Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-04 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом, вимоги за яким уточнила заявою від 07.06.2017, просить стягнути з відповідача грошову компенсацію її частки у спільному майні подружжя, а саме ? частини вартості: автомобіля марки Mercedes-Benz Sprinter 313 CD, вантажопасажирський, державний реєстраційний номер [NUMBER], в сумі 217520 грн.; саморобного причепа в сумі 20392,50 грн.; деревообробного чотирьохстороннього станка в сумі 40500 грн.; станка для виготовлення будівельних блоків в сумі 6500 грн.; дошки необрізної, обємом 10 м.куб., в сумі 6500 грн.; пиломатеріалів обрізних (брус, кізли, дошка), обємом 24 м.куб., в сумі 34500 грн.; металочерепиці в сумі 35000 грн; витрачених не на потреби сімї грошових коштів в сумі 135950 грн.; а всього в сумі 496862,50 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 01.05.2010 перебувала у шлюбі із відповідачем [PERSON], під час якого вони за спільно зароблені кошти придбавали у власність різне майно, а також відкладали в іноземній валюті грошові кошти. Зокрема ними було набуто у власність автомобіль марки Mercedes-Benz Sprinter 313 CD, державний реєстраційний номер [NUMBER] за 16 тис. доларів США, що становить в гривневому еквіваленті 435040 грн., саморобний мотопричеп вартістю 1500 доларів США, що становить в гривневому еквіваленті 40785 грн., деревообробний чотирьохсторонній станок вартістю 81 тис. грн., станок для виготовлення будівельних блоків, вартістю 13 тис. грн., дошку необрізну, обємом 10 м.куб., вартістю 13 тис. грн., пиломатеріали, обємом 24 м.куб., вартістю 69 тис.грн. та металочерепицю на суму 70 тис. грн. Крім цього, без її згоди, відповідач використав не на потреби сімї, позичивши своєму батьку для придбання автомобіля, 10 тис. доларів США, що становить в гривневому еквіваленті 271900 грн. Гривневий еквівалент вона визначає згідно курсу НБ України станом на 30.01.2017. А оскільки на даний час погоджується на присудження їй грошової компенсації зазначеного майна, тому просить позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні позивач, її представник заявлені позовні вимоги підтримали з аналогічних підстав. Позивач доповнила, що шлюб із відповідачем розірвано на підставі рішення суду від 28.04.2017. Під час шлюбу вони із відповідачем проживали у її матері в селі Яблуниця Верховинського району, де придбавали майно у спільну подружню власність. Зокрема, її чоловік часто їздив на заробітки в Російську федерацію, де добре заробляв та привозив грошові кошти до дому. Зокрема під час шлюбу вони вирішили придбати мікроавтобус, щоб його використовувати для пасажирських перевезень під час поїздок чоловіка у Росію, і в такий спосіб додатково заробляти кошти. З цією метою, у 2013 році вона разом з чоловіком їздили у м.Чернівці, де придбали автомобіль марки Mercedes-Benz Sprinter 313 CD, державний реєстраційний номер [NUMBER] за 16 тис. доларів США. При цьому зазначила, що дійсно автомобіль вони зареєстрували на батька чоловіка [PERSON], однак вона з чоловіком давали гроші на придбання автомобіля, і вона була присутня при укладенні угоди. Хоча самої угоди купівлі-продажу у неї немає, але вона чітко памятає, яку вони витратили суму із сімейного бюджету на придбання автомобіля. Крім цього, у 2014 році, в м. Бердичів, вони переобладнували придбаний автомобіль під пасажирський та перереєстровували його далі на батька. Крім цього вказала, що вони переобладнували старий мотоцикл під мотопричеп у с Розтоки у приватного майстра. Вказаним мотопричепом вони користувалися в цілях сімї з метою перевезення вантажів. Визнала, що дійсно документів про те, що вказаний мотопричеп належить подружжю немає, однак заплатили майстру за переобладнання 1500 доларів США, половина з яких підлягає стягненню з відповідача, так як він продовжує користуватися транспортним засобом. Крім цього зазначила, що у власності батька відповідача був чотирьохсторонній деревообробний станок, який той придбав ще до укладення шлюбу між сторонами. Однак в 2011 році вони продали з чоловіком вантажний автомобіль марки ЗІЛ, та за частину отриманих коштів, а саме 81 тис. грн., відкупили у нього цей станок. При цьому визнала, що жодних договорів із батьком відповідача не укладали. Також вказала, що у 2016 році вона, відповідач та його батько їздили у м. Тернопіль, де чоловік придбав станок для виготовлення блоків вартістю 13 тис. грн. Документи про придбання станка були у чоловіка, тому вона не може такі представити. Крім цього, вони мали намір перебудувати будинок в с Яблуниця, а тому протягом 2015-2016 років придбавали необрізну дошку, пиломатеріали та металочерепицю, які складували на подвірї будинковолодіння її матері. Однак, в подальшому батьки відповідача переконали його переїхати проживати до них в с Довгополе, в процесі чого він без її згоди забрав ці матеріали з подвіря матері та перевіз до своїх батьків. На даний час ці матеріали використовуються у будівництві дядьком відповідача свого будинку. Зазначила, що з приводу незаконного вивозу цих матеріалів з подвіря матері вона в поліцію не зверталася, і в неї відсутні документи про їх придбання, так як купувалися вони не офіційно. Однак вона знає про їх вартість, так як чоловіком бралися гроші із сімейного бюджету. Також вказала, що 31.08.2015, під час святкування свого дня народження, відповідач у її присутності позичив своєму батькові 10 тис доларів США для придбання останнім автомобіля. Своєї згоди вона на позику коштів не давала, але чоловік настояв. Розписку чи інший письмовий документ про передачу коштів вони не складали, в подальшому батько відповідача позику не повернув. А тому просить позовні вимоги задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, забезпечив явку свого представника із належно оформленими повноваженнями, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні відносно позову заперечив з мотивів його безпідставності. Переконаний, що позивачем не доведено перед судом факту набуття у спільну власність із відповідачем жодного майна із зазначеного переліку у позові, та його вартість. Зокрема зазначив, що автомобіль марки Mercedes є власністю батька відповідача [PERSON], що підтверджується належними доказами. В той же час позивачем не надано суду доказів про його придбання за власні кошти під час шлюбу із [PERSON] Вказав, що саморобний мотопричеп, про який згадує позивач, насправді являється самочинно переобладнаним мотоциклом, який належить особі на імя [PERSON], і зі згоди якого переобладнання проводив батько відповідача. До даного транспортного засобу сторони не мають жодного відношення, і в них ніколи не виникало щодо нього прав власності. Так само вважає, що позивачем не представлено жодних доказів придбання станка для виготовлення блоків та чотирьохстороннього деревообробного станка. В той же час, вказане майно належить батькові відповідача. Зокрема, [PERSON] було придбано 25.06.2015 переносну систему для виготовлення блоків «Команч-34» за 10400 грн., а деревообробний станок ним був придбаний ще у 2007 році, до моменту укладення шлюбу між сторонами, у [PERSON] за 21750 грн., що підтверджується відповідними письмовими документами. При цьому вважає, що жодних доказів відкупу цього станка у [PERSON] подружжям сторін, позивачем не представлено. Також вважає, що позивачем не доведено факту придбання сторонами за час шлюбу пиломатеріалів, металочерепиці та необрізної дошки, а наведені факти про те, що такі матеріали зберігалися на подвірї її матері, а згодом в протиправний спосіб були забрані відповідачем без згоди позивача не підтверджуються жодними доказами. Крім цього, вважає надуманим твердження позивача про витрачання відповідачем без її згоди 10 тис доларів США із сімейного бюджету, оскільки такі обставини нічим не встановлені та не підтверджуються, як і факт передачі коштів відповідачем своєму батькові у позику для придбання автомобіля. Тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін, допитавши свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд в задоволенні позовних вимог відмовляє з таких підстав. Згідно з свідоцтвом про шлюб (а.с.7), [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 01.05.2010, про що вчинено актовий запис виконавчим комітетом Довгопільської сільської ради Верховинського району Івано-Франківської області від 01.05.2010 за №4 (а.с.7). В судовому засіданні обоє сторін суду підтвердили, що на даний час шлюб між сторонами розірвано 28.04.2017. Ще під час перебування у зареєстрованому шлюбі із відповідачем позивач звернулася до суду із позовом про поділ спільного майна подружжя. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ч.1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому, відповідно до ч.1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до вимог ч.1 ст.70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.1,2,4 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Однак, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, як вбачається із правового висновку Верховного Суду України викладеного у постанові від 25.11.2015 за результатами перегляду цивільної справи №6-2333цс15 внаслідок неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Таким чином, норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Проте, позивачем не доведено перед судом жодними належними та допустимими доказами, що перераховане нею майно у позовній заяві придбавалося подружжям [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти, не вказала та не підтвердила джерела доходів, за які таке майно було набуте, його вартості, а також, що таке майно було набуто у власність цим подружжям. Зокрема, позивач вважає автомобіль марки Mercedes-Benz Sprinter 313 CD, вантажопасажирський, державний реєстраційний номер [NUMBER], в сумі 217520 грн. обєктом спільної власності подружжя. Однак, як вбачається із представленого відповідачем свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.92), право власності на вказаний автомобіль зареєстровано за [PERSON] з 18.12.2014, а відповідач [PERSON] щодо вказаного транспортного засобу наділений лише правом керування. При цьому, як визнала в судовому засіданні позивач, в момент придбання вказаного автомобіля реєстрація права власності відбулася одразу за [PERSON], в подальшому здійснювалося переобладнання вказаного автомобіля під вантажопасажирський, однак він знову був зареєстрований за [PERSON] Ці ж обставини підтвердив, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON], який вказав, що придбав спірний автомобіль у власність, та з часу його реєстрації являється його власником, а синові [PERSON] надає право керування. З врахуванням наведеного, а також того, що згідно чинного законодавства набуття права власності на транспортні засоби виникає в особливому порядку внаслідок його державної реєстрації, а позивачем не представлено суду жодних належних та допустимих доказів в підтвердження того, що саме вона із сімейного бюджету передавала кошти на придбання вказаного автомобіля, не підтвердила джерела таких доходів, та не навела доказів оформлення права власності на транспортний засіб за будь-ким із подружжя у встановленому порядку, суд не вбачає підстав для визнання вказаного транспортного засобу спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] Також суд не вбачає підстав для визнання обєктом спільного майна подружжя і зазначений у позові саморобний мотопричеп. Як безспірно встановлено у судовому засіданні під вказаним рухомим майном позивач розуміє самовільно переобладнаний мотоцикл Дніпро, державний реєстраційний номер 6628ИФВ. Однак, як вбачається із технічного паспорта на транспортний засіб (а.с.50), право власності на мотоцикл моделі «Дніпро-11», 1992 року випуску, державний реєстраційний номер 6628ИФВ, зареєстровано за [PERSON] з 20.05.1993. Допитаний в якості свідка [PERSON]П, суду показав, що дійсно у нього у власності перебуває старий мотоцикл моделі «Дніпро-11», який він нікому не відчужував. Однак по причині того, що він ним не користувався, він надав дозвіл сусіду [PERSON], батьку відповідача, здійснити переобладнання транспортного засобу з облаштуванням причепу для перевезення вантажів. Таке переобладнання [PERSON] проводилося самотужки без відповідної перереєстрації транспортного засобу. На даний час цим переобладнаним мотоциклем користуються він спільно з [PERSON] по мірі необхідності. В той же час, позивачем не представлено суду жодних доказів про те, що вказане рухоме майно, або інший мотопричеп нею з відповідачем набувалося у власність у встановленому порядку за рахунок спільних коштів. А враховуючи той факт, що спірний транспортний засіб на законних підставах перебуває у власності іншої особи, підстав для його визнання обєктом спільної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] у суду немає. Також позивачем не доведено перед судом факту придбання подружжям [PERSON] та [PERSON] деревообробного чотирьохстороннього станка та станка для виготовлення будівельних блоків, дошки необрізної, обємом 10 м.куб., пиломатеріалів обрізних (брус, кізли, дошка), обємом 24 м.куб., та металочерепиці в сумі 35000 грн. Зокрема представлена нею накладна видана на її імя приватним підприємцем [PERSON] (а.с.9) лише містить інформацію про вартість вказаних обєктів станом на 09.01.2017, та не підтверджує факту понесення витрат сторонами у справі на придбання цього майна за час перебування у шлюбі. Долучені до матеріалів справи фотографії схожого станка із інтернет ресурсів взагалі не можуть бути взяті судом до уваги, як належний доказ у справі, так як не мають жодного відношення до спірного майна. В той же час, з представленої стороною відповідача видаткової накладної від 03.09.2007 №РН-231 та розписки до неї (а.с.54) вбачається, що саме [PERSON] 03.09.2007 було придбано у [PERSON] чотирьохсторонній верстат за 21750 грн. У свою чергу позивач жодними належними та допустимими доказами не підтвердила суду факту придбання у [PERSON] цього ж станка в період шлюбу із [PERSON] Також нею не наведено жодного доказу в підтвердження факту придбання сторонами станка для виготовлення блоків, пиломатеріалів, необрізної дошки та металочерепиці, їх вартості. Щодо витрачених відповідачем без її згоди грошових коштів сімї в розмірі 10 тис доларів США, суд вважає за необхідне зазначити, що позивачем не доведено перед судом жодними доказами факту перебування у власності сторін вказаної суми коштів та джерела їх походження. Крім цього, не підтверджено і самого факту передачі коштів відповідачем своєму батьку під час шлюбу у позику для придбання останнім автомобіля. Не можуть бути взяті до уваги і показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] щодо обставин передачі в позику грошових коштів від [PERSON] [PERSON], оскільки за змістом статей 1047, 1051 ЦК України факт укладення договору позики може посвідчуватися розпискою позичальника або іншим письмовим документом, та не може доводитися показаннями свідків. Крім цього суд не приймає до уваги показання цих свідків, а також допитаних інших свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з приводу придбання чи не придбання сторонами у спільну власність спірного майна, оскільки за змістом ч.2 ст.218 ЦК України рішення суду з приводу обставин укладення правочинів не може ґрунтуватися на показаннях свідків. За таких обставин, оскільки позивачем належними та допустимими доказами не доведено перед судом факту перебування наведеного у позовній заяві майна у спільній сумісній власності із відповідачем, а саме, що таке майно придбавалося саме будь-ким із сторін в період перебування у шлюбі, і що джерелом такого його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, тому підстав для визнання цього майна спільним сумісним майном подружжя та подальшого його поділу із стягненням компенсації у суду немає. З врахуванням наведеного, слід відмовити у задоволенні позову за його безпідставністю, понесені позивачем судові витрати у справі відповідно до положень ст.88 ЦПК України із відповідача не стягувати.

Outcome: dismissed