Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-16 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом, в якому просить надати їй дозвіл, без згоди батька [PERSON], оформити закордонний паспорт дитини для виїзду неповнолітньої дитини - [PERSON], 11.08.2005р.н., за межі України та стягнути з відповідача понесені судові витрати. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що перебувала з відповідачем у шлюбі, який за рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 23.08.2012р. було розірвано. За час перебування у даному шлюбі у них 11.08.2005р. народився син - [PERSON], який постійно проживає з нею та перебуває на її вихованні і утриманні. З відповідача, як батька дитини, стягуються лише аліменти. Найближчим часом з дитиною планую здійснювати поїздку до [PERSON] та країни Шенген зони для відпочинку і оздоровлення дитини. Для організації даної поїздки та оформлення проїзних документів необхідно дозвіл відповідача. Так, заявою від 22.12.2015р., яка засвідчена приватним нотаріусом ЛМНО [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 2748, відповідач надав згоду на виготовлення візи та поїздки за кордон у період з 22 12.2015р. по 22.12.2016р. Однак тепер, відповідач не бажає та не надає у передбаченому законодавством порядку дозвіл на виготовлення закордонного паспорта дитини. Відмовляється контактувати зі нею з приводу вирішення даного питання, тому за таких обставин змушена звернутися до суду. При цьому стверджує, що наміру залишатися на постійне місце проживання за кордоном, чи залишити там дитину не має, а тому звертається до суду лише з метою захисту прав та інтересів дитини, що відповідає її бажанням відпочити, відвідувати та побачити інші країни світу, удосконалити себе. У судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, дала пояснення аналогічні її змісту та просить таку задоволити. Відповідач та його представники в судовому засіданні позов повністю заперечили, вважають такий безпідставним та необгрунтованим. Зокрема пояснили, що позивач жодним доказом не підтверджує причини не виготовлення закордонного паспорту дитині, до матеріалів справи не додано відмови компетентного органу у виготовленні закордонного паспорту на сина сторін для виїзду за межі України; також жодним доказом не підтверджується те, що позивач неодноразово зверталась до відповідача з пропозицією виготовлення для дитини проїзного документа, а відповідач відповідно відмовлявся контактувати з приводу вирішення даного питання мирним шляхом; не додано підтверджуючі документи про те, що дитина потребує оздоровлення; також позивач жодним чином не пояснює, з яких причин дана поїздка має тривати до 06.09.2016 року в той час коли в Україні розпочнеться навчальний рік і дана поїздка може вплинути на успішність сина в школі; при цьому документи, що підтверджують реальність поїздки, подані на іноземній мові, без їх належного перекладу на українську мову, що створює певні труднощі при одержанні інформації щодо місця перебування дитини під час відпочинку. Представник третьої особи відділу у справах дітей Сихівської РА ЛМР в судове засідання не зявився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, причин неявки представника не повідомлено, жодних заперечень щодо задоволення позову зі сторони адміністрації не висловлено, а тому суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи у відсутності представника установи, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та зясувавши її дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку, з огляду на таке. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сімя, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обовязковість яких надана Верховною [PERSON] України (ч.7 ст.7 СК України). Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989р., яка набрала чинності для України 27 вересня 1991р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обовязки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959р., дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. За приписами ст.ст.141, 150, 155 СК України, відповідно до яких, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини, батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, здійснення батьками своїх прав має ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з ч.2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч.1 ст.64 Конституції України). У відповідності з ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України від 21 січня 1994р. «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 року, з наступними змінами і доповненнями, за наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, який за рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 23.08.2012р. розірваний. Від даного шлюбі сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], 11.08.2005р.н. (свідоцтво про народження серії 1-СГ № 118970 від 25.09.2007р.), який проживає разом з матірю та практично перебуває на її утримання. Відповідач сплачує лише аліменти на отримання спільної дитини призначенні рішенням Сихівського районного суду м.Львова від 31.08.2012р. На даний час, позивач перебуває у новому шлюбі з [PERSON], який фактично оплачує закордонну поїздку дитини за кордон на відпочинок та вже провів бронювання відповідних апартаментів, що підтверджується ваучером зі інтернет-ресурсу booking.com. Вказані висновки суду ґрунтуються на наявних у справі доказах та такі обставини учасники процесу в судовому засіданні не заперечили. Відповідач, лише заперечує процесуальні питання повязанні з оформленням для дитини закордонного паспорту (відсутність офіційної письмової відмови компетентного органу з даного питання, дані про необхідність оздоровлення дитини, відсутність перекладу електронних ваучерів, тощо), при цьому не надає жодного аргументованого заперечення по суті предмету спору. За вищевстановлених обставин, а також з урахуванням вказаних норм міжнародного права та національного законодавства, беручи за основу інтереси неповнолітнього сина сторін, закордонна поїздка якого лише сприятиме його розумовому та духовному розвитку, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявленого позову. На підставі ст.ст.33, 51, 64 Конституції України, ст.313 ЦК України, ст.7, 141, 150, 154, 155 СК України, Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31.03.1995р. та

Outcome: approved