Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-25 00:00:00

Позивач звернулася з позовом в суд до відповідача про поділ майна подружжя. Свій позов позивач обґрунтовує тим, що вона в період з 02 березня 2008 року по 01 жовтня 2014 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Шлюб був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Горохівського районного управління юстиції Волинської області 02 березня 2008 року, актовий запис №16. Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2014 року шлюб між позивачкою та відповідачем було розірвано. В шлюбі в них народилася дочка [PERSON], [INFO]. Перебуваючи в шлюбі з відповідачем ними було нажите спільне майно, зокрема, автомобіль FIAT SCUDO, реєстраційний номерний знак [NUMBER], автомобіль NISSAN PRIMASTAR, реєстраційний номерний знак [NUMBER], кухонний куточок «Версаль», диван «Прем'єра» (малютка), диван «Євро», зварювальний апарат «Дніпро-М», пилосос «SATURN ST-VC 0262», пральна машина, 2 (два) комп'ютери, 2 (дві) морозильні камери, душова кабіна, стелаж для взуття, газонокосарка, станок для балансування автомобільних шин, шиномонтажний станок. Окрім цього, 26 червня 2007 року, відповідач по справі [PERSON] вніс пайовий членський внесок в кредитну спілку «Горохів-кредит» в розмір 500 (п'ятсот) гривень, що підтверджується угодою про пайовий членський внесок від 13 червня 2007 року. Після реєстрації шлюбу, 13 червня 2008 року, відповідач вніс ще один пайовий членський внесок в кредитну спілку «Горохів-кредит» в розмірі 1000 (одна тисяча) доларів США, що еквівалентно п'яти тисячам гривень, що підтверджується угодою про пайовий членський внесок від 13 червня 2008 року. Ці гроші були взяті з коштів, які сторонам по справі подарували на весілля. 26 червня 2008 року відповідачем було внесено спільні кошти на рахунок в кредитну спілку «Горохів-кредит» в розмірі 11712 (одинадцять тисяч сімсот дванадцять) гривень. Також, позивач зазначає, що у власності відповідача є житловий будинок, що знаходиться в селі Марковичі по вулиці Веселій, 2 Горохівського району, Волинської області, який належить йому на праві особистої приватної власності, оскільки набутий під час шлюбу, але на підставі договору дарування. Однак, за час шлюбу за спільні кошти та власними силами сторони по справі здійснили капітальний ремонт зазначеного будинку, встановили металопластикові вікна, замінили двері, котел, підлогу в кімнатах, побудували гараж, встановили паркан з металопрофілю тощо, придбали меблі та побутову техніку, в результаті чого істотно збільшилась вартість спірного будинку. Вважає, що вказаний будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Крім цього, за час шлюбу за спільні кошти сторонами по справі було придбано приміщення для шиномонтажу по вулиці Берестецькій у місті Горохів Волинської області, правовстановлюючі документи на яке знаходяться у відповідача, однак фактично купівля-продаж була підмінена оформленням відповідного договору дарування, обдаровуваним за яким знову ж таки виступив відповідач. Оскільки насправді приміщення шиномонтажу купувалося за спільні кошти, а не набувалося за договором дарування, то позивач вважає, що суд повинен визнати приміщення шиномонтажу спільною власністю та провести поділ такого спільного майна. Просила позов задовольнити та провести поділ спільного майна подружжя, виділивши їй ? частину вищевказаного спірного майна. Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали повністю із наведених в позовній заяві підстав, одночасно уточнивши, що за час шлюбу було придбано не газонокосарку, а мотокосу, просили позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, зазначивши, що він не заперечує факт придбання за час шлюбу побутової техніки та меблів. Зокрема, він зазначив, що компютери, морозильні камери, стелаж для взуття та мотокосу він придбав в [PERSON]. Вказані речі він купував не новими, а такими, що вже були у вжитку. Однак, через їхній технічно несправний стан він їх викинув, оскільки ремонт був не рентабельним. Крім цього, відповідач зазначив, що станок для балансування автомобільних шин та шиномонтажний станок був придбаний не ним, а його знайомим [PERSON], про що є відповідна квитанція. Також, відповідач зазначив, що за час шлюбу він набув право власності на приміщення їдальні, що знаходиться в селі Цегів по вулиці Бічній, 1 Горохівського району Волинської області, однак це право власності було набуте на підставі договору дарування, а, отже, поділу не підлягає. Це ж саме відповідач зазначив і щодо житлового будинку, що знаходиться в селі Марковичі по вулиці Веселій, 2 Горохівського району Волинської області. Однак, враховуючи те, що за час подружнього життя в даному будинку було проведено ремонт, то він згідний відшкодувати позивачці її частку в розмірі 15000 гривень. Щодо автомобіля FIAT SCUDO, реєстраційний номерний знак [NUMBER], то відповідач зазначив, що він дійсно був придбаний за час шлюбу, однак за час шлюбу, зокрема, в серпні 2014 року, він й був проданий, а гроші були потрачені на потреби сімї. Щодо автомобіля NISSAN PRIMASTAR, реєстраційний номерний знак [NUMBER], то відповідач зазначив, що даний автомобіль є єдиним джерелом його доходу, і з огляду на це, а також того, що він сплачує позивачці аліменти на отримання неповнолітньої дочки в розмірі 1000 гривень, згідний сплатити половину вартості даного автомобіля. В решті позовні вимоги позивачки визнає. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до часткового задоволення. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. В силу статей 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (ст.212 ЦПК). Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Статтею 63 СК України установлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не зазначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п.23 постанови від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Із змісту нормативних положень глав 7 та 8 СК України, власність у сім'ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя, залежно від якого регулюється питання розпорядження таким майном. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які складають підстави виникнення права спільної сумісної власності на майно подружжя) визначені в ст.60 СК України. За змістом цієї норми майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Таким чином, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи цю норму права (ст.60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Порядок здійснення подружжям права спільної сумісної власності та право подружжя на розпорядження спільним сумісним майном визначено у ст.ст.63, 65 СК України. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 02 березня 2008 року, зареєстрованому в відділі реєстрації актів цивільного стану Горохівського районного управління юстиції Волинської області, актовий запис №16 до 01 жовтня 2014 року, що стверджується свідоцтвом про шлюб (а.с. 5). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 01 жовтня 2014 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами по справі було розірвано (а.с.7). В шлюбі в них народилася одна дитина дочка [PERSON], [INFO] (а.с. 6). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що спірний житловий будинок належав її покійним батькам. В жовтні 2012 року даний будинок вона подарувала відповідачу [PERSON] Останній разом з позивачкою проживав в ньому. Вона грошей на утримання будинку не давала, всі ремонтні роботи в спірному будинку проводилися сторонами по справі за рахунок спільних коштів. Крім того, до реєстрації шлюбу у власності відповідача був автомобіль VOLKSWAGEN GOLF, якого він продав у 2010 році. За отримані гроші від продажу даного автомобіля, а також за її власні кошти, надані відповідачу, останній придбав автомобіль FIAT SCUDO, який був проданий у 2014 році. Щодо іншого майна, то їй нічого не відомо. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що всі автомобілі та побутова техніка була придбана відповідачем за спільні кошти подружжя. Деякі речі та побутову техніку, які були у вжитку, відповідач купував в [PERSON]. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він разом з відповідачем їздили в [PERSON]. Там же, ним було придбано станок для балансування автомобільних шин та шиномонтажний станок, що підтверджується відповідним рахунком-фактурою. Дані станки належать йому і він використовує їх на власний розсуд за призначенням. Щодо приміщення їдальні, то дане нерухоме майно було подароване відповідачу на бартерній основі, жодних грошей не оплачували, однак взамін привозили з-за кордону запасні частини до тракторів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що йому відомо, що за час шлюбу сторонами по справі було придбано два автомобілі, зокрема, автомобіль OPEL VIVARO та автомобіль FIAT SCUDO. Щодо спірного житлового будинку, то йому невідомо хто робив в ньому ремонт. Гараж біля будинку будував батько відповідача, незнайомий йому хлопець та він сам. Даний гараж він штукатурив та накривав. Батька позивачки біля будинку він бачив лише одного разу. Гроші за виконану роботу він не брав, так як він з відповідачем є хорошими друзями і завжди один одному допомагають. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він разом зі своїм братом викладали бруківку біля будинку відповідача. В середині будинку виконували роботи по кладці плитки, зокрема, в коридорі. Для виконання цих робіт їх запросив відповідач. Останній й привозив всі необхідні будівельні матеріали. Розрахунок за виконану роботу з ними також проводив відповідач. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що сторони по справі спільно проживали спочатку в місті Луцьку, а через 6 місяців переїхали проживати в місто Горохів. Через деякий час вони зробили ремонт в спірному будинку та переїхали туди проживати, зокрема, в село Марковичі Горохівського району. Позивачка постійно займалася домашнім господарством, а відповідач постійно їздив за кордон та заробляв гроші для сімї. Благоустрій житлового будинку та прилеглої до нього території вони проводили за спільні кошти. Позивачка хотіла провести поділ спільного майна в досудовому порядку, однак їй ніхто нічого не дав. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він працює в Горохівському РВ УМВС України у Волинській області на посаді дільничного інспектора. Від позивачки в райвідділ поступило телефонне повідомлення про те, що її чоловік не віддає їй її речі. Коли прибув на місце події, то позивачка закрила кімнату з належними їй речами своїм ключем, проти чого відповідач не заперечував. Що саме було в кімнаті він не памятає. Після цього, ключ вона залишила відповідачу. Всіх речей позивачка одразу не забирала, зокрема, обємні речі залишилися. Жодних конфліктів на місці не було. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що спірний автомобіль FIAT SCUDO був придбаний сторонами по справі за час шлюбу. Гроші на його придбання частково також давала [PERSON]М, однак, через деякий час відповідач їх повернув. Також, вони допомагали в благоустрої спірного житлового будинку, оскільки після смерті бабусі відповідача в ньому ніхто не проживав, він фактично був у занедбаному стані. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні пояснили, що всім господарством займався відповідач. Він постійно їздив за кордон, заробляв гроші для сімї. Позивачка ж постійно була вдома. Крім того, [PERSON] ствердив, що він допомагав відповідачу лише обробляти городи, а одного разу допомагав розвантажувати блоки, які були привезені для будівництва гаража. Судом встановлено, що сторонами по справі за час шлюбу було придбано кухонний куточок «Версаль» вартістю 1600 гривень, диван «Прем'єра» (малютка) вартістю 1900, диван «Євро» вартістю 3680 гривень, зварювальний апарат «Дніпро-М» вартістю 1150 гривень, пилосос «SATURN ST-VC 0262» вартістю 699 гривень та душова кабіна вартістю 1220 гривень, що підтверджується копіями товарних чеків та накладних (а.с. 29-31, 42). Доказів вартості спірної пральної машини, двох компютерів, двох морозильних камер, стелажу для взуття та мотокоси сторони не надали, оскільки все майно, крім пральної машини, було придбане в [PERSON] як таке, що було у вжитку, клопотань про визначення їх вартості шляхом призначення експертизи чи іншим чином сторони не заявляли, тому суд не вирішує питання щодо їх поділу. До того, ж сторони не позбавлені можливості додатково вирішити це питання в порядку, встановленому законом. Щодо станка для балансування автомобільних шин та шиномонтажного станку, то згідно копії рахунку-фактури від 10 жовтня 2013 року (а.с. 48) вказане майно було придбане [PERSON] в [PERSON], а, отже ні позивачу ні відповідачу воно не належить, а тому поділу не підлягає. Крім того, 13 червня 2008 року та 26 червня 2008 року, відповідачем [PERSON] було здійснено пайові членські внески в кредитну спілку «Горохів-кредит» на суму 1000 доларів США та 11712 гривень відповідно, що підтверджується копією угоди пайового членського внеску від 13 червня 2008 року та копією членської книжки пайовика (а.с. 11-12). Довідкою Центру з надання послуг, повязаних з використанням АТЗ з обслуговування міста Горохів, Горохівського та Локачинського районів №228 від 03 березня 2015 року стверджується, що за відповідачем [PERSON] в період з 02 березня 2008 року по 01 жовтня 2014 року було зареєстровано автомобіль OPEL VIVARO, реєстраційний номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію САО-085495 від 14 серпня 2012 року, який 16 серпня 2013 року перереєстровано на громадянина [PERSON], та автомобіль FIAT SCUDO, реєстраційний номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію САЕ-055755 від 28 вересня 2010 року, який 12 серпня 2014 року перереєстровано на громадянку [PERSON] (а.с. 8). Довідкою Центру з надання послуг, повязаних з використанням АТЗ з обслуговування міста Горохів, Горохівського та Локачинського районів №325 від 26 березня 2015 року стверджується, що станом на 26 березня 2015 року за позивачем [PERSON] зареєстровано автомобіль NISSAN PRIMASTAR, реєстраційний номерний знак [NUMBER], свідоцтво про реєстрацію серії САК №943229 від 02 липня 2012 року (а.с. 9). Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено сторонами по справі, автомобіль OPEL VIVARO, реєстраційний номерний знак [NUMBER], був пошкоджений відповідачем в ДТП і за кошти отримані від страхового відшкодування, а також за спільні кошти подружжя було придбано інший автомобіль NISSAN PRIMASTAR, реєстраційний номерний знак [NUMBER], який на даний час зареєстрований за позивачкою [PERSON] Пунктом 30 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» передбачено, що у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Судом встановлено, що автомобіль FIAT SCUDO, реєстраційний номерний знак [NUMBER], був придбаний сторонами під час шлюбу та належав сторонам на праві спільної сумісної власності, був реалізований відповідачем за час перебування у шлюбі з позивачкою, в інтересах сім'ї, кошти від його реалізації були використані на потреби сім'ї, позивачка, в свою чергу, не надала суду будь-яких доказів, що відчуження відбулося без її згоди, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову в цій частині слід відмовити за безпідставністю вимог. Щодо автомобіля NISSAN PRIMASTAR, реєстраційний номерний знак [NUMBER], то суд враховує ту обставину, що використання вказаного автомобіля відповідачем є єдиним джерелом його доходу, відповідач сплачує в користь позивачки аліменти на утримання неповнолітньої дочки в розмірі 1000 (однієї тисячі) гривень, що підтвердила в судовому засіданні сама ж позивачка, тому суд вважає за можливе залишити вказаний автомобіль у користуванні відповідача, стягнувши з нього в користь позивача половину його вартості, проти чого не заперечує позивач. З Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо субєкта №40278477 та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо субєкта №40278213 сформованих 08 липня 2015 року державним реєстратором [PERSON] (а.с. 95-97) вбачається, що відповідач [PERSON] є власником ? частки павільйону їдальні, що знаходиться в селі Цегів по вулиці Бічній, 1 Горохівського району Волинської області. Право власності було зареєстровано 28 квітня 2014 року на підставі договору дарування нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 28 квітня 2014 року і зареєстрованим в реєстрі за №438. Крім цього, відповідач є власником житлового будинку, що знаходиться в селі Марковичі по вулиці Веселій, 2 Горохівського району Волинської області. Право власності було зареєстровано 06 листопада 2012 року на підставі договору дарування нерухомого майна, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] 11 жовтня 2012 року і зареєстрованим в реєстрі за №1355. Відповідно до с.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Як роз'яснено в п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судом законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч.4 ст.65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Згідно з положеннями ч.1 ст.62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, суд може визнати майно дружини (чоловіка) об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо воно за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат другого з подружжя, але при цьому майно, що належало одному із подружжя в порядку ст.57 СК України не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному ст.62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом. Іншими словами, якщо особисте майно за час шлюбу внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя суттєво збільшилося у своїй вартості, то спільна сумісна власність виникає у подружжя не на все майно, а виключно на ту його частину, яка суттєво збільшилася внаслідок умов, передбачених СК України. Суд сприяючи всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснював особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджав про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяв здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в цій частині позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Щодо вимоги позивача про визнання павільйону їдальні який розташований в селі Цегів по вулиці Бічній, 1 Горохівського району Волинської області спільною сумісною власністю подружжя, то суд не бере до уваги та оцінює критично пояснення позивача про те, що вказане майно було придбане за спільні подружні кошти, удаваність договору дарування, оскільки на час розгляду справи вищевказаний договір не визнаний недійсним, доказів на підтвердження даним обставинам суду не подано. Тому, дане нерухоме майно до складу поділу майна не включається. Щодо вимоги позивача про визнання житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами розташованого в селі Марковичі по вулиці Веселій, 2 Горохівського району Волинської області обєктом права спільної сумісної власності подружжя, то вона не підлягає задоволенню, оскільки дане домоволодіння подаровано відповідачу [PERSON] на підставі договору дарування, а позивачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів спростування вказаного, крім того, відповідно до діючого законодавства спільна сумісна власність виникає у подружжя не на все майно, а виключно на ту його частину, яка суттєво збільшилася. Позивачем не надано жодних допустимих доказів суттєвого збільшення вартості спірного майна, тобто неможливо здійснити висновок про істотне збільшення вартості домоволодіння і причинно-наслідувального зв`язку між істотним збільшенням вартості, якщо воно відбулося, та проведеними ремонтно-будівельними роботами. Сам по собі факт проведення ремонтних-будівельних робіт з визначенням їх вартості не свідчить про істотне збільшення вартості домоволодіння та не вказує у якій саме частці істотно збільшилася його вартість. За таких обставин, відсутні достатні підстави вважати, що майно, яке [PERSON] просить визнати спільним майном подружжя, істотно збільшилось у своїй вартості за час шлюбу внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя. Разом з тим, судом встановлено та підтверджено сторонами по справі в судовому засіданні, що за час шлюбу сторонами було проведено ремонт належного відповідачу житлового будинку на загальну суму 27553 (двадцять сім тисяч пятсот пятдесят три) гривні 19 копійок, що підтверджується копіями відповідних товарних чеків, накладних та квитанцій (а.с. 32-41, а.с. 43-45), а тому суд вважає за можливе стягнути з відповідача в користь позивачки половину вартості проведених ремонтних робіт в сумі 13776 (тринадцять тисяч сімсот сімдесят шість) гривень 60 копійок. Будь-яких інших належних доказів вартості проведеного ремонту сторонами по справі суду надано не було. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення поданого позову. Крім того, відповідно до вимог ст.88 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі пропорційному до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial