Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, в якому зазначає, що є власником будинку [ADDRESS] . Відповідачі з 2011 року були зареєстровані в спірному будинку, оскільки являються [PERSON] , [INFO] сином позивачки та [PERSON] , [INFO] племінником позивачки. Протягом періоду з 2012 року по 2013 рік відповідачі виїхали на заробітки в Іспанію, де проживають по даний час. Останні роки приїздили до місця реєстрації не більше двох разів, тому постало питання про зняття відповідачів з реєстрації визнавши такими, що втратили право користування жилим приміщенням. 17 вересня 2019 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі. 20 листопада 2019 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. Позивач в судове засідання не з`явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала повністю. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, виклик відповідачів здійснювався відповідно до частини 11 статті 128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової Обухівського районного суду Київської області на офіційному веб-порталі «Судова Влада України». Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням п. 3, п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно Обухівського бюро технічної інвентаризації від 16.09.2004 року, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 7024209. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зареєстровані у спірному будинку, що підтверджується довідкою виданою виконкомом Жуківцівської сільської ради Обухівського району Київської області за №300 від 13 серпня 2019 року. Відповідачі не проживають у спірному житловому приміщенні більше одного року, місце їх проживання Іспанія, Валенсія, понад десяти років, що підтверджується актами про їх не проживання від 01.09.2018 року, 01.10.2018 року, 01.11.2018 року, 01.12.2018 року, 01.01.2019 року, 01.02.2019 року, 01.03.2019 року, 01.04.2019 року, 01.05.2019 року, 01.06.2019 року, 01.07.2019 року, 11.08.2019 року, 01.09.2019 року складеними комісійно депутатом Жуківцівської сільської ради в присутності свідків. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. За змістом пунктів 33, 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі - ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Згідно Правової позиції викладеній у №6-709цс16, що переглядалася Верховним Судом України, аналіз статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Оскільки відповідачі зареєстровані у спірній квартирі, суд вважає, що право позивача передбачене ст.ст. 317, 319 ЦК України як власника житлового приміщення підлягає захисту, а право відповідачів на користування чужим майном (житлом) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, оскільки під час судового розгляду факт не проживання відповідачів у спірному житловому приміщенні доведений належними і допустимими доказами, а відповідачі всупереч вимогам ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України не подали заперечень на позов. Таким чином, позовні вимоги ґрунтуються на законі та зібраних у справі доказах, тому позов слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved