Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

Позивач звернулася з даний позовом до суду, обґрунтовуючи який зазначила, що 08.11.2011 р. [PERSON] позичив у неї під розписку гроші в сумі 16500 грн. Вказана розписка не містить кінцевої дати повернення боргу і є безстроковою. При цьому вказані кошти відповідач зобов'язувався повернути за першою вимогою. На її вимогу відповідач повернути борг відмовився, а тому вона вимушена була направити на його адресу вимогу про повернення боргу, але останній не відреагував. Тому просить стягнути з відповідача всю суму боргу. Крім того просить стягнути на її користь суму судового збору в розмірі 261,75 грн. Витрати на правову допомогу 2000 грн. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судому засідання заперечив наявність боргу та повідомив, що дійсно вказану суму отримав та засвідчив це письмовою розпискою. Але це були кошти по повернення їх йому від позивача. Боргову розписку після отримання коштів знищив. Тому жодних боргових зобов'язань у нього перед позивачем не має і не було. Претензію отримував. Представник відповідача дані обставини підтримав та просив відмовити у задоволенні позову повністю. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідив та проаналізував письмові докази, які є в матеріалах даної справи та прийшов до переконання, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.10,60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Дана цивільна справа розглядалася на підставі ст.11 ЦПК України. Судом встановлено, що між сторонами був укладений договір позики, який підтверджується розпискою відповідача (а.с.7). Дані обставини відповідачем не спростовані, так як даний речовий доказ був предметом розгляду в цивільній справі 359/1766/14-ц Бориспільським міськрайонним судом Київської області за позовом [PERSON] до [PERSON] про повернення позики. Відповідно до вказаного рішення по даній справі від 19 травня 2014 р., яке набрало законної сили, суд критично оцінив показання свідка [PERSON] щодо отримання ним від [PERSON] суми боргу за договором позики 16500 грн., так як останній не довів належними доказами сам факт існування даного правочину між ним та [PERSON], який остання заперечує. Але дослідивши розписку написану [PERSON] щодо отримання від останньої вказаної суми, суд не вважає її такою, що підтверджує факт повернення [PERSON] вказаної суми саме [PERSON] в якості повернення боргу, так як з тексту розписки дані обставини не вбачаються. Дані обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України. Таким чином відповідач не заперечує, що отримав від позивача суму 16500 грн. 08.11.2011 р., але належними доказами не довів, що дані кошти є повернення йому боргу [PERSON]. Також не заперечував, що писав власноручно вказану розписку. Таким чином факт передачі вказаних коштів сторонами не оспорюється. Оспорюється відповідачем лише природа правовідносин. Посилання представника відповідача, що претензія позивачем була направлена відповідачу 02.06.2014 р., а позовна заява була подана до суду 12.06.2014 р., що не дало можливості відповідачу на протязі 15 днів після її отримання добровільно вирішити даний спір на думку суду не є суттєвим порушенням, так як відповідач позовні вимоги не визнає взагалі, а тому і не намагався вирішити даний спір в добровільному порядку. Відповідно до ч.2 ст.59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно ч. 1 ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. В ч.1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого виду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Пункт 2 ч.1 вказаної статті передбачає, що якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це. Оскільки відповідач добровільно повернути борг не бажає, відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України не спростував наявність боргу належними та допустимими доказами, суд приходить до переконання, що права позивача щодо отримання суми боргу підлягають задоволенню та захисту в судовому порядку. Вимога щодо стягнення суми 2000 грн. за сплату правової допомоги не підлягає задоволенню, так як не підтверджується жодними належними та допустимими доказами. Враховуючи задоволення позовних вимог, відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати в розмірі 243 грн. 60 коп., які підтверджені квитанцією (а.с.1,18).

Outcome: partial