Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який обґрунтовувала тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 18.03.2008 є власником двох земельних ділянок по [ADDRESS], а саме: земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3955 га, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель, площею 0,1000 га, відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER]. Вирішивши у 2016 році продати належні їй вказані земельні ділянки разом з будинком, позивач при збиранні документів виявила у вказаному договорі помилку, а саме згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER], площа вказаної земельної ділянки складає 0,3955 га, згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку - 0,3995 га, а згідно договору купівлі-продажу - 0,2955 га. Посилаючись на вище вказане та уточнивши свої позовні вимоги заявою від 27.04.2017, просила визнати за нею право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, площею 0,3995 га, розташовану за адресою [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала заяву, в якій справу просила слухати за її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, надав на адресу суду заяву, в якій справу просив слухати за його відсутності, проти задоволення позову заперечень не мав. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу земельної ділянки від 18.03.2008 позивач придбала у продавця - [PERSON] земельну ділянку, призначену для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2955 га, а також земельну ділянку, призначену для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель, площею 0,1000 га, розташовані по [ADDRESS] (а.с. 8). В пункті 1.4 цього договору купівлі-продажу було зазначено, що земельна ділянка, призначена для ведення особистого селянського господарства, кадастровий № [NUMBER], площею 0,2955, належала продавцю на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], виданого Путивльською міською радою 15.10.2003, зареєстрованого у Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 116. В той же час, з копії вказаного Державного акту на право власності на земельну ділянку видно, що площа цієї земельної ділянки зазначена у розмірі 0,3955 га (а.с. 9-10). З витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 06.09.2016 вбачається, що власником земельної ділянки кадастровий № [NUMBER] для ведення особистого селянського господарства площею 0,3995 га, на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку від 15.10.2003 серії [NUMBER], зареєстрованого за [ADDRESS] [PERSON] (а.с. 13-14). Саме така площа відповідає і даним технічної документації на цю земельну ділянку (а.с.37-40). Таким чином, наявні у справі докази та їх належна оцінка дають підстави вважати, що при укладенні договору купівлі-продажу земельної ділянки від 18.03.2008 в ньому була допущена очевидна описка при зазначенні площі земельної ділянки. При цьому, внесення змін до договору в порядку, передбаченому п. 7 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 № 296/5, є неможливим у зв'язку зі смертю сторони цього договору, що підтверджено копією свідоцтва про смерть (а.с 35). Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). У силу статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Судові витрати судом не розподіляються враховуючи відповідне клопотання позивача. Виходячи з наведеного,

Outcome: approved