Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

Позивач, з врахуванням зменшених позовних вимог, просила стягнути з відповідача інфляційні втрати у розмірі 1902,29 грн. і 3 % річних у сумі 308,00 грн., нараховані за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, яке виникло у відповідача на підставі рішення суду від 01.04.2010р., мотивуючи тим, що рішенням суду з відповідача на її користь стягнуто кошти у розмірі 1875,16грн. Вона у визначений законом строк звернула рішення до примусового виконання - пред'явила виконавчий лист для виконання до виконавчої служби. Відповідач у добровільному порядку рішення суду протягом тривалого часу не виконав. З 07.06.2010 року виконавчий лист перебував на виконанні у Броварському міськрайонному відділі ДВС, у межах виконавчого провадження вподовж 2010 -2011 років з відповідача стягнута частина боргу 417,65 грн. у подальшому рішення не виконувалось боржником. У грудні 2016 року в процесі виконання рішення суду Броварським міськрайонним відділом ДВС було виявлено, що відповідач отримує пенсію, тому 01.12.2016р. державним виконавцем була винесена постанова про відрахування залишку боргу 1457,51грн. із пенсії відповідача. Фактично виконання своїх грошових зобов'язань по виплаті боргу відповідач почав здійснювати з 18.04.2017р., і лише 24.10.2017р. державним виконавцем винесена постанова про закінчення виконавчого провадження у зв'язку з погашенням боргу у повному обсязі. Вважає, що відповідач повинен їй компенсувати втрати від інфляції і 3% річних у зв'язку з тривалим невиконанням ним грошового зобов'язання, які виникли на підставі рішення суду. Також позивач просила стягнути з відповідача витрати на правову допомогу 1000грн. і судовий збір 704,80 грн., сплачений нею за подання позову до суду. Відповідач повторно не явився в судове засідання; був повідомлений належним чином, шляхом направлення йому рекомендованих листів за адресою його місця проживання, відзив на позов не подав. Від відповідача не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, і він не повідомив про причини неявки. Позивач подав заяву про розгляд справи у його відсутності і про згоду на ухвалення заочного рішення. Суд, прийнявши всі заходи по виклику відповідача, вважає можливим розглянути справу заочно, згідно ст.223 та ст.280 ЦПК України. З наданих доказів суд встановив такі обставини: У квітні 2008 року [PERSON] був пред'явлений позов до [PERSON] про визнання заповіту недійсним. Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 24.11.2009 р. у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 01.04.2010 р. рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 24.11.2009 р. скасоване й ухвалено нове рішення, яким позов [PERSON] задоволено у повному обсязі, визнано заповіт недійсним, і у зв'язку із задоволенням позову з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто судові витрати: державне мито 8,50грн., витрати на ІТЗРС 7,50грн., витрати за проведення посмертної судово-психіатричної експертизи 1859,16грн., всього 1875,16грн. 02 червня 2016 року виданий виконавчий лист на виконання рішення Апеляційного суду Київської області в частині стягнення судових витрат з [PERSON] на користь [PERSON] З листа ВДВС Броварського міськрайонного управління юстиції ГТУЮ у Київській області від 30.01.2015 р. на звернення [PERSON] вбачається, що 07.06.2010 р. винесена постанова про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого листа № 2-68 від 02.06.2010 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 1875,16 грн. Копії постанови направлені стягувачу і боржнику. 26.01.2011 р. винесена постанова про відрахування боргу із заробітної плати боржника [PERSON] за місцем працевлаштування - Броварська центральна районна лікарня (м. Бровари, вул. Шевченка, 14). З акту державного виконавця від 24.12.2010 р. встановлено, що 24.12.2010 р. з метою примусового виконання виконавчого листа № 2-68 від 02.06.2010р. здійснено вихід за місцем проживання боржника з метою виявлення майна на яке може бути звернуто стягнення, проте майна на яке можна звернути стягнення боргу за виконавчим листом не виявлено. Зі слів боржника держ.виконавцем встановлено, що боржник працює працівником двору по ремонту комунікацій у Дитячій лікарні м. Бровари. З листа Броварського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області від 01.12.2016р. на звернення [PERSON] вбачається, що 01.12.2016р. винесена постанова про відрахування боргу із пенсії боржника [PERSON] № [NUMBER], постанова направлена на виконання до Броварського об'єднаного управління ПФУ. З платіжного доручення № 2741 від 18.04.2017 р. вбачається, що Броварським міськрайонним відділом ДВС перераховано на кореспондентський рахунок № 11949 для виплати [PERSON] 94,83 грн. в рахунок погашення боргу стягнутого з [PERSON] на користь [PERSON] за виконавчим листом № 2-68 від 02.06.2010 р. З платіжного доручення № 2747 від 18.04.2017р. вбачається, що Броварським міськрайонним відділом ДВС перераховано на кореспондентський рахунок № 11949 для виплати [PERSON] 186,81грн. в рахунок погашення боргу з [PERSON] на користь [PERSON] за виконавчим листом № 2-68 від 02.06.2010 р. З платіжного доручення № 3413 від 16.06.2017 р. вбачається, що Броварським міськрайонним відділом ДВС перераховано на кореспондентський рахунок № 11949 для виплати [PERSON] 569,56 грн. в рахунок погашення боргу стягнутого з [PERSON] на користь [PERSON] за виконавчим листом № 2-68 від 02.06.2010 р. З платіжного доручення № 4189 від 04.08.2017 р. вбачається, що Броварським міськрайонним відділом ДВС перераховано на кореспондентський рахунок № 11949 для виплати [PERSON] 606,31 грн. в рахунок погашення боргу стягнутого з [PERSON] на користь [PERSON] за виконавчим листом № 2-68 від 02.06.2010 р. З платіжного доручення № 6861 від 12.04.2018 р. вбачається, що Броварським міськрайонним відділом ДВС перераховано на кореспондентський рахунок № [NUMBER] № [NUMBER] для виплати [PERSON] 532,81 грн. в рахунок погашення боргу стягнутого з [PERSON] на користь [PERSON] за виконавчим листом № 2-68 від 02.06.2010 р. 24 жовтня 2017 року винесена постанова про закінчення виконавчого провадження з примусового виконання виконавчого листа № 2-68 від 02.06.2010 р., у зв'язку з повним перерахуванням та стягненням з боржника боргу, виконавчого збору і витрат виконавчого провадження. З листа Броварського міськрайонного відділу ДВС ГТУЮ у Київській області від 24.04.2018 р. на звернення [PERSON] вбачається, що згідно повідомлення Броварського ОУПФУ від 13.10.2017 р. стягнення з пенсії боржника [PERSON] у межах ВП № [NUMBER] проведені у повному обсязі. Державним виконавцем стягнуті суми боргу, виконавчого збору та витрат виконавчого провадження з депозитного рахунку перераховані на відповідні рахунку згідно ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження». Тому, 24.10.2017 р. винесена постанова про закінчення виконавчого провадження. Таким чином, з поданих позивачем документів судом встановлено, що рішення Апеляційного суду Київської області від 01.04.2010 року протягом тривалого часу відповідачем не виконувалось, в добровільному порядку борг відповідачем не [PERSON] не сплачений, у період з 2010 -2011 р. із заробітної плати відповідача відраховано 417,65 грн. в рахунок погашенням боргу перед [PERSON] Даний факт відповідачем не заперечувався доказів, на спростування даного факту відповідачем не подано. Тобто, непогашеною залишилась сума боргу у розмірі 1457,51 грн. З квітня 2017 року по жовтень 2017 року з пенсії відповідача відраховано залишок боргу у розмірі 1457,51 грн., що свідчить про тривале невиконання відповідачем грошового зобов'язання з повернення боргу позивачці у розмірі 1457,51 грн., яке виникло у нього на підставі рішення суду від 01.04.2010 р. Тобто до квітня 2017р. відповідач не виконував грошове зобов'язання. Заперечень проти вказаних обставин відповідачем не подано, доказів на підтвердження виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, відповідачем також суду не представлено, як і не подано доказів, які б вказували на те, що відповідач у будь - який спосіб оскаржив процесуальні дії державного виконавця, пов'язані з виконанням рішення суду, чи що він мав поважні причини не виконувати грошове зобов'язання , що виникло у нього за судовим рішенням, протягом вказаного тривалого часу. Тобто, суд виходить з того, що відповідач знав про наявність грошового зобов'язання перед позивачем, та його не виконав, тобто допустив прострочення у виконанні грошового зобов'язання, яке не пов'язане з обставинами, що звільняють його від виконання зобов'язання та від відповідальності за прострочення. Оскільки відповідач не довів наявності незалежних від нього поважних причин невиконання рішення суду і невиконання грошового зобов'язання, то суд при розгляді даної справи виходить з того, що рішення суду і відповідно грошове зобов'язання перед позивачем боржник (відповідач) не виконав без поважних причин. Наявності підстав для звільнення відповідача від виконання грошового зобов'язання, або підстав, які б вказували, що грошове зобов'язання ним не виконане з вини стягувача (позивача), відповідач не довів. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до вимог закону. Відповідно до частини першої статті 598 ЦК України зобов'язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Статтею 611 ЦК України встановлено, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.10.2014р. у справі № 6-113 цс 14, предметом розгляду якої був спір про стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних за період невиконання судового рішення про відшкодування майнової та моральної шкоди, зокрема, ВСУ зазначив, що будь-яке зобов'язання, яке зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов'язанням незалежно від правових підстав його виникнення і в разі його порушення підлягає застосуванню ч.2 ст. 625 ЦК України. Зобов'язання, що виникло у відповідача на підставі судового рішення, є грошовим зобов'язанням, що виникло з законних підстав. Тому на правовідносини між сторонами поширюється дія статті 625 ЦК України, і в тому числі, передбачені нею наслідки. Тому позивач має право вимагати від боржника (відповідача) сплати ним на підставі ст.625 ЦК України інфляційних втрат та трьох відсотків річних за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання. З поданого розрахунку встановлено, що за період невиконання відповідачем грошового зобов'язання у розмірі 1457,51 грн. з 01.04.2010 р. по 18.04.2017 р. інфляційні втрати складають 1902,29 грн., 3% річних становлять - 308,00 грн. Суд не погоджується з позивачем у тому, що з 01.04.2010 р., тобто з дня ухвалення рішення судом, у неї виникло право на отримання суми боргу з врахуванням індексу інфляції і 3% річних, оскільки з матеріалів справи встановлено, що виконавчий лист на виконання рішення суду пред'явлений до виконання 07.06.2010 р. Згідно чинного на той час законодавства боржнику у виконавчому провадженні надавався 10 денний строк для добровільного виконання рішення, тобто після закінчення строку для добровільного виконання рішення суду, грошове зобов'язання, яке виникло на його підставі, може вважатися простроченим. Тобто, з 01.07.2010 року, грошове зобов'язання може вважатися простроченим боржником (відповідачем), і позивач має право на отримання несплаченого відповідачем боргу з урахуванням інфляційних втрат і 3% річних згідно ст. 625 ЦПК України. За період прострочення грошового зобов'язання відповідачем з 01.07.2010р. по 18.04.2017р. у зв'язку з невиконанням відповідачем грошового зобов'язання у розмірі 1457,51грн. дана сума за рахунок інфляційних втрат збільшилась на суму 1 942,33грн., і тому підлягає стягненню з відповідача вказана сума збільшення за рахунок інфляційних втрат 1942,33грн. Оскільки суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, а позивач просить стягнути інфляційні втрати в сумі 1902,29 грн., то саме цю суму стягує суд з відповідача на користь позивачки. Також позивач має право на отримання від боржника, який прострочив грошове зобов'язання, за статтею 625 ЦК України 3% річних (за цей самий період прострочення) , дана сума процентів, нарахованих на суму основного грошового зобов'язання 1457,51грн., становить 297,23 грн. Дана сума також підлягає стягненню. Відповідач не представив суду наявності у нього підстав для звільнення від сплати інфляційних втрат та 3 % річних, тому сам факт тривалого перебування на примусовому виконанні виконавчого листа з виконання рішення суду від 01.04.2010 р. про стягнення з відповідача на користь позивача боргу, вважається достатнім доказом того, що він своє грошове зобов'язання перед позивачем протягом тривалого часу прострочив, і має нести відповідальність за таке прострочення в межах і розмірі, передбаченому законом (статтею 625 ЦК України). Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд дійшов наступних висновків. Разом з позовом позивачем поданий попередній (орієнтований) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і очікувала понести у зв'язку з розглядом справи. Так, згідно з поданим розрахунком позивачка очікувала понести витрати у розмірі 15000 грн., зокрема: витрати на професійну правничу допомогу: консультації 2000 грн., складення позову - 3000 грн., представництво її інтересів у суді -10000 грн. У подальшому позивачкою подано уточнюючу заяву від 19.11.2018 р., в якій вона зазначила, що на даний час нею понесені судові витрати - витрати, пов'язані із розглядом справи 1000 грн. за складення позовної заяви і витрати по сплаті судового збору 704,80грн. З квитанції від 19.06.2018 р. вбачається, що за подання позову до суду позивачем сплачено судовий збір у розмірі 704,80 грн., тобто у розмірі мінімальної ставки судового збору встановленого ЗУ «Про судовий збір». З квитанції № 98 від 19.06.2018 р. встановлено, що [PERSON] сплатила адвокату [PERSON] 1000 грн. за складення позовної заяви. Тобто, позивачем понесено судові витрати, пов'язані із розглядом справи у сумі 1704,80 грн. Даний факт відповідачем також не заперечувався, не спростований належними і допустимими доказами, і до ухвалення рішення відповідач не звернувся до суду з клопотанням про зменшення суми судових витрат понесених позивачкою. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позов задоволено на 99,5 %, тому відшкодуванню підлягають судові витрати на 99,5%, що становить 1696,28 грн.

Outcome: partial