Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання, укладеного сторонами 12 лютого 2012 року. В заяві зазначила, що за вказаним договором відповідач отримала у власність належний позивачеві житловий будинок [ADDRESS] та зобов'язалася утримувати позивача шляхом надання медичних препаратів, лікарських засобів, необхідного харчування, одягу, а також надавати побутові послуги. З дня укладення договору відповідач виконувала прийняті на себе обов'язки, а в теперішній час запропонувала добровільно розірвати договір, оскільки у неї відсутня фінансова можливість продовжувати виконувати зобов'язання за правочином. Розірвання договору у позасудовому порядку не сталося можливим, оскільки нотаріус, що посвідчував правочин, припинив свою професійну діяльність. Зазначені обставини зумовили звернення позивача д суду. У зв'язку з викладеним просить розірвати договір довічного утримання між сторонами. В судове засідання представник позивач не з'явилася, надавши письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову та розгляд справи у її відсутність, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Аналогічну заяву, яка містить повне визнання позову, надала суду відповідач. Зазначені обставини в силу ст. ст.158,169 ЦПК України є підставою для вирішення справи без участі сторін. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, з таких міркувань. В силу ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню, як випливає із ст. 745 ЦК України. Відповідно до ст. 755 ЦК України дговір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: 1) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. Згідно із ст. 756 ЦК України У разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Відповідно до ст. 174 ч. 4 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на правовідносини сторін з урахуванням наведеної норми процесуального закону суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує нічиїх прав, свобод та інтересів, тому, роз'яснивши особам, які беруть участь у справі, наслідки прийняття судом визнання позову, знаходить всі підстави для задоволення позову.

Outcome: approved