Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування. В позові зазначила, що [INFO] в с. Правдівка Ярмолинецького району померла її мати, [PERSON]. Вона є її спадкоємцем першої черги, крім неї таким же спадкоємцем є її батько, [PERSON], котрий відмовився від спадщини на її користь. До складу спадкового майна входить будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS], який мати успадкувала в 2001 році після смерті своєї матері, та будинок [ADDRESS] по цій же вулиці, побудований матір'ю та батьком в 60 - х роках минулого століття. Вона прийняла спадщину, так як у встановлений законом 6-ти місячний строк звернулась до приватного нотаріуса Ярмолинецького районного нотаріального округу [PERSON] із заявою про прийняття спадщини і 11 листопада 2013 року отримала свідоцтво про спадкування будинку [ADDRESS], а отримати свідоцтво про спадкування будинку [ADDRESS] в нотаріуса не може, тому що мати при житті не отримала свідоцтва про право власності на цей будинок. В даний час на її замовлення виготовлено технічний паспорт, а свідоцтво про право власності покійної матері на будинок не може бути видане в силу п. 11 ч. 2 ст. 346 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 1277 ЦК України у випадку відсутності спадкоємців чи неприйняття ними спадщини, спадщина переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Позовні вимоги підтверджуються її паспортом, свідоцтвом про народження, свідоцтвом про смерть матері, свідоцтвом про спадкування будинку [ADDRESS], заявою батька про відмову від спадщини, довідками сільської ради, технічним паспортом на будинок. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд визнати за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON], котра померла [INFO]. Представник відповідача не заперечив проти задоволення позову. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд вважає, що позов слід задоволити частково. Відповідно до ч. 1 ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а ч. 2 ст. 10 ЦПК України передбачає, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, що беруть участь у справі. Судом встановлено, що [INFO] в с. Правдівка Ярмолинецького району померла мати позивача, [PERSON]. Ця обставина підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 7) Після смерті спадкодавця, [PERSON], відкрилась спадщина. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. 18 вересня 2013 року на підставі заяви позивача, [PERSON], та чоловіка спадкодавці, [PERSON], приватним нотаріусом Ярмолинецького районного нотаріального округу [PERSON] відкрито спадкову справу, а 21 жовтня 2013 року [PERSON] свою заяву про прийняття спадщини від 18.09.2013р. відкликав і відмовився від прийняття спадщини після смерті своєї дружини, [PERSON] (а.с. 35-36). На підставі ч. 3 ст. 1268 ЦК України позивач є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], оскільки вона постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та не відмовлялася від її прийняття. Дані обставини підтверджуються копією паспорта та копією свідоцтва про народження позивача (а.с. 4, 6), довідкою Правдівської сільської ради № 717 від 12.11.2013р. (а.с. 13), ксерокопією спадкової справи (а.с. 33-52). Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року № 56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у по господарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто, записи у по господарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, як вбачається із ксерокопії погосподарської книги за 1980-1982 рр., оглянутої судом, відомості щодо вказаного житлового будинку внесені в цю книгу. Оглянувши матеріали інвентаризаційної справи на житловий будинок [ADDRESS], судом встановлено, що у 1989 році була проведена інвентаризація домоволодіння, за результатами якої були складені інвентаризаційні описи, поетажні плани та оціночні акти, а також - визначено технічний стан будинку, та 06.07.1989р. виготовлено технічний паспорт. Судом також встановлено, що житловий будинок був побудований в 1978 році (а.с. 59-61). Враховуючи чинне на момент спорудження будинку законодавство, що всі господарсько-побутові будівлі та споруди у домоволодіннях які належать громадянам і були побудовані до Указу Президії Верховної Ради Української РСР від 22 січня 1979 року «Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель», і під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не відносяться до категорії самовільних (самочинних) - п. 3.3. Інформаційного листа ВССУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16 травня 2013 року. Оскільки матеріали інвентаризаційної справи не містять записів про самовільну забудову, то суд вважає, що право власності на нерухоме майно (житловий будинок [ADDRESS] а з надвірними будівлями) було зареєстровано належним чином. Судом встановлено, що у житловому будинку [ADDRESS] станом на 15 квітня 1991 року, тобто на день набрання чинності Законом України «Про власність», були зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Зазначений будинок відноситься до суспільної групи «колгоспний двір». Ці обставини підтверджується ксерокопіями з погосподарських книг, які ніким не оспорені і відомості, що вони містять, не спростовані. Так, п. 6 Постанови Пленуму ВСУ № 20 від 22.12.1995р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» зазначає, що а) спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватись за нормами, що регулювали власність цього двору: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору; б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних; г) згідно ст. 4 Постанови Верховної Ради України «Про введення в дію Закону «Про власність» загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 1 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Відповідно до ч. 1 ст. 120 Цивільного Кодексу УРСР 1963 року (в редакції, що діяла до 1991 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності. Згідно ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР 1963 року розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Після 15 квітня 1991 року майно вказаного колгоспного двору не змінилося і не зменшилось, тому співвласниками двору в рівних частках є особи, які були членами колгоспного двору станом на 15 квітня 1991 року. Доказів того, що спірний житловий будинок було на 15.04.1991р. переведено до іншої соціальної групи сторони суду не надали, не встановлені такі і судом. Членами колгоспного двору станом на 15.04.1991р. були: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] [INFO] померла член колгоспного двору - [PERSON] (а.с. 7). На її частку члена колгоспного двору в майні двору відкрилась спадщина. Спадщина складається з 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS]. Згідно ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР 1963 року частка спадкодавця, [PERSON], складала 1/4 частини від майна колгоспного двору. Спадкоємцем першої черги за законом є донька спадкодавця - [PERSON], яка протягом строку для прийняття спадщини подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини (18.09.2013р.) і якій 11.11.2013р. приватним нотаріусом Ярмолинецького районного нотаріального округу [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за законом на житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] (а.с. 17). Отже, оскільки померлій [PERSON] належала 1/4 частина житлового будинку [ADDRESS], то, відповідно, позивач, [PERSON], успадкувала за законом 1/4 частки житлового будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 328 Цивільного Кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється аб не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З огляду на зазначене, у зв'язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спірний житловий будинок, за [PERSON] необхідно визнати в порядку спадкування право власності на 1/4 частини житлового будинку [ADDRESS] як на майно колгоспного двору, що належало [PERSON], яка померла 14 липня 2001 року. В решті позовних вимог слід відмовити, адже згідно припису ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, що беруть участь у справі. Суд не бере до уваги довідку, видану виконкомом Правдівської сільської ради Ярмолинецького району за № 718 від 12.11.2013р., про те, що будинок [ADDRESS] належав [PERSON], яка померла [INFO], адже, як встановлено судом, спірний житловий будинок належить колгоспному двору, головою якого була спадкодавець, [PERSON], що підтверджується копіями погосподарських книг. Позовної вимоги про визнання права власності на частину житлового будинку як за колишнім членом колгоспного двору, позивач суду не пред'являла. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони, понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позов задоволено на ? частину (61 250 грн.), тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір в сумі 612, 50 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved