Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-15 00:00:00

Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог просить суд визнати за [PERSON] право постійного користування земельною ділянкою розміром 0,36га., з кадастровим номером [NUMBER], розташованої в [ADDRESS] в Харківському районі Харківської області, призначення якої: для будівництва та обслуговування об'єктів туристичної інфраструктури та закладів громадського харчування. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 25 грудня 2015 році [PERSON] набув право власності на нежитлову будівлю, розташовану у [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу укладеного 25.12.2015р. та посвідченого приватнім нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Павловою О.О., реєстр. № 2052. Земельна ділянка, розміром 0,36га., межі якої визначені та встановлені та занесені до Державного земельного кадастру, на якій розташована зазначена будівля, знаходиться за межами населеного пункту та належала попередньому власнику на праві постійного користуванні згідно державного акту на право постійного користування земельною ділянкою [NUMBER] від 18.04.2000р., з кадастровим номером [NUMBER]. Враховуючи, що новим власником нежитлових будівель є позивач, який набув право власності на законних підставах, а земельна ділянка на підставі державного акту на право постійного користування земельною ділянкою належить відповідачу, дана обставина позбавляє позивача права вільно користуватися своєю власністю, що змусило його звернутися до суду з відповідним позовом для захисту своїх цивільних прав. Позивач та його представник до суду не з'явилися, але надали до суду заяви, згідно яких позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просили суд їх задовольнити (а.с.38). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, але надав до суду заяву, згідно якої просив справу слухати за його відсутністю та проти позовних вимог не заперечує (а.с.37). Представник третьої особи держгеокадастру в судове засідання не з'явився, про час, день та місце слухання справи повідомлений належним чином рекомендованою кореспонденцією, причини неявки суду не повідомив (а.с.39). Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Стаття 57 ЦПК України передбачає, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, що мають істотне значення для вирішення справи. У відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна із сторін зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Вимогами ст. 61 ЦПК України визначені підстави звільнення від доказування. Обставини, визнані сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи та докази у їх сукупності, дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 25 грудня 2015 році [PERSON] набув право власності на нежитлову будівлю, розташовану у [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 25.12.2015р. та посвідченого приватнім нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Павловою О.О., реєстр. № 2052, що підтверджується копією договору купівлі-продажу нежитлової будівлі та копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.14-15, 16). Вищезазначені нежитлові будівлі проінвентаризовано та на них виготовлено технічний паспорт від 21.01.2016р. (3-9). Земельна ділянка, розміром 0,36га., межі якої визначені та встановлені та занесені до Державного земельного кадастру, на якій розташована зазначена будівля, знаходиться за межами населеного пункту та належала попередньому власнику на праві постійного користуванні згідно державного акту на право постійного користування земельною ділянкою [NUMBER] від 18.04.2000р., з кадастровим номером [NUMBER], що підтверджується копією вищевказаного державного акту (а.с.13). За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. При відчуженні будівель та споруд, які розташовані на орендованій земельній ділянці, право на земельну ділянку визначається згідно з договором оренди земельної ділянки. У разі переходу права власності на будинок або його частину від однієї особи до іншої за договором довічного утримання право на земельну ділянку переходить на умовах, на яких вона належала попередньому власнику. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. При переході права власності на будівлю або споруду до громадян або юридичних осіб, які не можуть мати у власності земельні ділянки, до них переходить право користування земельною ділянкою, на якій розташована будівля чи споруда. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Окрім того, пунктом «е» частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. За змістом частин першої, третьої статті 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов'язків сторін цього договору. За змістом статті 655 ЦК України за договором купівлі-продажу продавець передає/зобов'язується передати майно (товар), а покупець приймає/зобов'язується прийняти майно (товар). Таким чином, з огляду на визначений у статті 120 ЗК України принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, судові витрати суд залишає за рахунок Позивача.

Outcome: approved