Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про поділ спільного майна подружжя, в якому просить виділити їй із майна нажитого під час спільного проживання автомобіль Фольксваген - Пассат (державний номерний знак [NUMBER], 1988 року випуску, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER], кузов № [NUMBER]) вартістю 16000 грн. та комп'ютер з монітором і принтером вартістю 4500 грн., а решту спільно нажитого майна - скутер вартістю 5500 грн., набір меблів вартістю 3100 грн., пластикові вікна вартістю 2958 грн., холодильник вартістю 2300 грн., пральну машину вартістю 1800 грн., набір кухонних крісел вартістю 1300 грн., двері броньовані вартістю 1025 грн., лобзик C-ST 570 P вартістю 600 грн., зварювальний апарат вартістю 600 грн., мікрохвильову піч вартістю 550 грн. та DVD - програвач вартістю 450 грн. - залишити відповідачу, а також стягнути в її користь судові витрати. В обгрунтування заявлених вимог покликається на те, що під час перебування з відповідачем у шлюбі вони придбали вищеперераховане майно. Все це є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, яке підлягає поділу. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали заявлені вимоги повністю. Просять поділити спільне майно подружжя і виділити їй зазначене в позові майно та стягнути судові витрати. Представник відповідача позов не визнав та пояснив, що позивачем в позовній заяві не зазначено повний перелік майна, яке було набуто колишнім подружжям під час шлюбу. Крім того, позивач частину майна забрала із собою, коли припинила спільне проживання з відповідачем, про що вона не вказала у своєму позові. Також заявив клопотання про застосування наслідків пропуску позовної давності, оскільки, позивач звернулася до суду з позовом про поділ майна через з пропуском трьохрічного строку позовної давності. Суд, заслухавши пояснення сторін, з'ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення. Як встановлено судом сторони перебували в шлюбі з 22 квітня 2007 року по 25 листопада 2009 року. Під час шлюбу у них народилася дочка [PERSON], [INFO]. За час перебування в шлюбі колишнім подружжям було нажито майно, яке вказане в позовній заяві. Крім того, з пояснень сторін встановлено, що сторонами було набуто і інше майно, яке не вказане в позові. Представник відповідача, вказуючи, що позивачем не надано повного переліку майна, яке було придбане під час шлюбу, фактично визнав, що все перелічене позивачем в позові майно було придбане за час перебування сторін в шлюбі. Позивач також в судовому засіданні вказувала, що під час перебування в шлюбі колишнім подружжям проводився ремонт в будинку, де вони під час шлюбу проживали, та добудовували гараж, на що також були затрачені спільні кошти подружжя. Відповідно до ст.60 СК України майно набуте подружжям під час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя і у разі поділу майна їх частки є рівними (ч.1 ст.70 СК України). Статтею 71 СК України передбачено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Із досліджених в судовому засіданні доказів встановлено, що при розірванні шлюбу сторони фактично домовилися про розподіл майна. Зокрема, у своїй заяві від 20.10.2009 р. відповідач просив автомобіль Фольксваген - Пассат залишити позивачу (а.с.63). В запереченні на позовну заяву про стягнення аліментів від 10.02.2012 р. відповідач також вказував, що залишив позивачу все спільно нажите майно та автомобіль, для чого на ім'я батька позивача видав генеральну довіреність на розпорядження автомобілем (а.с.39-40). Позивач в судовому засіданні також підтвердила, що між колишнім подружжям було досягнуто усної домовленості після розірвання шлюбу і довіреність на автомобіль було надано на ім'я її батька, оскільки на той час у неї не було прав на керування автомобілем. На підставі наведеного суд вважає встановленим, що між сторонами фактично було встановлено домовленість про розподіл майна. Проте, в лютому 2012 року відповідач звернувся до суду із заявою про витребування автомобіля та скасував довіреність, що стверджується ухвалою суду від 22.06.2012 р. (а.с.55). За таких обставин суд вважає за можливе задоволити позов та підтвердити ту домовленість про розподіл майна, яка була досягнута сторонами при розірванні шлюбу, і яка була порушена відповідачем. Суд вважає необґрунтованим посилання на те, що домовленість про розподіл майна була порушена позивачем, коли вона звернулася до суду із позовом про стягнення аліментів з відповідача. Статтею 190 СК України передбачено, що припинення права на аліменти можливе лише у випадку набуття дитиною права власності на нерухоме майно. В судовому засіданні не здобуто доказів, що дитині сторін відповідачем було передане нерухоме майно. В зв'язку з цим домовленость про відмову від аліментів не могла укладатися. Суд вважає, що не підлягає до задоволення клопотання відповідача про застосування наслідків пропуску позовної давності. Статтею 172 СК України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. В зв'язку з тим, що позивач дізналася про порушення домовленості про поділ майна лише в лютому 2012 року, то строк позовної давності вона не пропустила. Відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню в користь позивача судовий збір пропорційно до суми задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved