Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS] та зняття відповідача з реєстраційного обліку. Позовні вимоги мотивує тим, що вона є співвласником квартири [ADDRESS] . Відповідач членом сім`ї не являється, останні роки в квартирі не проживає, не є власником житла, жодних домовленостей і договорів з приводу користування квартирою не існує. Вказує, що місце перебування відповідача та засоби зв`язку із нею не відомі, а самостійно на зв`язок остання не виходить. Також позивач зазначає, що відповідач не несе тягар утримання житла в якому вона зареєстрована, особистих речей у квартирі [PERSON] не має, а реєстрація відповідача у квартирі суттєво впливає на обсяг нарахованої сплати за комунальні послуги. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 15.04.2019 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання (а.с. 17-18). 15 травня 2019 року до Дніпровського районного суду м. Києва надійшли пояснення від третіх осіб у справі, в яких просять провести розгляд справи у їх відсутності та вказують, що позовні вимоги підтримують. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] . [PERSON] позовні вимоги підтримала з викладених у позові підстав. Відповідач в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не подала. Положеннями ч. 1 ст. 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вищевикладеного та думки представника позивача, Дніпровським районним судом м. Києва в судовому засіданні протокольно постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Позивач являється власником 31/100 частки квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.10.2018 року, виданого державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Майхеркевич О.І., зареєстрованого в реєстрі за № 4-492, що також підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 161124465 від 26.03.2016 року (а.с. 9, 10-10 зв.). Іншими співвласниками квартири [ADDRESS] являються [PERSON] та [PERSON] , згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого 09.12.1998 року Відділом приватизації комунального житлового фонду Дарницької райдержадміністрації. За повідомленням позивача, відповідач у спірній квартирі не проживає понад три роки. Про обставини не проживання відповідача з 2015 року у квартирі [ADDRESS] свідчать акти від 15.08.2018 року та від 05.12.2018 року, затверджені начальником ЖЕД-404 (а.с. 7, 8). Відповідно позову та письмових пояснень третіх осіб у справі, відповідач не являється членом сім`ї співвласників вищевказаної квартири. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно ст. 150 Житлового кодексу України власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. Відповідно положень ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У пункті 33 постанови № 5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз`яснив, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України також зазначив, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 755/5870/17-ц, з огляду на статтю 156 ЖК Української РСР, статтю 391 ЦК України право членів сім`ї (зокрема колишніх членів сім`ї) власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (колишні члени сім`ї - за відсутності між ними договірних відносин, зокрема найму, оренди тощо) втрачають право користування цим приміщенням. Отже, за вищезазначених обставин судом встановлено, що відповідач не проживає у спірній квартирі, не є членом сім`ї співвласників житла, будь які домовленості між сторонами та третіми особами з приводу користування житловим приміщенням відсутні, реєстрація відповідача призводить до того, що позивач несе додаткові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, у зв`язку з чим позивачу, яка є співвласником квартири [ADDRESS] , відповідач чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням, позивач не може належним чином користуватися та розпоряджатися вказаною квартирою, а тому права позивача підлягають захисту, з огляду на вимоги ст. 391 ЦК України, шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування зазначеною квартирою. З урахуванням викладеного позов у вказаній частині підлягає задоволенню, так як знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. У решті заявлених вимог слід зазначити наступне. Відповідно до частини першої ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином відсутні підстави задоволення позовних вимог у частині зняття [PERSON] з реєстраційного обліку, оскільки наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, відповідно до вищезазначеного закону є підставою для зняття особи з реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір в дохід держави у розмірі 768 грн. 40 коп. (а.с. 4).

Outcome: partial