Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом посилаючись на те, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 січня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Другої синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області (реєстр № 2-226) їй належить право приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: Дніпропетровська область, смт. Іларіонове, вулиця Мічуріна, № 76, що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав КП « Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 33869010 від 18.04.2012 р. про реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно на ім'я [PERSON]за № 2434926 у книзі 1 номер запису 35. У цьому житловому будинку зареєстровані: 03 грудня 2004 року - дочка позивача [PERSON] та її чоловік [PERSON]; 05грудня 2008 року [PERSON]; 21 листопада 2008 року [PERSON], разом з неповнолітньою дочкою [PERSON] [INFO]. [PERSON] та [PERSON], були прописані на їх прохання зі згоди на той час власника цього житлового будинку - батька позивача [PERSON], але фактично ніколи не проживали у цьому будинку. Вони мешкали і мешкають за іншою адресою, сел.. Іларіонове, вул.Шевченко, б.64. На вимоги позивача, починаючи з травня 2012 року і дотепер, знятися добровільно з реєстрації в житловому будинку № 76 по вулиці Мічуріна Іларіонове Синельниківського району- не реагують. [PERSON], з яким позивач перебувала у фактичних шлюбних відносинах, також, зареєстрований за вказаною адресою зі згоди власника будинку [PERSON], який помер 20 травня 2011 року. З березня 2014 року позивач і відповідач [PERSON] припинили сумісне проживання і відповідач разом зі своїми речами переселився мешкати у інше місце де більше одного року мешкає і зараз. 3 цього часу позивач його не бачила, телефоном він обіцяє знятися з реєстрації, але реально цього не робить. Дотепер [PERSON], [PERSON], [PERSON] незаконно перебувають на реєстраційному обліку в належному на праві приватної власності позивачу житловому будинку, що створює перешкоди у володінні і користуванні житловим будинком: вони не є членами сім'ї позивача, або наймачами житлового приміщення, домовленостей між позивачем та відповідачами щодо користування житловим будинком не існує; протягом тривалого часу без поважних причин відповідачі не проживають у цьому будинку: [PERSON] та [PERSON]- протягом 10 років, [PERSON]М з 2014 року, що підтверджується довідкою квартального. Реєстрація у належному їй житловому будинку відповідачів призводе позивача до зайвих витрат за комунальні послуги, плата за які нараховується за кількістю зареєстрованих осіб: за вивіз сміття, за воду, а також перешкоджає позивачу отримати субсидії на комунальні послуги. Просила суд постановити рішення, яким визнати [PERSON], [INFO], [PERSON] [INFO] та [PERSON] 28 червня 1964 :оку народження, особами, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком № 76 по вулиці Мічуріна смт. Іларіонове Синельниківського району Дніпропетровської області. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі та просили їх задовольнити на підставах, які викладені в позовній заяві. Позивач додатково пояснила суду, що реєстрація в належному їй на праві власності житловому будинку відповідачів перешкоджає їй оформити субсидію на сплату комунальних послуг. Вона отримує мінімальну заробітну плату, у неї на утриманні є неповнолітня донька, яка не має самостійного джерела доходів, отже майже всі гроші витрачаються на оплату комунальних послуг і майже не залишається грошей на життя. Відповідач [PERSON], яка є рідною донькою позивачки після реєстрації шлюбу з [PERSON] проживає за адресою [INFO]. Вказаний будинок належить відповідачу [PERSON] на праві власності. У спірному будинку №76 по вул. Мічуріна в смт. Іларіонове відповідачі [PERSON] та [PERSON] ніколи не проживали, в будинку відсутні їх особисті речі. Були зареєстровані на їх прохання колишнім власником домоволодіння [PERSON], батьком позивачки, ще в 2003 році. Відповідач [PERSON], також , був прописаний зі згоди колишнього власника [PERSON] в 2008 році. В 2014 році, десь восени, вони припинили подружні стосунки і відповідач з цього часу в будинку не проживає і не користується ним. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання неодноразово не зявились по невідомим суду причинам, хоча про день та час слухання справи були повідомлені належним чином . Зазначені обставини підтверджуються повідомленнями про вручення поштового відправлення, які наявні в матеріалах справи ( а.с.66,69,71,87,89,91 та ін..) У звязку з неявкою відповідачів розгляд справи неодноразово відкладався. Суд приймає до уваги те, що відповідач [PERSON] надала довіреність на представництво її інтересів в суді [PERSON] ( а.с.36). За заявою представника відповідача [PERSON] судовий розгляд неодноразово призначався в режимі відеоконференцзвязку ( а.с.32, 56, 62, 73, 84, 95, 105). Ухвалою Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 19.04.2016 року судовий розгляд був призначений на 30.05.2016 року в режимі відео конференції ( а.с.105). 30 травня 2016 року до суду надійшла заява представника відповідача [PERSON]- [PERSON] про відкладення судового засідання у звязку з неможливістю проведення засідання в режимі відеоконференцзвязку. Суд прийшов до висновку, що відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] були безспірно обізнані про дату та час судового засідання 30 травня 2016 року, однак, зловживаючи своїми процесуальними правами не вжили заходів, спрямованих на явку в судове засідання, яке проводилось в приміщенні Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області, а наполягали на відкладенні судового засідання. У статті ст. 6\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено право на справедливий суд, що гарантує справедливий і публічний розгляд\~справи\~упродовж\~розумного строку\~ незалежним і безстороннім\~судом, встановленим законом, при визначенні цивільних\~прав\~і\~обов'язків\~особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред'являється особі. З положеннями Конвенції узгоджуються положення Постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 01.11.96 « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» . Пункт 1 визначає:« Відповідно до ст.8 Конституції в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституційні права та свободи людини і громадянина є безпосередньо діючими. Вони визначають цілі і зміст законів та інших нормативно-правових актів, зміст і спрямованість діяльності органів законодавчої та виконавчої влади, органів місцевого самоврядування і забезпечуються захистом правосуддя. Виходячи із зазначеного принципу та гарантування Конституцією судового захисту конституційних прав і свобод, судова діяльність має бути спрямована на захист цих прав і свобод від будь-яких посягань шляхом забезпечення своєчасного та якісного розгляду конкретних справ.» Суд враховує те, що статтями 5 та 10 ЦПК України закріплені принципи рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та здійснення судочинства на засадах змагальності. Аналогічні положення про принцип рівності закріплені в статті 129 Конституції України. Змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Принцип змагальності передбачає покладання тягаря доказування на сторони, покладання на них відповідальності за доведеність їхніх вимог чи заперечень, звільнення суду від обовязку збирання доказів. Принцип змагальності вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав, тобто обумовлює мотивацію поведінки сторін під час розгляду справи. Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України сторони та інші особи учасники процесу обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами це і є проявом змагальності та диспозитивності сторін. Стаття 10 ЦПК України, закріпивши принцип змагальності сторін, гарантує сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні процесуальні можливості з метою захисту їх порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів, в тому числі й щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 60 ЦПК), крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до цієї норми кожна сторона та інша особа, яка бере участь у справі, повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до частини 1 ст.11 ЦПК України: суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Дії представника відповідача [PERSON]- [PERSON] були спрямовані на затягування судового розгляду, що призводило до порушення строків розгляду справи по суті. Таким чином, суд вважає, що відповідачі про час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення , які є в матеріалах справи. Відповідно до абзаців 4, 5 ч. 5\~ст. 74 ЦПК України, у разі ненадання особами, які беруть участь у справі, інформації щодо їх адреси, судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. У разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за такою адресою, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. З урахуванням викладеного, суд прийшов до висновку, що неявка відповідача [PERSON] та її представника [PERSON] в судове засідання 30 травня 2016 року сталася повторно, причина неявки визнана судом не поважною. Відповідачі [PERSON] та відповідач [PERSON] повідомлені належним чином, не зявились в судове засідання з невідомих суду причин. Згідно ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, з урахуванням згоди позивача та її представника, вважає за необхідне розглянути справу на підставі наявних в ній доказів та винести заочне рішення. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, суд дійшов до такого висновку. Матеріалами справи підтверджується те, що позивач [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 27 січня 2012 року, посвідченого державним нотаріусом Другої синельниківської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області (реєстр № 2-226) є власником житлового будинку, розташованого за адресою: Дніпропетровська область, смт. Іларіонове, вулиця Мічуріна, № 76. Зазначена обставина підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину і витягом про державну реєстрацію прав КП « Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» № 33869010 від 18.04.2012 р. про реєстрацію права власності на вказане нерухоме майно на ім'я [PERSON] за № 2434926 у книзі 1 номер запису 35.( а.с.5,а.с.6). У цьому житловому будинку зареєстровані: 03 грудня 2004 року - дочка позивача [PERSON] та її чоловік [PERSON]; 05грудня 2008 року [PERSON]; 21 листопада 2008 року [PERSON], разом з неповнолітньою дочкою [PERSON] [INFO]. Зазначені обставини підтверджуються довідкою квартального комітету ( а.с.7) та копією домової книги ( а.с. 8-10). Згідно з довідкою КП « Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації№ №46 від 14.03.2016 року- за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності зареєстрований житловий будинок з господарськими спорудами №64 по вул. Шевченко в смт. Іларіонове Синельниківського району Дніпропетровської області. Отже, суд приходить до висновку, що відповідачі [PERSON] і [PERSON] забезпечені житловим приміщенням за іншою адресою, а саме в будинку №64 по вул. Шевченко в смт. Іларіонове Синельниківського району Дніпропетровської області. Будучі зареєстрованими за адресою [INFO] відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не проживають в цьому житловому приміщенні понад один рік. Окрім наведених фактів зазначені обставини підтверджуються поясненнями свідка [PERSON], яка пояснила суду, що позивач [PERSON]- це її родичка, а саме сестра чоловіка. Зазначену родину вона знає з 1998 року, проживає в сусідньому будинку №74 по вул. Мічуріна в смт. Іларіонове. Донька позивачки [PERSON] та її чоловік [PERSON] ніколи в будинку по вул. Мічуріна,76 не проживали, у них є власне житло за іншою адресою. Вони навіть ніколи не спілкуються з позивачкою. Прописані були за згодою дідуся [PERSON] Відповідач [PERSON] в спірному будинку не проживає з осені 2014 року. Раніше вона бачила, як він порався по господарству у дворі, а з цього часу свідок його не бачить. Позивачка повідомила їй, що вони розійшлися. Особистих речей відповідачів вона в будинку не бачила. Згідно ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом, відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік . Суд вважає доведеним те, що відповідачі не проживають у спірному будинку з власної ініціативи, отже відсутні будь-які поважні причини у звязку з якими відповідачі не проживають за місцем реєстрації понад один рік. Відповідно до статті 41 Конституції України- кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Право власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України і ст. 150 ЖК України, які передбачають, право власника використовувати приміщення для власного проживання, прижила пня членів своєї сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно Закону Україну «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ст. 7 « зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть.» Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ( спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із : зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається що положення ст. 7 цього закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин виникнення, зміни, чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим вимогу, як позбавлення права користуванні житловим приміщенням. З урахуванням викладеного суд прийшов до висновку, що позовні вимоги [PERSON]- є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved