Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Другого запорізького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги про зобовязання зробити перерахунок розміру суми при звільненні, стягнення недорахованої виплати при звільненні, стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні. В позові зазначила, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді начальника відділу організації надання безоплатної вторинної правової допомоги та роботи з адвокатами. Наказом № 72-к від 10.05.2016 року звільнена за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Всупереч вимог законодавства про працю в день звільнення з нею не було проведено розрахунку, частину належних їй при звільненні коштів вона отримала 12 травня 2016 року, решту 16 травня 2016 року. 13 травня 2016 року після отримання першої частини грошових коштів при звільненні вона звернулась до відповідача з письмовою заявою, що містила вимогу надання розрахунку належних позивачеві при звільненні виплат, який (розрахунок) отримала 19 травня 2016 року. З зазначеним розрахунком в частині кількості днів невикористаної відпустки позивач не згодна, оскільки, по-перше: бухгалтерією не було враховано, що з 25 березня 2015 року запроваджений святковий день 14 жовтня як День захисника України; по-друге, кількість днів за період роботи з 22 червня 2015 року по 10 травня 2016 року становить 324 дні, а не 315, як вказано в розрахунку відповідача (а. с. 1-2). У звязку з викладеним позивач просить зобовязати відповідача зробити перерахунок сум, належних їй при звільненні, за період з 22 червня 2015 року по 10 травня 2016 року; стягнути з відповідача на її користь 147 грн. 55 коп., не нарахованих і невиплачених позивачеві при звільненні; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки виплат при звільненні за період з 10 травня 2016 року по день винесення судового рішення. В позові, який позивач уточнила 22 серпня 2016 року (а. с. 57), позивач зазначає, що остаточний розрахунок з нею було проведено 20 травня 2016 року, між тим при звільненні до виплати їй належало 147 грн. 55 коп., тому компенсація за затримку при звільненні обчислюється 1475 грн. 50 коп. Крім того, з урахуванням того, що розрахунок з нею зроблений не у повному обсязі у звязку з помилковим обчисленням днів невикористаної відпустки, просить стягнути на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку, виходячи з середньоденного заробітку у сумі 147 грн. 55 коп. і кількості днів затримки, яку становлять 105 днів з дня звільнення, тобто з 10 травня 2015 року, по день збільшення позовних вимог, а саме: 22 серпня 2016 року. В судове засідання позивач не зявилась, надавши письмове звернення з проханням про вирішення справи у її відсутність, задоволення позову та зі згодою на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. З аналогічною заявою і письмовими запереченнями звернувся до суду і відповідач в особі директора центру. За вказаних обставин суд у відповідності до ст. ст.158, 169 ЦПК України вважає за можливе вирішувати спір у відсутність осіб, які беруть участь у справі. З письмових заперечень відповідача випливає, що отримання позивачем належних їй при звільненні грошових коштів 12 травня 2016 року зумовлено тим, що наказ від Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, який відповідно до положення про Другий запорізький місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги видає накази про призначення на посади та звільнення з посади співробітників Другого запорізького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, надійшов на електронну пошту відповідача о 15 годині 19 хвилин 10 травня 2016 року, і одразу ж відповідачем було видано наказ № 22 від 10.05.2016 року про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку позивачу. Оскільки відповідач фінансується за рахунок коштів державного бюджету, через Держказначейство з наступним перерахуванням грошових коштів на карткові рахунки співробітників, не маючи ані спеціального фонду, ані каси, при цьому відповідно до регламенту роботи Державної казначейської служби України та її територіальних органів операційний час, тобто час роботи з клієнтами, триває з 9-30 до 15-00 години, нарахування належних позивачеві сум і направлення до казначейства платіжного доручення сталося 11 травня 2016 року через те, що видання наказу про звільнення і нарахування належних позивачеві сум відбувалося за межами операційного часу. У звязку з викладеним УДКСУ у Жовтневому районі перерахувало належні [PERSON] кошти 12 травня 2016 року. Що стосується отримання позивачем розрахунку при звільненні 16 і 20 травня 2016 року, в період з 11 по 20 квітня 2016 року позивач перебувала у відпустці з тимчасової непрацездатності, а згідно правил законодавства про загальнообовязкове державне соціальне страхування фінансування страхувальників-роботодавців здійснюється робочими органами Фонду протягом десяти робочих днів після надходження заяви. Нараховані відповідачем кошти від Фонду соціального страхування надійшли на рахунок, що здійснює казначейське обслуговування відповідача, 11 травня 2016 року, в цей же день відповідач подав до УДКСУ у Жовтневому районі заявку на оплату сум позивачу по листку непрацездатності, а 13 травня 2016 року відповідач підготував платіжне доручення на перерахування коштів, які УДКСУ у Жовтневому районі перерахувало на картковий рахунок позивача 16 травня 2016 року. Залишок нарахованих коштів за лікарняним листком надійшов на відповідний рахунок позивача в управління держказначейства 16 травня 2016 року, в цей же день відповідачем було подано до УДКСУ заяву на оплату належних позивачу коштів, 18 травня 2016 року відповідач підготував платіжне доручення на перерахування коштів, які УДКСУ у Жовтневому районі перерахувало на картковий рахунок позивача 20 травня 2016 року. Посилаючись на наведені положення законодавства про загальнообовязкове державне соціальне страхування і [PERSON] соціальної політики від 03.12.2013 року № 1347/13/84-13, вважає, що вина відповідача в порушенні строку розрахунку відсутня, так як суми матеріального забезпечення з шостого дня тимчасової непрацездатності застрахована особа отримує від Фонду і за рахунок коштів Фонду. Що стосується розрахунку позивача про кількість днів невикористаної відпустки, знаходить цей розрахунок невірним, виходячи з такого. Тривалість основної відпустки позивача обчислюється 24 календарними днями, а згідно з умовами колективного договору, схваленими загальними зборами трудового колективу 22 жовтня 2015 року, з цього дня позивачу надається додаткова відпустка тривалістю сім календарних днів. Розрахунковим періодом для нарахування суми компенсації за невикористану відпустку є період з 22 червня 2015 року по 10 травня 2016 року на який припадає десять святкових і неробочих днів. Відповідачем згідно з порядком, наведеним у листі [PERSON] соціальної політики України від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік», відповідно до якого свята Великодня (Пасхи) і міжнародної солідарності трудящих, які співпали з одним днем 1 травня 2016 року, враховуються як один святковий день, було обчислено кількість днів відпустки, що припадають на один календарний день, які становлять 0,06742 дня. Кількість календарних днів відпустки, що підлягають компенсації обчислюється за період з 22 червня 2015 року по 10 травня 2016 року без врахування святкових і неробочих днів, і розрахований таким чином показник становить 315 днів, який є наслідком віднімання з кількості календарних днів, яку становлять 324 дні, кількості святкових і неробочих днів за цей період, яку утворюють 9 днів. Обчислена шляхом множення кількості днів без урахування святкових і неробочих (315) і кількості днів відпустки, що припадають на один календарний день, кількість календарних днів основної відпустки становить 21,2 дня. Кількість днів додаткової відпустки, що підлягають компенсації, обраховується з 22 жовтня 2015 року (дня запровадження цієї відпустки) шляхом множення кількості днів без урахування святкових і неробочих днів (196) і кількості днів відпустки, що припадають на один календарний день (0,0197), становить 3,8 дня. Обчислена таким чином у відповідності до вимог чинного законодавства і розяснень [PERSON] праці та соціальної політики України кількість днів невикористаної відпустки становить 25 днів, які і були враховані при проведенні розрахунку з позивачем при звільненні. Через відсутність належних позивачеві і несплачених відповідачем сум, а також у відсутність вини роботодавця у проведенні розрахунку не в день звільнення, а 12, 16 і 20 травня 2016 року, просить про відмову у задоволенні позову. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, з наступних міркувань. Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем, працюючи на посаді начальника відділу організації надання безоплатної вторинної правової допомоги та роботи з адвокатами з 22 червня 2015 року по 10 травня 2016 року. Наказом № 72-к від 10.05.2016 року звільнена за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України (а. с. 4). Згідно із ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення, а в силу ст. 117 КЗпП України В разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно із розясненнями п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Виходячи з наведених положень законодавства про працю і розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності за затримку при проведенні розрахунку при звільненні, передбачену ст. 117 КЗпП України, є вина роботодавця, а тягар доведення її відсутності законодавець покладає на власника або уповноважений ним орган. Між тим суд не може констатувати ознак винної поведінки відповідача при проведенні з позивачем розрахунку при звільненні, виходячи з такого. Відповідно до Положення про Другий запорізький місцевий центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги (а. с. 81-85) місцевий центр підпорядковується Регіональному центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги (ст. 3), є неприбутковою організацією (ст. 4), фінансується за рахунок коштів державного бюджету (ст. 13). Як випливає з Правил внутрішнього трудового розпорядку працівників Другого запорізького місцевого центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги, призначення на посади та звільнення з посад працівників центру здійснюється наказом директора Регіонального центру (ст. 2 розділу П). З урахуванням викладеного суд погоджується з тим, що наказ про звільнення позивача, виданий директором Регіонального центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги в межах згаданих судом повноважень, був отриманий відповідачем електронною поштою о 15 годині 19 хвилин 10 травня 2016 року (а. с. 94) не з вини відповідача. Разом з тим, відповідач, чия діяльність, як зазначено, фінансується за рахунок коштів державного бюджету, з огляду на регламент роботи Державної казначейської служби України та її територіальних органів, затверджений наказом Державної казначейської служби України від 01.02.2016 року № 31, був позбавлений можливості направити платіжне доручення УДКСУ у Жовтневому районі на оплату належних позивачеві сум в межах операційного часу 10 травня 2016 року, що простирається до 15-00 години (а. с. 114), тому зробив це наступного дня, тобто 11 травня 2016 року (а. с. 108-109). Таким чином, як вже зазначив суд, він не вбачає такої передумови для покладення на роботодавця передбаченої статтею 117 КЗпП України відповідальності як вина, відсутність якої, на думку суду, доведено відповідачем, що виключає задоволення позову в цій частині. Згідно зі ст. 34 Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування» фінансування страхувальників-роботодавців для надання матеріального забезпечення найманим працівникам здійснюється робочими органами Фонду в порядку, встановленому правлінням Фонду. Підставою для фінансування страхувальників робочими органами Фонду є оформлена за встановленим зразком заява-розрахунок, що містить інформацію про нараховані застрахованим особам суми матеріального забезпечення за їх видами. Робочі органи Фонду здійснюють фінансування страхувальників-роботодавців протягом десяти робочих днів після надходження заяви. Страхувальник-роботодавець відкриває окремий поточний рахунок для зарахування страхових коштів у банках у порядку, встановленому Національним банком України. Страхувальник-роботодавець, який є бюджетною установою, відкриває окремий рахунок для зарахування страхових коштів в органі, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів, у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної фінансової політики. Кошти Фонду, що надходять на зазначений рахунок, обліковуються на окремому субрахунку. При вирішенні питання про покладення відповідальності на відповідача за проведення з позивачем розрахунку 16 і 20 травня 2016 року суд виходить з тих самих міркувань, оцінюючи такі дії крізь призму наявності або відсутності вини роботодавця. І оскільки суми матеріального забезпечення застраховані особи в силу наведених норм законодавства про загальнообовязкове держане соціальне страхування отримують за рахунок коштів Фонду соціального страхування, в направлення яких на рахунок для зарахування страхових коштів в органах Державної казначейської служби відповідач не вправі втручатися, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за прострочення виплат матеріального забезпечення, суми якого сформовані на окремому рахунку відповідача лише 11 і 16 травня 2016 року і час надходження яких від Фонду державного соціального страхування не залежить від відповідача (а. с. 110-113). В силу ст. 116 КЗпП України якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Крім наведених міркувань на користь відмови у задоволенні позову, суд враховує, що відсутність позивача на роботі після 15-00 години 10 травня 2016 року (акт на а. с. 97) також унеможливила проведення з нею розрахунку на підставі наказу про звільнення, отриманого, як зазначено лише о 15 годині 19 хвилин; за вимогою ж про розрахунок, вона, за її твердженнями в позові, звернулась лише 13 травня 2016 року, тобто вже після фактичної виплати належних їй сум. Вирішуючи вимоги про невиплату у повному обсязі належної компенсації за невикористану відпустку, суд повністю погоджується з доводами відповідача про вірне обчислення цієї компенсації і знаходить наведений ним розрахунок таким, що повністю узгоджується з «Порядком обчислення середньої заробітної плати», затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, листами [PERSON] праці та соціальної політики України № 208/13/116-11 від 24.06.2011 року, № 321/84-13 від 27.03.2013 року, № 10846/0/14-15/13 від 20.07.2015 року (а. с.5). При цьому твердження позивача про кількість календарних днів відпустки, що підлягають компенсації, за період з 22 червня 2015 року по 10 травня 2016 року, які, на її думку, становлять 324 календарних дні, є невірними, оскільки зазначений показник є різницею між кількістю календарних днів (324) і кількістю святкових і неробочих днів (9). Підсумовуючи викладене, суд вважає, що позивач не довела ґрунтовності позовних вимог, тоді як заперечення відповідача підтверджені сукупністю належних і допустимих фактичних даних, що не дає суду підстав для ухвалення рішення на користь позовних вимог.

Outcome: dismissed