Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування позовних вимог зазначила, що позивачка є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить позивачці [PERSON] на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 20 червня 2015 року. Разом з позивачкою у зазначеній квартирі зареєстрована відповідач по справі [PERSON] , яка є донькою позивачки. Позивачка зареєструвала свою доньку за своєю адресою на підставі того, що відповдачка влаштовувалась на роботу і їй потрібна була прописка. Після зазначених подій [PERSON] не влаштувалась на роботу у м. Запоріжжя та поїхала до м. Маріуполь, де мешкала там більше двох років. У 2017 році відповідачка повернулась до м. Запоріжжя разом зі своїм чоловіком. У 2018 році, вони придбали з чоловіком квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у якій наразі відповідачка мешкає зі своєю сім`єю. Позивач неодноразово просила відповідачку знятися з реєстрації, але до цього часу жодних дій з її боку для вирішення данної ситуації зроблено не було. Реєстрація відповідача в квартирі створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні своїм майном, оскільки комунальні служби, що надають послуги по утриманню своєї квартири, нараховують кошти виходячи з кількості осіб, які зареєстровані за вищевказаною адресою. Позивачка зазначила, що в неї скрутне матеріальне становище, виховує двох дітей, тому намагається заощадити грошові кошти. На підставі викладеного позивачка просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді від 17.05.2019 відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача [PERSON]. надав заяву, в якій просить справу розглядати за його відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідачка в судове засідання не з`явилася, відзив на позов не надала, з заявою про розгляд справи за її відсутності до суду не зверталася, про час і місце розгляду справи повідомлена належним чином. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням положень ст.ст. 223 ч. 4, 280 ЦПК України та думки позивача щодо заочного розгляду справи, викладеної в його заяві, який не заперечує проти ухвалення заочного рішення, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 19.06.2015 посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Пянтковською О.Г. реєстровий № 1502, позивач [PERSON] , є власником квартири [ADDRESS] , номер запису про право власності: 10103210, дата державної реєстрації 19.06.2015. Встановлено, що в квартирі [ADDRESS] , зареєстровані [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується інформацією Департаменту реєстраційних послуг ЗМР. На підтвердження позовних вимог позивачкою були надані також письмові пояснення свідків: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які мешкають у вищезазначеному домі та є сусідами позивачки [PERSON] , які пояснили, що у квартирі [ADDRESS] громадянка [PERSON] не мешкала, та не мешкає та взагалі її не бачили, тобто з 2015 року. В силу того, що відповідач зареєстрована в спірному житлі, але не проживає, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним їй майном. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Разом з тим, згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У відповідності з приписами частини 2 статті 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. У постанові Верховного суду України від 16.01.2012 зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. При цьому, у п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», роз`яснено, що наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або для відмови їй у цьому. Згідно з частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Відтак, відповідачка квартирою не користується без поважних причин протягом тривалого часу, не бере участі в її утриманні, що порушує права позивачки та впливає на її матеріальне становище. За таких обставин, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, доведені та підлягають задоволенню.

Outcome: approved