Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою:м. Херсон, пров. Прямий, 19. У вказаному будинку на даний час зареєстрований відповідач, який не має ніяких родинних звязків із позивачем та близько 3 років за вказаною адресою не проживає. Як наслідок, позивач обмежений у вільному користуванні житловим будинком, несе додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються залежно від кількості зареєстрованих осіб та обмежений в отриманні житлових соціальних пільг.\~ У звязку з викладеним просить визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування будинком за адресою: м. Херсон, пров. Прямий, буд. 19. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 08.01.2019 року по справі відкрито провадження та розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в пятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. На адресу відповідача було направлено копію ухвали суду від 08.01.2019 року, але відзиву на позовну заяву до даного часу суду не надано. Представник третьої особи надав до суду заяву, в якій зазначив, що у вирішенні справи покладається на розсуд суду. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: м. Херсон, пров. Прямий, 19, на підставі договору купівлі-продажу від 03.01.2001 року, посвідченого Херсонською товарною біржею «Альтер-Эго» за №4024, що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10367399 від 12.04.2006 року. Відповідно до рішення Херсонського міського суду Херсонської області від 02.03.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, який укладено в 2005р., тобто після набуття права власності на будинок позивачем. Згідно домової книги, [PERSON] зареєстрований за адресою: [INFO] та не проживає за вказаною адресою з червня 2018 року, що також підтверджується довідками про склад сімї Органу самоорганізації населення №5 від 10.09.2018 року та від 10.12.2018 року. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Обєктом права власності може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником вказаного вище житлового будинку, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним їй майном на власний розсуд.

Outcome: approved