Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-03 00:00:00

позивач звернулпся до суду з позовом про захист авторського права, покликаючись на те, що нею в 2011 році було створено твір образотворчого мистецтва - картину під назвою «[INFO]» та в 2012 році твір образотворчого мистецтва - картину під назвою «[INFO]». Авторство позивача підтверджується її підписом на кожній картині відповідно до ст.11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» та позивачем зареєстровано авторське право у встановленому законом порядку. 01 вересня 2017 року вона дізналася про, те що в магазині «[INFO]», господарську діяльність в якому здійснює ФОП [PERSON], за адресою: [ADDRESS], розповсюджено товари: «Блокнот» штрих код-4820097120988 на лицевій стороні якого використано частину картири позивача «[INFO]» та «Блокнот» штрих код-4820097120513 на лицевій стороні якого використано частину картири позивача «[INFO]». Зазначає, що товари, що реалізуються відповідачем є контрафактним товаром, так як містять в своїй структурі належні виключно позивачу об'єкти авторського права, хоча позивач не надавала дозвіл на використання ні творів, ні їх самостійних частин. Вважає, що вказаними діями відповідача порушено її авторські права. Просить стягнути з відповідача на її користь компенсацію в розмірі 20 мінімальних заробітних плат та накласти на ФОП [PERSON] штраф у розмірі 10,00% суми, присудженої на користь позивача, а також покласти на відповідача судові витрати. Відповідача належним чином повідомлено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, направлено ухвалу про відкриття провадження у справі рекомендованою поштовою кореспонденцією, що стверджується наявними у матеріалах справи повідомленнями про вручення поштового відправлення, одне з яких повернулось до суду за закінченням терміну зберігання 22 серпня 2018 року та інше, яке отримано відповідачем 17 вересня 2018 року, однак відповідач не подала до суду відзив на позовну заяву, а відтак суд вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній даних та доказів. Представник третьої особи подав до суду пояснення на позовну заяву, у яких позов заперечує в повному обсязі, покликається на те, що позивачем не доведено порушення її прав саме відповідачем, оскільки не можливо встановити придбання позивачем саме продукції із її творами у відповідача. Крім того, виходячи із вартості реалізованих відповідачем, на думку позивача, творів, зазначенв позивачем сума компенсації є явно не співмірною. Вважає, що позивачем не доведено використання відповідачем об'єкту авторського права. Просить у задоволенні позову відмовити. У зв'язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази, наявні у матеріалах заяви суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Судом встановлено, що 12 вересня 2017 року позивачу [PERSON] видано свідоцтво про реєстрацію авторського права на твір [NUMBER] на «Збірник творів образотворчого мистецтва художниці [PERSON]», в тому числі картин під назвами «[INFO]» та «[INFO]». Крім того, у матеріалах справи відсутні докази іншого авторства зазначених творів, а відтак суд переконаний, що саме позивач [PERSON] є автором даних творів. 01 вересня 2017 року в магазині «[INFO]», господарську діяльність в якому здійснює ФОП [PERSON], за адресою: [ADDRESS], розповсюджено товари: «Блокнот» штрих код-4820097120988 на лицевій стороні якого використано частину картири позивача «[INFO]» та «Блокнот» штрих код-4820097120513 на лицевій стороні якого використано частину картири позивача «[INFO]». Згідно інформації, що міститься на вищевказаних товарах, замовником (виробником) таких товарів та примірників твору позивача є ТзОВ «Компанія Фреш». Факт розповсюдження та продажу даних товарів підтверджується товарним чеком ФОП [PERSON] №12046 від 01 вересня 2017 року. Крім того, суд відхиляє покликання третьої особи на відсутність доказів придбання у відповідача ФОП [PERSON] саме продукції із творами позивача, оскільки з долученого до матеріалів справи відеозапису чітко вбачається, що продавець надала та продала покупцю продукцію, а саме два блокноти, із творами позивача. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1, ст. 11 Закону України «Про авторське право і суміжні права» та ч. 1 ст. 435 ЦК України первинним суб'єктом авторського права є автор твору, фізична особа, яка своєю творчою працею створила твір. За відсутності доказів іншого автором твору вважається особа, зазначена як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). У абзаці 1 п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 2010 року № 5 «Про застосування судами норм законодавства у справах про захист авторського права і суміжних прав» судам роз'яснено, що авторське право виникає в силу факту створення інтелектуальною творчою працею автора або співавторів твору науки, літератури і мистецтва. Твір вважається створеним з моменту первинного надання йому будь-якої об'єктивної форми з урахуванням суті твору (зокрема, письмової форми, електронної форми, речової форми). Якщо не доведено інше, результат інтелектуальної діяльності вважається створеним творчою працею. До майнових прав автора належить виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами, а саме дозволяти або забороняти, зокрема розповсюдження творів шляхом продажу, відчуження іншим способом, а також подання своїх творів до загального відома публіки таким чином, що її представники можуть здійснити доступ до творів з будь-якого місця і будь-який час за їх власним вибором (ст. ст. 440, 441 ЦК України, ст. 15 Закону України «Про авторське право і суміжні права »). В абзаці 5 ст. 1 Закону України « Про авторське право і суміжні права » визначено, що « виключне право - майнове право особи, яка має щодо твору, виконання, постановки, передачі організації мовлення, фонограми чи відеограми авторське право і (або) суміжні права, на використання цих об'єктів авторського права і (або) суміжні права, на використання цих об'єктів авторського права і (або) суміжних прав лише нею і на видачу лише цією особою дозволу чи заборону їх використання іншим особам у межах строку, встановленого цим Законом ». Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України « Про авторське право і суміжні права » до майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) належать: виключне право на використання твору; виключне право на дозвіл або заборону використання твору іншими особами. Згідно з п. 7 ч. 1 ст. 441 ЦК України використанням твору є, зокрема його продаж. Відповідно до частини першої статті 50 Закону України « Про авторське право і суміжні права» вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав та їх майнові права є порушенням авторського права. При порушенні будь-якою особою авторського права і (або) суміжних прав, передбачених статтею 50 Закону України «Про авторське право і суміжні права», суб'єкти авторського права і (або) суміжних прав мають право звертатися до суду за захистом свого авторського права і (або) суміжних прав (частина перша статті 52 Закону України « Про авторське право і суміжні права »). Враховуючи наведене, правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові №369/508/16-ц від 26 квітня 2018 року, а також те, що ТзОВ «Компанія Фреш» або відповідачем не надано суду жодних доказів надання згоди позивачем [PERSON] відповідачу на розповсюдження її творів, авторські права на які належать їй, відповідач ФОП [PERSON], здійснивши продаж товарів, а саме: «Блокнот» штрих код-4820097120988 на лицевій стороні якого використано частину картири позивача «[INFO]» та «Блокнот» штрих код-4820097120513, без дозволу автора, порушила авторські права позивача. Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами норм законодавства про захист авторського права і суміжних прав» від 04.06.2010 року № 5 належним відповідачем у справі про захист авторського права і (або) суміжних прав є особа, яка своїми діями порушила особисті немайнові чи майнові права суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав. Згідно з п. «г» ч. 1, 2 ст. 52 Закону України «Про авторське право і суміжні права», яка узгоджується з п. 42 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України за захистом свого авторського права і (або) суміжних прав суб'єкти авторського права та суміжних прав мають право подавати позови про відшкодування збитків (матеріальної шкоди), включаючи упущену вигоду, або стягнення доходу, отриманого порушником внаслідок порушення ним авторського права і (або) суміжних прав, або виплату компенсацій. Розмір компенсації визначається судом, виходячи з позовних вимог, однак не може бути меншим від 10 і не може перевищувати 50000 мінімальних заробітних плат. При визначенні відповідної компенсації суд виходить з приписів пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VII. Так, відповідно до пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України» від 06 грудня 2016 року №1774-VII мінімальна заробітна плата після набрання чинності цим Законом не застосовується як розрахункова величина для визначення посадових окладів та заробітної плати працівників, та інших виплат. До внесення змін до законів України щодо незастосування мінімальної заробітної плати як розрахункової величини вона застосовується у розмірі 1600,00 грн. Виплата компенсації за порушення майнових авторських прав підпадає під ознаки «інших виплат», про які йдеться у Законі України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України», тобто розмір мінімальної заробітної плати, визначений Законом України «Про авторське право і суміжні права» на час прийняття рішення у справі, не підлягав застосуванню як розрахункова величина при визначенні компенсації. Зазначеним спростовується твердження позивача про наявність підстав для застосування мінімальної заробітної плати у розмірі 3200,00 грн. як розрахункової величини у визначенні суми компенсації, яка підлягає стягненню з відповідача. Тому, виходячи з розрахункової величини розміру мінімальної заробітної плати у сумі 1600,00 грн., та з урахуванням вимог справедливості, добросовісності та розумності слід стягнути з відповідача компенсацію за порушення авторських прав позивача у сумі 32000,00 грн. (16000,00 грн. х 2твори). Крім того, суд критично оцінює покликання представника третьої особи на неспівмірність вартості реалізації товарів із творами, автором яких є [PERSON] та компенсації, оскільки відповідачем не спростовано жодних тверджень та обгрунтувань позивача, не надано суду жодних належних, допустимих, достатніх та достовірних доказів вартості реалізації таких товарів. Згідно ч. 3 ст. 52 ЗУ «Про авторське право і суміжні права» суд може постановити рішення про накладення на порушника штрафу у розмірі 10 відсотків суми, присудженої судом на користь позивача. На основі наведеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід Державного бюджету України штраф у розмірі 3200,00 грн. Крім того, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, суд вважає, що з відповідача слід також стягнути на корсить позивача 704,80 грн. сплаченого судового збору. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли ствердження у судовому засіданні, а тому позов слід задовольнити повністю.

Outcome: approved