Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача, в якому просить визнати в порядку спадкування за заповітом її право власності на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями, що розташований в [ADDRESS] , як на спадкове майно, що залишилося по смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Також просить визнати в порядку спадкування за законом за нею право на завершення приватизації та реєстрацію права власності відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» земельної ділянки площею 0,10 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських та побутових будівель і споруд та земельної ділянки, площею 0,43 га для ведення особистого підсобного господарства, які були передані у приватну власність [PERSON] , який помер [INFO] , на підставі рішення Підберезівської сільської ради Горохівського району Волинської області від 24 грудня 1993 року №6/5, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Мотивує свій позов тим, що [INFO] помер її дідусь [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на майно до складу якого входить вищевказаний житловий будинок та земельні ділянки. Позивач є спадкоємцем майна померлого за заповітом, прийняла спадщину, однак нотаріально її оформити не має змоги. Враховуючи вищенаведене, просить поданий позов задовольнити. Позивачка, [PERSON] , в заяві до суду просила розгляд справи проводити у її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Представник відповідача, Підберезівської сільської ради Горохівського району Волинської області, в заяві до суду просив розглядати справу у його відсутності, позовні вимоги визнає повністю. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, тому відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний та підлягає до задоволення. Відповідно до ст.527 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Відповідно до ч.1 ст.534 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Відповідно до ч.2 ст.548 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР, чинного на момент виникнення правовідносин, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з заповітом, посвідченим секретарем Підберезівської сільської ради Горохівського району Волинської області і зареєстрованим 04 червня 1997 року в реєстрі за №18 стверджується, що [PERSON] належний йому житловий будинок та земельну ділянку заповів своїй онуці [PERSON] , тобто позивачці. Згідно з свідоцтвом про смерть, [PERSON] помер [INFO] . Документами про родинні відносини стверджується, що позивачка є внучкою померлого [PERSON] . Постановою державного нотаріуса від 10 грудня 2019 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] після смерті [PERSON] було відмовлено. Довідкою Підберезівської сільської ради Горохівського району Волинської області від 30 жовтня 2019 року №561 стверджується, що після смерті [PERSON] спадкоємцем за заповітом є [PERSON] . Остання прийняла спадщину шляхом спільного проживання та фактичного володіння спадковим майном. Відповідно до технічної документації на житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS] , даний будинок було побудовано з дотриманням встановлених будівельних та технічних норм. З спадкової справи після померлого [PERSON] видно, що від імені [PERSON] , який є спадкоємцем за іншим заповітом спадкодавця, до державної нотаріальної контори надходила відповідна заява про прийняття спадщини. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судовому практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Судом встановлено, що [PERSON] є спадкоємицею за заповітом після померлого [PERSON] , прийняв спадщину. А тому суд вважає, що слід визнати в порядку спадкування за заповітом право власності [PERSON] на житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями, що розташований в [ADDRESS] , як на спадкове майно, що залишилося по смерті [PERSON] , який помер [INFO] . Разом з тим, відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені. До спадкоємців житлового будинку, інших будівель та споруд переходить право власності або право користування земельною ділянкою, яка необхідна для їх обслуговування, якщо інший її розмір не визначений заповітом. Статтею 125 Земельного кодексу України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Згідно з рішенням Підберезівської сільської ради Горохівського району Волинської області №6/5 від 24 грудня 1993 року, [PERSON] було безоплатно передано у приватну власність земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку площею 0,10 га та земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,43 га. Перехідними положеннями Земельного кодексу України визначено, що рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до декрету КМУ від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку. Відповідно до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст.125 Земельного кодексу України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. В судовому засіданні встановлено, що позивачка [PERSON] прийняла спадщину за заповітом. Успадкувавши спадкове майно, вона успадкувала право на завершення приватизації, яке мав за життя спадкодавець, але в установленому порядку не може завершити процедуру приватизації та зареєструвати своє право на спадкове майно. Згідно з роз`яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», у п.3.5 визначено, що правильною є практика судів, які у випадку не завершення процедури приватизації земельної ділянки, яку розпочав за життя спадкодавець та не встиг закінчити, визнають за спадкоємцем таке право. За таких обставин, суд вважає, що позивач, прийнявши спадщину після смерті спадкодавця, набула право на спадкування усіх прав та обов`язків, що належали останньому, включно із правом на завершення приватизації земельних ділянок, у зв`язку з чим, суд вважає, позовні вимоги в цій частині обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved