Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів та надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини та виготовлення документів для тимчасового виїзду без згоди батька, посилаючись на те, що перебувала в шлюбі з відповідачем з 10 грудня 2011 року, який розірвано 11 серпня 2016 року. Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. 4 жовтня 2013 року відповідач був затриманий працівниками міліції та вироком Кремінського районного суду Луганської області від 5 жовтня 2014 року засуджений за кримінальне правопорушення за ст. 187 ч. 3 КК України та відбуває покарання на тимчасово непідконтрольній Україні території. З лютого 2014 року відповідач ухиляється від покладеного обов'язку по утриманню дитини. Позивач вказує, що самостійно утримує дитину, піклується про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, натомість відповідач ухиляється від виконання своїх обов'язків стосовно малолітнього сина, контактів з сином не підтримує, місцезнаходження його невідоме,матеріально не допомагає, а тому відповідач не може отримати від нього дозвіл на виїзд малолітнього за межі України, що шкодить інтересам малолітнього, не сприяє його всебічному та гармонійному розвитку. На підставі викладеного позивач просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання сина у розмірі 1 / 4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову до повноліття дитини, надати їй дозвіл на виїзд малолітнього за межі України до Російської Федерації та виготовлення документів для тимчасового виїзду без згоди батька до закінчення відбування покарання відповідачем - 4 жовтня 2020 року. Позивач та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, надали заяву, в якій позов підтримали повністю, справу просили розглянути за їх відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду цивільної справи повідомлений належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних доказів по справі, з постановленням заочного рішення. 16 грудня 2016 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, вважає заяву в частині надання права на виїзд малолітнього такою, що підлягає задоволенню. З огляду на викладене суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін та третьої особи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов обґрунтованим та таким, що підлягає повному задоволенню на підставі наступного. Як встановлено в судовому засіданні, сторони перебували в шлюбі з 10 грудня 2011 року, який розірвано рішенням Кремінського районного суду Луганської області (а.с. 6). [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] (а.с. 7). Вироком вказаного суду [PERSON] засуджений за ст. 187 ч. 3 КК України до покарання у виді семи років позбавлення волі з його відбуванням в кримінально-виконавчій установі закритого типу (а.с. 8-10). Довідкою підтверджено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] (а.с. 25). Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, вусіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст. 313 ч. ч. 1,3,4 ЦК України фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом. Статтею 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ст. 154 ч. 2 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Нормами ч.ч. 1-3 ст. 181 СК України передбачено, що способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 1 ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст.ст. 1,2 «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» громадянин України має право виїхати з України, крім випадків, передбачених цим Законом, та в'їхати в Україну. На громадян України, які звернулися з клопотанням про виїзд з України, поширюються усі положення чинного законодавства, вони користуються всіма правами і несуть встановлені законом обов'язки. За громадянами України зберігаються на її території майно, кошти, цінні папери та інші цінності, що належать їм на праві приватної власності. Будь-яке обмеження їх громадянських, політичних, соціальних, економічних та інших прав не допускається. Порядок в'їзду до іноземної держави регулюється законодавством відповідної держави. Громадянин України ні за яких підстав не може бути обмежений у праві на в'їзд в Україну. У передбачених міжнародними договорами України випадках замість документів (зокрема паспорту), зазначених у частині першій цієї статті, для виїзду з України і в'їзду в Україну можуть використовуватися інші документи. Правилами перетинання державного контролю громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження правил перетинання державного контролю громадянами України» зокрема передбачено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Враховуючи наведене суд вважає, що сторони перебували в шлюбі, який на даний час розірваний, мають спільну дитину - сина [PERSON]. Внаслідок вчинення одним із подружжя, а саме відповідачем [PERSON], корисливого кримінального правопорушення він засуджений до покарання у вигляді позбавлення волі та реального відбуття строку, з ним відсутній зв'язок як такий, оскільки листування з окупованим територіями не відбувається, інші засоби зв'язку з засудженим відповідачем відсутні. Відповідач не спілкується з позивачем та сином, матеріальної допомоги на його утримання не надає, не піклується про його фізичний, моральний та духовний розвиток, відбував покарання на території України, яка згодом була окупована та на даний час є непідконтрольною українській владі, встановити чи дійсно він перебуває та вказаній території неможливо. Позивач самостійно несе тягар утримання малолітнього сина та забезпечує його сталий розвиток. Все це призвело до позбавлення дитини належної батьківської опіки зі сторони відповідача, права дитини на вільне пересування за межі України для відпочинку, оздоровлення, розширення кругозору дитини, всебічного розвитку, матеріального забезпечення дитини. Мати має змогу та бажання надати дитині такі елементарні умови. Тому позов про стягнення аліментів у розмірі 1 / 4 частини всіх видів заробітку з відповідача, надання дозволу позивачеві на виїзд і виготовлення документів для тимчасового виїзду або супроводу малолітнього [PERSON] без згоди одного з батьків - відповідача [PERSON] до РФ, відповідає обставинам та підлягає задоволенню у повному обсязі. Рішення в межах сплати аліментного платежу за один місяць відповідно до ст. 367 ЦПК України підлягає негайному виконанню . Відповідно до ст. 88 ЦПК України судовий збір за майновий позов у вигляді аліментів підлягає стягненню з відповідача на розрахунковий рахунок суду. На підставі викладеного, ст.ст. 141, 154, 180, 181, 184 СК України, ст. 313 ЦК України ст.3 Конвенції про права дитини, ст.ст. 1,2 ЗУ «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України», п.4 Правил перетинання державного контролю громадянами України, затверджених постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження правил перетинання державного контролю громадянами України» та

Outcome: approved