Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначила, що [INFO] помер [PERSON]. На час смерті спадкодавцю належала земельна ділянка, яка розташована за адресою [ADDRESS], площею 0,0550га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку Серія [NUMBER] від 07.04.2008р. Кадастровий номер :[NUMBER] та житловий будинок за адресою [ADDRESS], який належав спадкодавцю на підставі Договору на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою від 17.05.1954р., Акту про приймання індивідуального будинку від 04.09.1987р., Виписки з рішення виконкому Шевченківської ради народних депутатів № 178/1 від 18.06.1987р. про оформлення права особистої власності на житлову прибудову. На випадок своєї смерті 10.04.2004р. спадкодавець залишив заповіт, згідно якого все своє майно заповів позивачу. На час відкриття спадщини позивач проживала та була зареєстрована разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, тобто прийняла спадщину в порядку ст. 1269 ЦК України. Після спливу 6-місячного строку позивач звернулась до 5-ї Запорізької державної нотаріальної контори з метою отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спадкове майно. Державний нотаріус видав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 29.12.2014р. № 5730/02-31, в зв'язку з відсутністю відміток про реєстрацію правовстановлюючих документів на житловий будинок. Посилаючись на те, що право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва, тому спадкоємець набув право власності на вищезазначений житловий будинок, позивач просить визнати за нею право власності на житловий будинок та земельну ділянку за адресою [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом. Представник позивача [PERSON], наполягаючи на задоволенні позову, просила розглядати справу на її відсутність та на відсутність позивача. Відповідачка [PERSON] письмово повідомила суд про визнання нею позову. Третя особа [PERSON] звернувся до суду з заявою про визнання позову. Суд розглядає справи без участі сторін без технічної фіксації процесу технічними засобами фіксації процесу. Суд, враховуючи позицію відповідача, на підставі ст. 174 ЦПК України, приймає визнання відповідачем позову, яке не суперечить змісту закону та не порушує права сторін, тому ухвалює рішення про його задоволення. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов заявлено на законних підставах, він достатньо обґрунтований письмовими доказами і підлягає задоволенню у повному обсязі. Встановлено, що 17.05.1954 р. [PERSON] уклав Договір на право забудови будинку та безстрокового користування земельною ділянкою, побудував житловий будинок та був зданий в експлуатацію, про що складено Акт про приймання індивідуального будинку від 04.09.1987р. та прийнято рішення виконкомом Шевченківської ради народних депутатів № 178 від 18.6.1987р. про оформлення за [PERSON] право особистої власності на споруди за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Постановою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 грудня 2013 р. у справі № 6-137цс13 визначено, що право власності на житловий будинок набувається в порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. У 1957 р. питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 р. «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» і прийнятою відповідно до цього Указу постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 р. «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків», які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Отже, за вказаними Указом і постановою підставою виникнення в громадянина права власності на житловий будинок був сам факт збудування ним цього будинку з додержанням вимог зазначених актів законодавства та прийняття будинку в експлуатацію. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Суд у своїх висновках керується правовим змістом ст.ст. 1233-1235, 1268-1270 ЦК України, та ст. 1278 ЦК України, правовими позиціями Верховного Суду України.

Outcome: approved