Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, яким просила визнати частково недійсним з моменту укладення іпотечний договір, укладений між відповідачами [PERSON] та ВАТ «МЕГАБАНК», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. 16.05.2007 за реєстровим № 2607 в частині абзацу другого пункту 1.2. Розділу 1 Предмет іпотеки «квартира, що складається з двох житлових кімнат, житловою площею 43,6 кв.м., загальною площею 56,1 кв.м., реєстраційний номер 16389706, що розташована за адресою: [ADDRESS] , до квартири належить комора в підвалі площею 5,0 кв.м., приміщення ІІ, ІІІ, ІV перебувають у спільному користуванні з квартирою № 7 ( далі - предмет іпотеки - 2)» та визнати недійсним з моменту укладення договір, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. 24.01.2008 за реєстровим № 435, про внесення змін до іпотечного договору від 16.05.2007 за реєстровим № 2607, укладеного між відповідачами [PERSON] та ВАТ «МЕГАБАНК». Позов мотивує тим, що рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12.03.2015 визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 04.11.2015 скасовано реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , недійсним, скасовано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. 25.01.2007, зареєстрований в реєстрі за № 563, недійсним; скасовано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яке вона набула згідно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. 25.01.2007; скасовано розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 10.07.2007 року №537 «Про надання дозволу на об`єднання квартири [ADDRESS] ; скасовано Наказ Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 06.12.2007 № 1709Ж-Л «Про оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий 13.12.2007 № 17031146, реєстраційний номер 11761671); повернуто квартиру [ADDRESS] в правовий стан, в якому вказана квартира знаходилася до 16 жовтня 2006 року, відповідно до Свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого відділом приватизації Львівської міської адміністрації 22.07.1994 на ім`я [PERSON] . Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.04.2016 рішення апеляційного суду Львівської області від 04.11.2015 залишено без змін. Ухвалою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14.09.2016 відмовлено у допуску до провадження Верховного Суду України справи про перегляд Верховним Судом України рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12.03.2015, рішення апеляційного суду Львівської області від 04.11.2015 та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.04.2016. Таким чином, [PERSON] не набувала права власності за цивільно-правовими договорами, право власності на квартиру визнано за нею за рішенням суду в порядку спадкування, яка відкрилася після смерті її чоловіка [PERSON] , який був спадкоємцем [PERSON] за її заповітом. Таким чином, були порушені права [PERSON] на спадщину після смерті його тітки [PERSON] , а відтак були порушені права на спадщину [PERSON] після смерті її чоловіка [PERSON] Норми ст. 23 Закону України «Про іпотеку» не можуть бути застосовані до [PERSON] , оскільки до неї не переходило право власності, вона не є спадкоємцем і правонаступником іпотекодавця, не набула статусу іпотекодавця, тому не несе обов`язків за іпотечним договором у тому обсягу та на тих умовах, що існують на предмет іпотеки. Квартира [ADDRESS] була надана в іпотеку поза її волею, про що вона не знала. Рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12.03.2015 набрало чинності відповідно до рішення апеляційного суду Львівської області від 04.11.2015, а строк позовної давності починається з дня коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Позивач [PERSON] дізналася про порушення свого права 28.07.2016, коли її представник отримала рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, ухвалене державним реєстратором прав на нерухоме майно Ковалів К.В. Позивач подала до суду позов про визнання іпотечного договору частково недійсним 25.10.2016, а тому не пропустила строк позовної давності. При цьому представник позивача зверталася до відповідача з проханням добровільно вилучити з іпотечного договору відомості, що предметом іпотеки є квартира [ADDRESS] , однак відповідач відмовив у цьому з посиланням на рішення апеляційного суду Львівської області від 04.11.2015, що права банку як іпотекодержателя квартири зберігаються. З підстав, передбачених п. 2 ч. 2 ст. 16, ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215 ЦК України, просила позов задовольнити. При цьому немає підстав для застосування ст. 23 Закону України «Про іпотеку», оскільки право власності на квартиру [ADDRESS] нею набуте не на підставі правочину, а згідно рішень суду повернуто квартиру [ADDRESS] в правовий стан, в якому вона знаходилася до 16.10.2006. Позивач [PERSON] є спадкоємцем свого чоловіка [PERSON] , який не укладав договір іпотеки з відповідачами, а мав право спадкування вказаної квартири відповідно до заповіту своєї померлої тітки [PERSON] Представник відповідача АТ «МЕГАБАНК» у відзиві на позов та інших заявах по суті спору проти позову заперечила з підстав того, що позивачем не доведено, що зміст правочину суперечить законодавству чи моральним засадам суспільства. Приводом для звернення позивача до суду стала неможливість зареєструвати визнане судами право власності позивача на квартиру [ADDRESS] . Таким чином, у даній справі нею неправильно обрано спосіб захисту цивільних прав, адже права позивача порушено не AT «МЕГАБАНК», а державним реєстратором яким не зареєстровано її речове право на нерухоме майно за рішенням суду у встановленому законом порядку. Крім того, за змістом ст. 23 Закону України «Про іпотеку» на особу, до якої перейшло право власності на майно, обтяжене іпотекою, навіть у випадках, коли до її відома не було доведено інформації про обтяження майна іпотекою, переходять всі права та обов`язки іпотекодавця. Таким чином, наявність рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12.03.2015, зміненого рішенням апеляційного суду Львівської області від 04.11.2015, не є підставою для визнання договору іпотеки від 16.05.2007 недійсним. Крім того, оспорюваний договір був укладений 16.05.2007 року, а з відповідним позовом до суду позивач звернулась вже після спливу строків позовної давності, щодо застосуванні якої відповідачем зроблено відповідну заяву. При цьому рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10.12.2013 позов ПАТ «Мегабанк» задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, виселено із іпотечної квартири зареєстрованих в ній осіб. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 22.10.2014 рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки змінено. Надано ПАТ «Мегабанк» право на отримання в державних органах довідки про склад сім`ї та прописку та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для відчуження квартири [ADDRESS] . Зазначені судові рішення мають преюдиційне значення для суду при вирішенні зазначеної справи, й суд не вправі їх змінювати, зокрема шляхом визнання цього ж самого договору іпотеки недійсним. З врахуванням наведеного просила відмовити в позові в повному обсязі. Крім того, просила врахувати, що у зв`язку з визнанням оскаржуваного договору, який забезпечував виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором, недійсним, у відповідності до вимог п. 13 ст. 265 ЦПК України суд накладає на таке майно арешт. А тому, у випадку задоволення позовних вимог та визнання частково недійсним іпотечного договору, укладеного між ПАТ «МЕГАБАНК», та [PERSON] від 16.05.2007, та визнання недійсним договору про внесення змін до вказаного іпотечного договору від 24.01.2008 року, просила накласти арешт на майно (предмет іпотеки), а саме: квартиру [ADDRESS] , що складається з двох житлових кімнат та кухні, житловою площею 49,4 кв.м, загальною площею 63,2 кв.м., реєстраційний номер 16389706 до виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № 69/2007 від 16.05.2007р., укладеним між ним та ПАТ «МЕГАБАНК». У судових засіданнях представники позивача позов підтримали із аналогічних викладеним у заявах по суті спору підстав. Представники відповідачів АТ «МЕГАБАНК» та [PERSON] у судових засіданнях проти позову заперечили з підстав зазначених у заявах по суті спору, які подані представником АТ «МЕГАБАНК». Третя особа [PERSON] в судові засідання жодного разу не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, його неявка не є перешкодою для розгляду справи. Позовна заява надійшла до суду 25.10.2016. Ухвалою суду від 10.01.2017 відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 04.06.2018 справу прийнято до провадження цим складом суду. Ухвалою суду від 03.09.2018 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Всі наявні у справі докази були надані сторонами. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 16.05.2007 між ВАТ «Мегабанк», правонаступником якого є АТ «Мегабанк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № 69/2007, відповідно до якого банк надав третій особі [PERSON] кредит - відновлювальну кредитну лінію на споживчі цілі у розмірі 99000 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 13.5 % річних терміном на строк з 16.05.2007 до 15.05.2017. 16.05.2007 між ВАТ «Мегабанк» та [PERSON] як власником квартири [ADDRESS] було укладено іпотечний договір, відповідно до якого у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 10.12.2013 позов ПАТ «Мегабанк» задоволено частково, стягнуто з [PERSON] заборгованість за кредитним договором, звернуто стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором, виселено із іпотечної квартири зареєстрованих в ній осіб. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 22.10.2014 рішення суду першої інстанції в частині звернення стягнення на предмет іпотеки змінено. Надано ПАТ «Мегабанк» право на отримання в державних органах довідки про склад сім`ї та прописку та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно для відчуження квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Доводи сторони відповідача, що зазначені судові рішення мають преюдиційне значення для сторін, а тому суд не вправі вирішувати спір щодо визнання договору іпотеки недійсним є необґрунтованими, оскільки позивач [PERSON] , як і її попередник (спадкодавець) у спірних правовідносинах [PERSON] , не були стороною кредитного договору та укладеного в його забезпечення договору іпотеки. Вже після ухвалення зазначених судових рішень рішенням Личаківського районного суду м. Львова від 12.03.2015 визнано за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування. Рішенням апеляційного суду Львівської області від 04.11.2015 скасовано реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , недійсним; скасовано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , визнано договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. 25.01.2007, зареєстрований в реєстрі за № 563, недійсним; скасовано право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , яке вона набула згідно договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Бєлопольською І.Р. 25.01.2007; скасовано розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 10.07.2007 року №537 «Про надання дозволу на об`єднання квартири [ADDRESS] ; скасовано Наказ Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 06.12.2007 № 1709Ж-Л «Про оформлення права власності на квартиру [ADDRESS] (витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданий 13.12.2007 № 17031146, реєстраційний номер 11761671); повернуто квартиру [ADDRESS] в правовий стан, в якому вказана квартира знаходилася до 16 жовтня 2006 року, відповідно до Свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого відділом приватизації Львівської міської адміністрації 22.07.1994 на ім`я [PERSON] . Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.04.2016 рішення апеляційного суду Львівської області від 04.11.2015 залишено без змін. Ухвалою Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 14.09.2016 відмовлено у допуску до провадження Верховного Суду України справи про перегляд Верховним Судом України рішення Личаківського районного суду м. Львова від 12.03.2015, рішення апеляційного суду Львівської області від 04.11.2015 та ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13.04.2016. Зазначеними рішеннями судів встановлено, що квартира [ADDRESS] незаконно вибула з власності спадкодавця [PERSON] , що призвело до порушення права власності його спадкоємця [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Ч.ч. 1, 3 ст. 203 ЦК в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлювалося, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як встановлено судом, спірний іпотечний договір, укладений між відповідачами [PERSON] та ВАТ «МЕГАБАНК», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. 16.05.2007 за реєстровим № 2607 в частині абзацу другого пункту 1.2. Розділу 1 Предмет іпотеки «квартира, що складається з двох житлових кімнат, житловою площею 43,6 кв.м., загальною площею 56,1 кв.м., реєстраційний номер 16389706, що розташована за адресою: [ADDRESS] , до квартири належить комора в підвалі площею 5,0 кв.м., приміщення ІІ, ІІІ, ІV перебувають у спільному користуванні з квартирою № 7 (далі предмет іпотеки - 2)», та договір, який посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Корпало Г.В. 24.01.2008 за реєстровим № 435, про внесення змін до іпотечного договору від 16.05.2007 за реєстровим № 2607, укладеного між відповідачами [PERSON] та ВАТ «МЕГАБАНК», були укладені без відома, а тому поза волею позивача та її попередника (спадкодавця) у спірних правовідносинах [PERSON] . З огляду на наведене, наявні правові підстави для визнання зазначених оспорюваних договорів недійсними. Доводи представників відповідачів з посиланням на ст. 23 Закону України «Про іпотеку», що в порядку спадкування до позивача як набувача відповідного нерухомого майна переходить статус іпотекодавця та права й обов`язки за іпотечним договором, є безпідставними, оскільки спадкодавець [PERSON] не набував статусу іпотекодавця за спірним договором іпотеки, та такий з приводу належного йому майна був укладений поза його волею. Відповідно, права та обов`язки за недійсним договором іпотеки не могли перейти від спадкодавця до позивача. Оскільки квартира [ADDRESS] була передана в іпотеку поза волею позивача та її попередника (спадкодавця) у спірних правовідносинах [PERSON] , про що вони не знали, докази протилежного у матеріалах справи відсутні, а тому доводи представників відповідачів щодо пропуску позивачем строку позовної давності є безпідставними. Так само безпідставними є доводи щодо відсутності факту порушення прав позивача внаслідок укладення спірного договору іпотеки і, як наслідок, невірного обрання способу захисту цивільного права. Сам факт наявності чинного обтяження нерухомого майна в силу вимог закону обмежує реалізацію прав власника, в тому числі щодо вільного розпорядження нерухомим майном. Також суд не вбачає підстав для накладення в порядку, передбаченому п. 13 ст. 265 ЦПК України, арешту на спірне нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS] за заявою представника АТ «МЕ\-ГАБАНК» до виконання третьою особою [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором № 69/2007 від 16.05.2007р., укладеним із ПАТ «МЕГАБАНК». При цьому суд виходить із правового висновку, сформульованого у Постанові ВСУ від 22.02.2017 у справі № 6-2705цс16, щодо дії в часі положень ч. 5 ст. 10571 ЦК України, яка за змістом аналогічна нормі п. 13 ст. 265 ЦПК України, однак була введена в дію раніше. Згідно із частиною 5 статті 10571 ЦК України, визнаючи недійсним договір застави, який забезпечував виконання зобов`язання позичальника за кредитним договором, суд за заявою кредитодавця накладає арешт на майно, яке було предметом застави. Такий арешт підлягає зняттю після виконання зобов`язання повернути кредитодавцю кошти за кредитним договором, а у разі визнання кредитного договору недійсним - після виконання зобов`язання повернути кредитодавцю кошти у розмірі, визначеному судом відповідно до частини першої цієї статті. Частина п`ята статті 10571 ЦК України, яка набрала чинності з 4 листопада 2012 року, застосовується у тому випадку, коли суд визнає недійсним договір застави. Ця норма носить імперативний характер та зобов`язує суд при вирішенні питання про недійсність договору застави у випадку звернення кредитодавця з заявою накласти арешт на майно, яке було предметом застави. Частина перша статті 58 Конституції України закріплює загальновизнаний принцип права, відповідно до якого закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ним чинності. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Принцип неприпустимості зворотної дії в часі нормативних актів знайшов своє закріплення в міжнародно-правових актах, зокрема і в Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини (стаття 7). Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі у випадках, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Отже, норми Закону № 5405-VI від 2 жовтня 2012 року, якими ЦК України доповнено статтею 10571, набрали чинності 4 листопада 2012 року, тобто після укладення спірного іпотечного договору, який було укладено 24 квітня 2008 року та додаткового договору до нього від 1 вересня 2009 року, що виключає можливість застосування зазначеної норми до спірних правовідносин.

Outcome: approved