Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом в якому просить з урахуванням уточнень просить: -встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між [PERSON] та [PERSON] в період 1998 по 16 листопада 2007 року та з квітня 2012 року по січень 2018 року; -визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] рухоме та нерухоме майно, а саме: чотирьохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] ; двокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] ; прогулянкове річкове судно «RIB 500», номер судні «ua 0136 HR», реєстровий номер 3-306485; -легковий автомобіль марки «MITSUBISHI» модель ASX державний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , білого кольору, 2013 року випуску; -грошові кошти в сумі 169927,52 грн., що акумулювались на депозитних рахунках ПАО «Акцент-Банк» (А-Банк) у відділенні «Центр обслуговування клієнтів № 334» у м. Херсоні на ім`я [PERSON] ; -поділити спільне майно подружжя, виділивши [PERSON] : Ѕ частину чотирьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] ; Ѕ частину двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] ; Ѕ частину прогулянкового річкового судна «RIB 500», номер судні «ua 0136 HR», реєстровий номер 3-306485; Ѕ частину легкового автомобіля марки «MITSUBISHI» модель ASX державний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , білого кольору, 2013 року випуску; виділивши [PERSON] : Ѕ частину чотирьохкімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] ; Ѕ частину двокімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] ; Ѕ частину прогулянкового річкового судна «RIB 500», номер судні «ua 0136 HR», реєстровий номер 3-306485; Ѕ частину легкового автомобіля марки «MITSUBISHI» модель ASX державний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , білого кольору, 2013 року випуску; -стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] 84963,76 грн. в рахунок компенсації Ѕ частини грошових коштів, що акумулювались на депозитних рахунках ПАО «Акцент-Банк» (А-Банк) у відділенні «Центр обслуговування клієнтів № 334» у м. Херсоні на ім`я [PERSON] . Позов мотивований тим, що у 1998 році позивач познайомилась із відповідачем і з того часу стали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, вели спільне господарство. [INFO] народилась донька - [PERSON] , а [INFO] - син [PERSON] . 16.07.2007 року сторони зареєстрували шлюб, який було розірвано рішенням суду 25.04.2012 року. До того часу стосунки між сторонами поліпшились і вони продовжили проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу до січня 2018 року, вели спільне господарство, виховували дітей. Зазначає, що за рахунок спільних коштів сім`ї придбано рухоме та нерухоме майно, було відкрити рахунки в банку в інтересах сім`ї. У відзиві відповідач позовні вимоги не визнає , вважає їх необґрунтованими, просить відмовити в їх задоволенні. Зазначив, що з січня 2014 року відносини між сторонами почали поступово відновлюватись, продовжувались до 2018 року. Зазначає, що відсутні докази на підтвердження факту проживання однією сім`єю в періоди, зазначені в позові. Квартира 01.03.2007 року була придбана за кошти його матері, після продажу іншої нерухомості. Після розірвання шлюбу позивач виїхав з даної квартири, оскільки там проживали його діти, залишивши її в користування позивача та дітей. 11.05.2012 року придбав квартиру на особисті кошти, після розірвання шлюбу. Річкове судно придбане під час шлюбу та зареєстрована на [PERSON] та є неподільною річчю, тому вимоги про поділ на Ѕ частину не гуртуються на законі. Транспортний засіб придбано 17.06.2013 року за особисті кошти, є його власністю. Вимоги про стягнення грошових коштів вважає необгрунтованими. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги з підстав, зазначених в позові, просила їх задовольнити. Представники відповідачів просили відмовити в задоволенні позову, оскільки відсутні докази на підтвердження обставин, зазначених в позові. Суд заслухавши представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. 23.07.2018 року ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області відкрито провадження за даним позовом. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 23.07.2018 року забезпечено позов та накладено арешт на рухоме та нерухоме майно. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області 14.03.2019 року витребувано докази з АТ «Акцент Банк». З протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 06.05.2020 року вбачається, що обрано новий склад суду. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області від 07.05.2020 року прийнято справу до провадження та призначено підготовче засідання. 26.10.2020 року ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Згідно із ст. 4 ч. 1 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ч. 1 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Згідно із ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Докази мають бути належними, допустимими, достовірними (ст. ст. 77, 78, 79 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] [INFO] народилась [PERSON] , батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] [INFO] народився [PERSON] , батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 16.11.2007 року, що вбачається з свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . Після одруження прізвище дружини - « [PERSON] ». Рішенням Комсомольського районного суду м. Херсона від 25.04.2012 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до відмітки рішення набуло чинності 08.05.2012 року. 11.05.2012 року [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , що вбачається з договору купівлі-продажу від 11.05.2012 року. Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу ВЕК 111014 від 01.03.2007 року. Дати придбання нерухомого майна свідчать, що дане майно придбано не в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. [PERSON] уклала з ПАО «Акцент-банк» (А-Банк) договори №: SAMABWFD0054533700 вклад стандарт строком на 3 місяці - 19.12.2017 року; SAMABWFD0070054533600 вклад стандарт строком на 3 місяці - 19.12.2017 року; SAMABWFD0070054533801 вклад стандарт строком на 6 місяців - 19.12.2017 року; SAMABWFD0070054533901 вклад стандарт строком на 6 місяців - 19.12.2017 року. З довіреності від 13.03.2018 року вбачається, що [PERSON] уповноважує [PERSON] розпоряджатися рахунком по вкладу № SAMABWFD0054533700. З довіреності від 11.12.2015 року вбачається, що [PERSON] уповноважує [PERSON] розпоряджатися рахунком по вкладу № SAMABWFD0070025078400 від 11.12.2015 року. Таким чином встановлено, що позивач надала довіреності на ім`я відповідача на розпорядження рахунками. З квитанції від 20.03.2018 року вбачається, що відбулася видача готівки у розмірі 80686,06 грн. [PERSON] з депозиту SAMABWFD00070054533600. Доказів, що така дія відповідача не відповідає волі позивача, враховуючи наявність довіреностей, суду не надано. Також позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження твердження, що дані договори укладались в інтересах сім`ї. У кваліфікаційному свідоцтві зазначено, що [PERSON] є власником прогулянкового судна «RIB 500», номер судні «ua 0136 HR», реєстровий номер 3-306485, дата - 2010 рік. У відзиві відповідачем визнано, що дане рухоме майно придбано у період шлюбу. Згідно із ст. 60 ч. 1 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Враховуючи наведене, беручі до уваги, що судно придбано під час шлюбу, що його правовий статус визначається законом (ст. 60 СК України), не оспорюється відповідачем, підстав визнавати об`єктом спільної сумісної власності подружжя дане рухоме майно, з підстав звернення позивача до суду, не має. У відповідності із ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Таким чином, виходячи з того, що судно «RIB 500» «ua 0136 HR», реєстровий номер 3-306485 - є неподільної річчю, а позовні вимоги заявлено про виділ по Ѕ його частини у власність позивачу та відповідачу, то вони задоволенню не підлягають. Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] [PERSON] є власником легкового автомобіля марки «MITSUBISHI» модель ASX державний номер [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , білого кольору, 2013 року випуску з 17.05.2013 року. Зазначено, що має право користуватись - [PERSON] . Дата придбання рухомого майна свідчить, що дане майно придбано не в період перебування сторін в зареєстрованому шлюбі. У акті від 10.12.2018 року, складеному головою правління ОСББ «Кошова Острів» зазначено, що за адресою [ADDRESS] починаючи з 2007 року, зареєстровані, фактично проживають та ведуть спільне господарство [PERSON] та [PERSON] . Суд критично оцінює даний доказ, оскільки в змісті акту не викладено підстав для визначення такого факту, як ведення спільного господарства з 2007 року. Крім того, відповідно до відомостей ЄДРЮО, ОСББ «Кошова-Острів» зареєстроване як юридична особа 30.03.2016 року. Також суд критично оцінює в якості доказів на підтвердження факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу фотографії, оскільки з них не можливо встановити характер відносин між особами, які там зображені, неможливо ідентифікувати час в який вони зроблені та місце. З договору купівлі-продажу від 01.03.2007 року вбачається, що [PERSON] продала квартиру, яка належала їй на праві власності. Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] . Доказів на підтвердження того факту, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] - не надано. Відповідно до частин другої та четвертої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 6 Рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року N 5-рп/99 встановлено, що до членів сім`ї належать особи, що постійно мешкають разом та ведуть спільне господарство. Ними можуть бути не тільки близькі родичі, але й інші особи, які не перебувають у безпосередніх родинних зв`язках. Обов`язковою умовою для визнання їх членами сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт і т. п. Згідно з частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Відповідно до частини першої статті 36 цього Кодексу шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Частиною першою статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Аналіз наведеної норми свідчить про те, що для визнання майна спільною власністю на підставі статті 74 СК України, потрібно підтвердити факт проживання осіб однією сім`єю без шлюбу - у той період, коли було придбане спірне майно. Для цього важливе підтвердження фактів ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та витрат, а також придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові ВСУ від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1026цс15, майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку з цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06 квітня 2020 року у справі № 738/1452/17. При цьому, суд не може встановити факт спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 1998 року по 2003 рік, оскільки інститут спільного проживання осіб як чоловіка та жінки було введено в Сімейний Кодекс України, який набрав чинності з 01 січня 2004 року. Таким чином в цій частині позовні вимоги не ґрунтуються на діючому законі. Згідно з ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст. 328 Цивільного Кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набуте правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. У п. 36 рішення Європейського суду у справі Голдера проти Сполученого Королівства, вказано, що Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції) наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на подання до суду скарги, пов`язаної з його або її правами та обов`язками цивільного характеру. Відповідно до ст. 13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» у рішенні від 17 липня 2008 року Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права. Таким чином, Держава Україна несе обов`язок перед зацікавленими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. У пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004, вказано, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Свідок [PERSON] пояснила, що знає родину з 2001 року, була нянею їх дітей у 2003 році та продовжує спілкуватись з позивачем. Коли у 2003 році вона доглядала дітей - [PERSON] був у рейсі. Свідок допомагала по 3-4 години на день з дітьми протягом пів року, приходила до них в будинок [ADDRESS] . Зазначила, що вважала, що вони сім`я, оскільки [PERSON] не працювала, а [PERSON] їй надавав кошти. Останнє знає зі слів позивача. Також [PERSON] надавала свідку кошти для оплати за комунальні платежі, оскільки остання працювала на пошті. Крім того приносила в чотирьохкімнатну квартиру посилки, які замовляв [PERSON] , й іноді його там бачила. Свідок [PERSON] пояснила, що є сусідкою сторін з 2014 року, вважала, що сторони сім`я. Пояснила, що разом зі сторонами у справі їздила на дачу та зустрічала новий рік, спілкувалась. Зазначила, що є подругою позивача. Свідок [PERSON] повідомила, що знайома зі сторонами у справі приблизно 20 років та спілкувалась з ними, проводила час. Позивач займалась домогосподарством, відповідач перебував у рейсах. Вважає, що повивач розпоряджалась коштами, а їх надавав відповідач. Із [PERSON] свідок про особисте життя не розмовляла. Пояснила, що в теперішній час позивач перебуває в Грузії. З показів даних свідків суд встановив, що про особисті відносини між позивачем та відповідачем вони обізнані зі слів позивача та до загального враження про відносини. Будь-яких фактів, які б свідчили про ведення спільного господарства, планування спільного побуту, наявність обов`язків та прав, проживання сім`єю, без реєстрації шлюбу у періоди, зазначені в позовній заяві, свідки не повідомили. Таким чином суд критично ставиться до пояснень свідків. Згідно із частиною першою статті 36 цього Кодексу, шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема докази: спільного проживання, ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання майна в інтересах сім`ї, наявності між сторонами подружніх взаємних прав та обов`язків, інших доказів які вказують на наявність встановлених між сторонами відносин притаманних подружжю. При цьому, як вказано у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 129/2115/15-ц для встановлення факту спільного проживання, показання свідків не можуть бути єдиною підставою. У постанові Великої палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) зроблено висновок, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. Позивачем не надано належних та допустимих на підтвердження обставин, які зазначені як підстави позову. А саме не доведено, що сторони проживали однією сім`єю в періоди, визначені позивачем в позовній заяві. Таким чином позовні вимоги про визнання факту проживання однією сім`єю - необґрунтовані. Інші позовні вимоги є похідними від зазначених, тому також є необґрунтованими. Таким чином встановлено, що позов в цілому - є необґрунтованим. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вище викладеного, враховуючи, що суд розглядає позовні вимоги в межах заявлених в позові, суд вважає, що слід відмовити у задоволенні позовної заяви.

Outcome: dismissed