Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-22 00:00:00

Позивач звернулася з дійсним позовом до Сватівського районного суду Луганської області. В обґрунтування вимог зазначила, що перебуває з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 03 листопада 2017 року. Сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося і вони перестали вести спільне господарство. Шлюбні відносини з відповідачем припинено з грудня 2018 року. Подальше проживання разом та збереження шлюбу неможливі. Відповідач перебуває в місцях позбавлення волі за вчинення злочину. Як до ув`язнення так ідо тепер відповідач не виявляє бажання спілкуватися з дочкою, не цікавиться її здоров`ям та не приймає ніякої участі у її вихованні. Згідно висновку органу опіки та піклування Сватівської міської ради, орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Спори про поділ майна подружжя між сторонами відсутні. Просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 03 листопада 2017 року Сватівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, актовий запис № 120 та визначити місце проживання спільної дитини [PERSON] , [INFO] , з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Сватівського районного суду Луганської області від 03 лютого 2020 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу залишено без руху та надано позиву строк для усунення недоліків. 10 лютого 2020 року позивачем було усунуто недоліки позву. Ухвалою суду від 26 лютого 2020 року було відкрито провадження по справі та призначене підготовче судове засідання на 18 березня 2020 року. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, надала до суду заяву, згідно якої просила розглянути справу за її відсутності та наполягає на задоволенні позову, просить після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] » (а.с. 50). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву, у якій зазначив, що ним було отримано копію позову з додатками, не заперечує проти його задоволення та просить проводити розгляд справи за його відсутності (а.с. 49). Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Орган опіки та піклування Сватівської міської ради уповноваженого представника до зали суду не направили, надіславши на адресу суду заяву, в якій просили проводити розгляд справи за відсутності їх представника та зазначили, що їх думка викладена у висновку органу опіки та піклування (а.с. 47). Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206 цього Кодекс. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. У відповідності до положень ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні взаємостосунки подружжя, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , 03 листопада 2017 року зареєстрували шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 120. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 03 листопада 2017 року Сватівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області (а.с. 21). Сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого 21 березня 2018 рок Сватівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, де батьком вказаний [PERSON] та матір`ю вказана [PERSON] (а.с.8). Шлюб позивача з відповідачем не склався. Шлюбні відносини між сторонами припинилися. Суд бере до уваги положення ст. 24 СК України, яка визначає однією з основних ознак шлюбу його добровільність, передбачивши, що примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ч. 1 ст. 110 СК України). Як вбачається із п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України за № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. У ст. 17 Закону України № 3477-IV від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року, заява №44647\\98). При вирішенні спору про розірвання шлюбу суд враховує, що позивач та відповідач уже тривалий час не проживають сім`єю, мають різні погляди на життя на сімейні цінності, між сторонами припинилися шлюбні стосунки, вони перестали вести спільне господарство й проживають окремо. За таких обставин суд приходить до висновку, що причини, які викликали позивача наполягати на розірванні шлюбу, є обґрунтованими, подальше сумісне проживання подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, їх сім`я існує формально. Суд вважає, що сім`я розпалась, а тому шлюб між ними слід розірвати. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст. 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч. 3 ст. 115 СК України, документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги в частині розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 161 СК України, орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим з батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Сімейне законодавство України не виключає визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком незалежно від віку дитини, якщо маються обставини, з яких дитині краще проживати з батьком ніж з матір`ю, адже відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Але при цьому суд зобов`язаний враховувати принцип Декларації прав дитини, відповідно до якого малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір`ю лише у винятковій ситуації. Тому для правильного вирішення спору необхідно встановити наявність або відсутність таких обставин, адже вказаний принцип на думку суду не можна тлумачити таким чином, що у матері малолітньої дитини мається беззаперечна перевага перед батьком при вирішенні питання щодо визначення місця проживання дитини. Винятковість обставин, про яку йдеться в Декларації, за наявності яких дитина може бути розлучена з її матір`ю, є оціночним поняттям, винятковість цих обставин, як і наявність обставин, зазначених у ст. 9 п. 1 Конвенції, повинні встановлюватися в результаті з`ясування обставин справи, оцінки доказів у сукупності відповідно до цивільного процесуального закону. При цьому, повинні враховуватися правила щодо змагальності цивільного процесу, рівності сторін, диспозитивності, обов`язку сторін належно довести обставини, на які вони посилаються в обґрунтування своїх вимог або заперечень. Згідно копії витягу з Єдиного державного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання № 4455-1290091-2018 від 31.01.2018 року, [PERSON] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.6). Як вбачається з відповіді Державної установи «Диканівська виправна колонія (№12)», за вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.09.2018 року, з 09.04.2019 року по теперішній час в установі відбуває покарання [PERSON] , [INFO] (а.с.37). У відповідності до побутової характеристики, виданої Сватівською міською радою за №545/8 від 12.12.2019 року, [PERSON] , [INFO] за місцем проживання характеризується позитивно (а.с.12). Згідно копії акту обстеження умов проживання і виховання малолітньої дитини, за адресою: [ADDRESS] , стан житлового приміщення є задовільним, створені умови для розвитку та проживання дитини, яка проживає разом із матір`ю [PERSON] (а.с.14), крім них у квартирі також проживає мати позивача - [PERSON] , [INFO] та сестра позивача - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб станом на 12.12.2019 року № 10311, виданою 12 грудня 2019 року Сватівською міською радою (а.с.13). Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Сватівської міської ради про доцільність місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , батько [PERSON] , 1993 року народження не приймає участі у вихованні та розвитку дитини. Орган опіки та піклування Сватівської міської ради вважає доцільним визначити місце проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] разом із матір`ю [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] (а.с.15). Згідно із ч.1 ст.151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. У відповідності до статті 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. У принципі 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Встановлено, що позивач та відповідач мешкають окремо. Їх спільна дочка [PERSON] , [INFO] проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується матеріалами справи. Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов позивача, за місцем проживання створені належні умови для проживання та виховання дитини. З огляду на зазначені обставини, відповідно до принципу Декларації прав дитини, а також той факт, що мати в найбільшій мірі може сприяти гармонійному розвитку малолітньої доньки, не встановивши під час розгляду справи виняткових обставин у розумінні положень статті 161 СК України, які б свідчили про неможливість проживання дитини разом з матір`ю, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для визначення місця проживання дитини разом із матір`ю. Таким чином, з урахуванням встановлених судом обставин справи, вимоги позивача про визначення місця проживання дитини, відповідають вимогам закону та підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved