Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті її сина [PERSON], який помер 02 травня 2017 року, оскільки державним нотаріусом відмовлено їй в оформленні спадщини в звязку із тим, що не виділена частка померлого у спільному майні. Від [PERSON] надійшла заява про слухання справи за її відсутністю та відсутністю її представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні 28.03.2018 року зазначила позицію щодо позовних вимог, поклалась на розсуд суду. Від третьої особи надійшла заява про відсутність заперечень по суті та неможливість прибути в судове засідання. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. 02 травня 2017 року помер син позивача [PERSON], свідченням чого є свідоцтво про смерть серії І-ФП №256167. Позивач посилається на те, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 1/2 частини в спільній сумісній власності подружжя на квартиру [ADDRESS]. Спадкоємцями за законом першої черги після смерті [PERSON] є позивач як його матір та відповідач як його дружина. Листом завідуючої Снігурівською державною нотаріальною конторою Миколаївської області [PERSON] від 09.08.2017 року, позивачу було відмовлено в оформленні спадкових прав на спадкове майно, яке залишилося після смерті її сина [PERSON], який помер 02 травня 2017 року, оскільки спадкове майно зареєстровано за дружиною померлого, виділити частку майна у спільному майні подружжя за померлим нотаріус не в змозі і як наслідок до складу спадкового майна не може входити частка майна у спільному майні подружжя на яке міг би претендувати померлий [PERSON] (а.с. 5). Вказане підтверджується матеріалами спадкової справи №199/2017 до майна померлого 02 травня 2017 року [PERSON] (а.с. 40-49). У відповідності з листом Корабельного районного у місті [PERSON] відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області від 16.11.2017 року, актовим записом про шлюб №495 від 15.10.2010 року, повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб від 16.11.2017 року за №00019050821, 15 жовтня 2010 року зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], прізвище останньої після реєстрації шлюбу змінилося на «Борщаговська» (а.с. 51, 52, 53-54). [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 03.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого за №146. Заявою від 03.03.2017 року, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого за №145, [PERSON] дав згоду на покупку його дружиною [PERSON] квартири [ADDRESS] за ціною та на умовах на її розсуд. Заявив, що такий правочин відповідає інтересам сімї, та погодився з тим, щоб істотні умови договору купівлі-продажу визначалися його дружиною самостійно. Зміст статей 60-73 Сімейного кодексу України йому розяснено нотаріусом (а.с. 61). Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно із ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ч. 1 та ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Положеннями ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України визначено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена\~\~або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У відповідності з ч. 3 цієї статті, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Пунктами 23 та 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Верховний Суд України в постанові від 07 вересня 2016 року в справі №6-801цс16 дійшов висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Виходячи з презумпції рівності часток та відсутністю обставин, які б давали підстави для відступлення від їх рівності, збільшення чи зменшення їх розміру, то вказана квартира належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, а частки кожного із них є рівними та складають по 1/2 частині за кожним. Таким чином, до спадкового майна після смерті [PERSON] входить 1/2 частини квартири [ADDRESS]. Положеннями статті 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входить усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Відповідно до ст. 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом ч. 5 ст. 1268 цього Кодексу, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Позивач як матір померлого та відповідач як дружина померлого є спадкоємцями за законом першої черги. Оскільки заповіт син не складав, а сторони є єдиними його спадкоємцями за законом, то позивач має право на спадкування після смерті її сина на 1/2 частину спадкового майна, що складає 1/4 частини квартири, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі ст. ст. 60, 70, 71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 372, 1216, 1218, 1223, 1261, 1268 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved