Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з указаним позовом, послаючись на те, що з 02.01.2008 року працює на посаді медичної сестри у Житомирській обласній комунальній спеціалізованій аварійно-рятувальній службі Житомирської обласної ради, а 03.06.2014 року її було ознайомлено з наказом ЖОКСАРС від 03.06.2014 року № 26 «Про попередження щодо скорочення посади медичної сестри служби», згідно з яким її попередили про майбутнє скорочення займаної посади медичної сестри з 03.08.2014 року. Відповідачем 01.08.2014 року було видано наказ № 53, за яким займана нею посада скорочується з 03.08.2014 року. Її зауваження відносно того, що наказ не містить формулювання щодо її звільнення, а лише стосується скорочення посади медичної сестри, начальником [PERSON] залишені поза увагою та 04.08.2014 року позивач до роботи не була допущена, а натомість їй видали трудову книжку з внесенням запису від 03.08.2014 року про звільнення з роботи за ст. 40 п. 1 КЗпПУ «Про скорочення штатів» з посиланням на наказ ЖОКСАРС від 01.08.2014 року № 53. Рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 11.11.2015 року, залишеним без змін ухваолю Апеляційного суду Житомирської області, відмовлено у задоволенні її позову до ЖОКСАРС про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що наказ ЖОКСАРС від 01.08.2014 року № 53 «Про скорочення посади медичної сестри служби» не містить відповідного формулювання про звільнення, а говорить лише про скорочення посади медичної сестри, що не є тотожним. Видання наказу про скорочення посади не виключає необхідності видання наказу про звільнення з ініціативи адміністрації за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Суди також вказали, що за таких обставин відсутні підстави вважати, що трудові правовідносини між позивачем та ЖОКСАРС припинилися, отже такі правовідносини тривають по теперішній час. Відсутність наказу про звільнення виключає можливість поновлення на роботі та задоволення похідних вимог (стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди у разі незаконного звільнення). Крім того, суд дійшов висновку, що процедура звільнення її з роботи з ініціативи адміністрації ЖОКСАРС не доведена до кінця, про що зазначено в мотивувальній частині ухвали Апеляційного суду Житомирської області від 23.12.2015 року. Зробивши запис в її трудову книжку про звільнення з роботи, не видавши при цьому наказ про звільнення, відповідач в порушення положень трудового законодавства не звільнив її, а незаконно та безпідставно відсторонив її від роботи. Тому, уточнивши позовні вимоги, позивач просить: 1) визнати неправомірним її відсторонення від роботи на посаді медичної сестри Житомирської обласної комунальної спеціалізованої аварійно-рятувальної служби Житомирської обласної ради; 2) зобовязати Житомирську обласну комунальну спеціалізовану аварійно-рятувальну службу Житомирської обласної ради усунути перешкоди в реалізації нею права на працю та допустити її до роботи на посаді медичної сестри Житомирської обласної комунальної спеціалізованої аварійно-рятувальної служби Житомирської обласної ради; 3) стягнути з Житомирської обласної комунальної спеціалізованої аварійно-рятувальної служби Житомирської обласної ради на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 04.08.2014 року по день ухвалення рішення суду в розмірі 53543,88 грн. та моральну шкоду в сумі 10000,00 грн.; 4) зобовязати Житомирську обласну комунальну спеціалізовану аварійно-рятувальну службу Житомирської обласної ради внести запис у її трудову книжку про визнання недійсним запису в трудовій книжці від 03.08.2014 року за № 20 про звільнення її з роботи за ст. 40 п. 1 КЗпП України. Представник позивача у судовому засіданні також уточнив пункт 1 позовних вимог та просить визнати неправомірним недопуск позивача до роботи на посаді медичної сестри Житомирської обласної комунальної спеціалізованої аварійно-рятувальної служби Житомирської обласної ради, оскільки наказу про відстронення позивача від роботи роботодавець не видавав. Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали уточнені вимоги позову з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач пояснила, що після видання наказу про скорочення ї посади, тобто з 04.08.2014 року вона не була допущена до роботи, а в подальшому на її намагання потрапити на робоче місце 24.12.2015 року та 05.01.2016 року її не було допущено до роботи, при цьому керівник їй пояснив, що вона працювати не буде. 03.08.2014 року їй було видано трудову книжку, а з наказом № 53-а її не ознайомлювали. Представник позивача також пояснив, що наказ № 53-а про звільнення позивача з роботи був виданий відповідачем не 01.08.2014 року, як зазначено в ньому, а набагато пізніше, і він не доведений до відома позивачу. У судовому засіданні представники відповідача заперечували проти задоволення позову. Пояснили, що згідно затвердженого штатного розпису посада медичної сестри не передбачена, відповідач періодично залучав медичних працівників до виконання усіх необхідних робіт. У даний час немає рішення, яким встановлено незаконність звільнення позивача і прийнято рішення про поновлення на попередній роботі, тому вимога позивача про зобовязання внести зміни до запису в трудовій книжці задоволенню не підлягає. Твердження позивача про те, що вона неодноразово намагалася потрапити до свого робочого місця, проте начебто відповідач її не допускав не підтверджуються жодними належними та допустимими доказами. Крім того, немає жодного рішення, яке б породжувало правову підставу для застосування ст. 235 КЗпП України про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Між сторонами припинені трудові відносини у зв'язку зі скороченням посади медичної сестри, яку займала позивача, через що з 04.08.2014 року вона не працювала. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, представників відповідача, свідків, зясувавши всі обставини справи, дослідивши письмові матеріали справи та оцінивши надані сторонами докази, приходить до висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно наказу № 54 від 29.12.2007 роек позивач 02.01.2008 року була прийнята на посаду медичної сестри у Житомирську обласну комунальну аварійно-рятувальну службу, що убачається з копії її трудової книжки (а.с. 13). 03.06.2014 року начальником Житомирської обласної комунальної спеціалізованої аварійно-рятувальної служби видано наказ № 26 «Про попередження щодо скорочення посади медичної сестри служби», яким попереджено про скорочення посади з 03.08.2014 року медичну сестру [PERSON] (а.с. 14). Згідно наказу начальника Житомирської обласної комунальної спеціалізованої аварійно-рятувальної служби № 53 від 01.08.2014 року скорочено з 03.08.2014 року посаду медичної сестри [PERSON] (а.с. 50). З указаним наказом позивач ознайомлена 01.08.2014 року, про що свідчить її підпис, та зазначено про те, що вважає його незаконним. На підставі вказаного вище наказу 03.08.2014 року у трудову книжку позивача внесений запис про звільнення її з роботи за ст. 40 п. 1 КЗпПУ «За скороченням штатів». Як убачається з копії наказу № 53-А від 01.08.2014 року (а.с. 49), позивача звільнено з 03.08.2014 року з посади медичної сестри за ст. 40 п. 1 КЗпП України, за скороченням штатів. При цьому відомостей про ознайомлення позивача з наказом він не містить. У справі № 295/13590/14-ц Богунським районним судом міста Житомира 11.11.2015 року ухвалено рішення (а.с. 22, 23), залишене без змін ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 23.12.2015 року (а.с. 24, 25), яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Житомирської обласної комунальної спеціалізованої аварійно-рятувальної служби Житомирської обласної ради про визнання незаконними та скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. Вказаним рішенням встановлено, що накази № 26 «Про попередження щодо скорочення посади медичної сестри служби» від 03.06.2014 року та № 53 «Про скорочення посади медичної сестри служби» від 01.08.2014 року не можуть вважатися наказами про звільнення, оскільки в них не міститься відповідного формулювання. В матеріалах справи відсутній наказ про звільнення позивача з роботи, а тому відсутні підстави вважати, що трудові відносини припинилися. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON], надали показання про те, що вони були присутні під час того, як позивач в кінці грудня 2015 року (24.12.2015 року) та на початку січня 2016 року (05.01.2016 року) з'явилася на роботу в Житомирську обласну комунальну спеціалізовану аварійно-рятувальну службу, щоб приступити до виконання своїх обов'язків, але начальником [PERSON] вона не була допущена до роботи, поводився з нею грубо, ображав її, повідомив, що вона на підприємстві працювати не буде. Показання обох свідків узгоджуються між собою, не викликають сумнів, є послідовними та не суперечать поясненням позивача та її представника, а тому вважаються достовірними доказами. Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку він вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Згідно п. 1 ч.1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч. 2 ст. 47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. Згідно п. 2.5 Інструкції \~про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України\~від 29.07.1993 року № 58 з кожним записом, що заноситься до трудової книжки на підставі наказу (розпорядження) про призначення на роботу, переведення і звільнення власник або уповноважений ним орган зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особистій картці (типова відомча форма № П-2, затверджена наказом Мінстату України від 27.10.1995 року № 277, в якій має повторюватися відповідний запис з трудової книжки (вкладиша). Отже, оскільки звільнення працівника з роботи оформляється наказом (розпорядженням) власника або уповноваженого ним органу і з цим наказом працівник повинен бути ознайомлений, а як убачається з копії наказу № 53-А від 01.08.2014 року «Про звільнення медичної сестри [PERSON]І.» позивач не була обізнана про її звільнення, так як у ньому відсутній її підпис про ознайомлення з його змістом, у трудовій книжці також не міститься запису про звільнення позивача на підставі цього наказу, а також стороною відповідача не надано до суду інших доказів, які б підтверджували ознайомлення позивача з наказаом № 53-А, тому на переконання суду трудові відносини між сторонами не припинилися та тривають по теперішній час. З огляду на те, що представником відповідача не заперечувалося факту того, що з 04.08.2014 року позивач не працювала в Житомирській обласній комунальній спеціалізованій аварійно-рятувальній службі з тих підстав, що з 03.08.2014 року була звільнена, але у справі № 295/13590/14-ц рішенням Богунського районного суду міста Житомира від 11.11.2015 року встановлено, що внаслідок видання наказу від 01.08.2014 року № 53 «Про скорочення посади медичної сестри служби» трудові відносини між сторонами не припинилися, і також оскільки позивачем доведено факт її недопуску до роботи, в тому числі після набрання законної сили 23.12.2015 року рішенням Богунського районного суду міста Житомира 11.11.2015 року, а тому, суд вважає, що в період часу з 04.08.2014 року позивач перебуває у вимушеному прогулі з вини відповідача у звязку з незаконним недопуском її до роботи. У п. 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року (із змінами) роз'яснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачітрудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Судом встановлено, що середньоденна заробітна плата позивача за два останніх місяці фактичної роботи (за червень та липень 2014 року) становить 42,32 грн. згідно довідки відповідача від 18.11.2014 року № 97 (а.с. 89-а). Вимушений прогул позивача становить 739 робочих днів. Таким чином, сума середнього заробітку за вимушений прогул на день ухвалення рішення становить 31274,48 грн. (42,32 грн. 32 коп. х 739 днів). Окрім того, оскільки судом порушення трудових прав позивача, суд вважає необхідним зобовязати Житомирську обласну комунальну спеціалізовану аварійно-рятувальну службу Житомирської обласної ради внести запис у трудову книжку позивача про визнання недійсним запису в трудовій книжці від 03.08.2014 року за № 20 про звільнення її з роботи за ст. 40 п. 1 КЗпП України. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року (із змінами) розяснено, що за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема незаконного звільнення, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Вирішуючи питання про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, суд вважає, що внаслідок незаконного недопуску позивача з роботи, тривалість часу, протягом якого право позивача було порушеним з вини відповідача, позивачу було завдано моральних страждань, які вимагали від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Однак заявлений позивачем розмір на відшкодування заподіяної їй моральної шкоди нею достатньою мірою не підтверджений, а тому суд вважає за можливе частково задовольнити позов у цій частині і визначає, що на відшкодування моральної шкоди позивача з відповідача підлягає стягненню 1000,00 грн. Щодо стороку звернення до суду з позовом, суд вважає, що позивачем не пропущено визначений ст. 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду, зважаючи на те, що позов був поданий 03.02.2016 року, тобто в межах трьох місяців після набрання законної сили 23.12.2015 року рішенням Богунського районного суду міста Житомира 11.11.2015 року у справі № 295/13590/14-ц за її позовом до Житомирської обласної комунальної спеціалізованої аварійно-рятувальної служби Житомирської обласної ради, яким встановлено, що трудові відносини між сторонами не припинилися, і позивачем подано до суду позов з інших підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 2756,00 грн. судового збору, сплаченого позивачем за подання позову відповідно до заявлених вимог.

Outcome: partial