Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів, посилаючись на те, що рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 квітня 2014 року № 712/4166/14-ц з відповідача стягнуто аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх видів доходу (заробітку) громадян, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На даний час мінімальний розмір аліментів у зв`язку зі змінами у законодавстві не може бути меншим за 50 % прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку. Тому просить збільшити розмір раніше присуджених аліментів та стягувати з відповідача щомісячно на її користь аліменти на утримання дітей у розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач до судового засідання не з`явилася, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення. Суд, заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами сімейного законодавства. В судовому засіданні встановлено, що з 23 серпня 2007 року по 19 грудня 2013 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 15 квітня 2014 року № 712/4166/14-ц з відповідача стягнуто аліменти на користь позивача на утримання неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх видів доходу (заробітку) громадян, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 19 березня 2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 180 СК України\~передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2\~ст. 182 СК України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2\~ст. 182 СК України\~(в редакції, що діяла на момент винесення рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 06.10.2016 року), мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених\~ст. 184 цього Кодексу. 08.07.2017 року набрав чинності\~Закон України № 2037-VIII від 17.05.2017 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»\~. Законом України № 2037-VIII від 17.05.2017 року\~частину 2\~ст. 182 СК України\~викладено в наступній редакції: розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частина 2\~статті 182 СК України\~передбачає гарантію, що надана державою, дитині та тому з батьків, з ким вона проживає, щодо мінімального розміру аліментів, які можуть стягуватись з їх платника. Підвищивши цей мінімальний розмір\~Законом України № 2037-VIII від 17.05.2017 року, держава підвищила соціальні стандарти в галузі охорони прав дитини. Згідно\~ст. 192 СК України\~розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 23\~Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~передбачено, що відповідно до\~ст.\~192\~СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Отже, за змістом норми\~ст. 192 СК України\~особа, яка отримує аліменти може звернутися з позовом про збільшення розміру аліментів у випадку, якщо погіршилося її матеріальне становище або стан її здоров`я, або поліпшилося матеріальне або сімейне становище платника аліментів, а також стан його здоров`я. Вказані обставини мають виникнути після ухвалення судового рішення про стягнення аліментів. Враховуючи зміст статей\~181,\~192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки\~ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов`язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 «Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів», ст. 183 «Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини»). Стаття 192 Сімейного Кодексу України, на яку посилається позивач, як на підставу своїх вимог, містить перелік підстав для зміни розміру аліментів. Зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину, як підстава, на яку посилається позивач, відсутня. Відповідно до ч. 2\~ст. 182 СК України\~розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно п. 17\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів»\~зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Зміна закону, яким встановлюється мінімальний розмір аліментів не є підставою для збільшення розміру аліментів передбачених\~статтею 192 СК України\~та ухвалення нового судового рішення, оскільки цей розмір встановлюється законом, а не судовим рішенням. Зокрема, не передбачено перегляду судом визначеного рішенням суду розміру аліментів в зв`язку із змінами згідно Закону Україну «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17 травня 2017 року №2037-VIII мінімального розміру аліментів. Згідно п. 17\~Постанови Пленуму Верховного суду України від 15 травня 2006 року за № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Так, у разі примусового виконання рішення про стягнення аліментів, збільшення мінімального розміру аліментів є підставою для автоматичного визначення державним виконавцем розміру аліментів з урахуванням такого збільшення з моменту набрання чинності вищезазначеним Законом. Тобто, таке збільшення відбувається в автоматичному порядку, без жодних звернень стягувача аліментів. Також, позивач не надала суду доказів існування обставин, що у відповідності із\~ст.192 СК, є підставою для збільшення розміру аліментів, визначених рішенням суду. Жоден нормативний акт, в тому числі й\~ст. 182 СК України, і\~Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів»\~не передбачають, що зміна законодавства, яке регламентує визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину, зокрема збільшення цього розміру, є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень або для звернення до суду з позовом про збільшення розміру аліментів. Натомість виходячи з сукупності приписів ст.ст.\~2,\~18,\~22,\~71 Закону України «Про виконавче провадження», збільшення на законодавчому рівні мінімального розміру аліментів на одну дитину є підставою для визначення державним виконавцем розміру аліментів з урахуванням цього збільшення з моменту набрання чинності таким нормативним актом та винесення відповідної постанови роботодавцеві боржника, якщо аліменти з нього стягуються за місцем роботи. Посилання позивача на те, що відповідно до\~ст. 192 СК України\~збільшення на законодавчому рівні мінімального розміру аліментів на одну дитину є підставою для ухвалення рішення про збільшення стягнутих з відповідача на її користь аліментів на дитину, суперечить цій статті. Отже, враховуючи всі обставини справи, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку про відсутність підстав для збільшення розміру аліментів, у зв`язку з чим в позові необхідно відмовити. Згідно\~ст. 141 ч. 7 ЦПК України\~якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, а позов не підлягає задоволенню, тому судовий збір слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed