Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом та просить розірвати шлюб у якому вона перебуває з відповідачем. Також позивачка просить відносини її дошлюбне прізвище «Стефанюк». Свої вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що з 06 червня 2015 року вона та відповідач перебувають у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу дітей не мають. З листопада 2015 року їхні із відповідачем відносини погіршилися, вони перестали спільно проживати та 05.11.2016 року відповідач поїхав до себе на батьківщину до Тунісу, оскільки не бажав проживати в Україні. У вересні 2016 року відповідач повернувся до України, але їхні відносини не склалися. У жовтні 2016 року відповідач залишив територію України та повернувся на постійне місце проживання до Тунісу. З того часу відповідач жодним чином не цікавився її життям. Сторони в судове засідання не з'явилися. Позивач завчасно поданою письмовою заявою сповістила про можливість розгляду й вирішення справи без її присутності, позовні вимоги просила задовольнити, а шлюб розірвати, не заперечувала проти заочного розгляду й вирішення справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив. Клопотань про відкладення розгляду справи, або про розгляд справи за його відсутності до суду не надсилав, свого представника до суду не направив. Оскільки позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, а відповідач належним чином повідомлявся про день, місце та час розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи, що відповідає вимогам ст.ст. 224-226 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 06 червня 2015 року Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції між сторонами було зареєстровано шлюб, про що здійснено актовий запис за № 406. Від шлюбу сторони дітей не мають. Сімейне життя в сторін не склалося, вони не проживають разом з листопада 2015 року, не ведуть сумісного господарства та не мають спільного сімейного бюджету. Згідно ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді дружини та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 3 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. З огляду на ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобовязані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби та взаємодопомоги. Відповідно до статті 112 Сімейного Кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що поміж сторонами відсутня згода щодо перебування у шлюбі, їхня сім'я розпалася та існує формально, а подальше спільне життя їхнього подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, а тому шлюб слід розірвати. На момент розгляду справи про розірвання шлюбу між сторонами майновий спір відсутній. Позивачка заявила вимогу про зміну прізвища після розірвання шлюбу, а саме з прізвища «Трікі» на її дошлюбне прізвище «Стефанюк». Стаття 113 СК України передбачає, що особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Отже, зважаючи на викладене, вимога про відновлення прізвища є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved