у ст. 61 Конституції України - ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Договір є двостороннім правочином, згідно до положень ст. 626 ЦК України та спрямованим на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.та своїм підписом сторони засвідчили надання своєї згоди щодо всіх умов та частин договору. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову, з огляду на те, що стороною позивача не було доведено обставин, з якими законодавець передбачає визнання недійсним окремих частин договору. Розподіляючи судові витрати, суд керується приписами ст. 141 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed