Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищезазначеним позовом. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що їй, її померлому у 2016 році чоловіку, [PERSON], їхній доньці, [PERSON] (у шлюбі [PERSON]) та їхньому сину, [PERSON] (у шлюбі [PERSON]) на праві спільної часткової власності у рівних частках належала 3-х кімнатна квартира [ADDRESS]. Позивач та її чоловік припинили шлюбні відносини 18.01.2000 року, про що складений актовий запис №11. Після смерті колишнього чоловіка позивача, якому належана 1/4 частка вищезазначеної квартири, відкрилася спадщина на цю частку квартири. У зв'язку з тим, що батьки померлого чоловіка позивача та його син відмовилися від спадщини на користь його доньки, 17.02.2017 року [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/5 частку спірної квартири. При цьому, 17.02.2017 року відповідач по справі також отримала свідоцтво на спадщину за законом після смерті [PERSON] на 1/20 частку цієї квартири. Таким чином, після прийняття спадкоємцями спадщини квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності учасникам справи у таких частках: позивачу по справі належить 1/4 частка, [PERSON] - 1/4 частка, [PERSON] - 9/20 часток (1/4 + 1/5), відповідачу по справі - [PERSON] - 1/20 частка. Після смерті колишнього чоловіка позивача, [PERSON], у серпні 2016 року відповідач самовільно змінила замки у квартирі та стала перешкоджати позивачу та іншим співвласникам квартири проживати в ній. Позивач із сином та донькою неодноразово зверталися до відповідача з проханням надати їм ключі від квартири для реалізації свого права власності на житло, але вона їм відмовила в цьому. На теперішній час позивач із донькою змушені проживати у м. Запоріжжі у квартирі матері позивача, а її син знімає квартиру. Другого власного житла ні позивач, ні її діти не мають. Добровільно впустити позивача з дітьми у спірну квартиру відповідач не бажає. Це чинить їм перешкоди у праві володіння, користування та розпорядження їхнім майном (квартирою) на власний розсуд. Як зазначає позивач, згідно часток у праві спільної часткової власності на квартиру її частка дорівнює 11,07 кв.м, частка доньки - 19,93 кв.м., частка сина - 11,07 кв.м., частка відповідача - 2,21 кв.м житлової площі у зазначеній квартирі. Незважаючи на те, що позивач та її діти є співвласниками вищезазначеної квартири, відповідач сама користується нею за призначенням і фактично квартира знаходиться у її повному користуванні. У зв'язку з цим позивач просить суд винести рішення, яким усунути перешкоди у здійсненні нею права спільної часткової власності шляхом вселення її у квартиру [ADDRESS], встановити порядок користування вказаною квартирою між її співвласниками із урахуванням розміру часток кожного із них, розділити особові рахунки по оплаті житлово-комунальних послуг по утриманню спірної квартири шляхом укладання Комунальним унітарним підприємством «Житло-Сервіс» Пологівської міської ради із [PERSON], [PERSON] та [PERSON] окремих особових рахунків по оплаті житлово-комунальних послуг по утриманню квартири з урахуванням встановленого порядку користування квартирою. Позивач заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, які викладені у позовній заяві. Під час розгляду справи вона додатково зазначила, що вона виписалася із спірної квартири після розлучення із померлим колишнім чоловіком на прохання останнього, оскільки він мав намір жити там із новою дружиною. Незадовго до смерті колишнього чоловіка вона надавала йому довіреність на продаж цієї квартири, але продати квартиру за життя він не встиг. Вона намагалася вирішити питання про продаж квартири із відповідачем, але так і не вдалося досягти з нею згоди з даного питання. Окрім того, вона приблизно влітку 2017 року намагалася зайти до спірної квартири, використовуючи ключі, якими користувався її померлий колишній чоловік і які їй передали його батьки. Однак, відчинити двері квартири цими ключами вона не змогла, з чого вона зробила висновок, що відповідач змінила замки. Також вона зверталася до поліції з даного приводу, але їй було відмовлено. Представник позивача [PERSON] під час розгляду справи заявлені вимоги підтримав у повному обсязі і просив позов задовольнити. Додатково він зазначив, що позивач та її діти є співвласниками спірної квартири, але вони на даний час у ній не проживають, оскільки у цьому їм перешкоджає відповідач, яка приблизно у серпні 2016 року змінила замки від вхідних дверей. Позивач та її діти іншого житла не мають. Досягти згоди щодо продажу цієї квартири з відповідачем не виявилося можливим незважаючи на неодноразові спроби вирішити у позасудовому порядку дане питання. Тому позивачем і було запропоновано вирішити питання щодо порядку користування квартирою у судовому порядку з урахуванням часток кожного із співвласників та на засадах гендерної рівності. Окрім того, він зазначив, що факт непроживання позивача та її дітей у спірній квартирі та несплати за неї комунальних платежів у жодному разі не є підставою для позбавлення їх права власності. Також він звернув увагу та те, що відповідач без згоди інших співвласників квартири із порушеннями вимог чинного законодавства зареєструвала у спірній квартирі свого сина. Відповідач до суду для участі у розгляді справи не з'явилася, але подала заяву про розгляд справи за її відсутності, але за участі її представника. Представник відповідача [PERSON] проти позову заперечувала з підстав, які викладені у письмовому відзиві на позовну заяву. Окрім того, вона додатково зазначила, що заявлені позовні вимоги належним чином не обґрунтовані посиланнями на норми чинного законодавства. Позивач та її діти тривалий час за домовленістю із померлим чоловіком відповідача не зареєстровані та не проживають у спірній квартирі та витрати на її утримання не несуть. При цьому, позивач добровільно виписалася із спірної квартири і на даний час проживає і працює у м. Запоріжжі. Чинне законодавство не містить норми, яка б регулювала запропонований позивачем порядок користування спірною квартирою. Навпаки, цей порядок порушує вимоги чинного законодавства, оскільки позивач фактично пропонує перетворити квартиру на гуртожиток, а для цього визначений окремий порядок, якого позивач не дотрималася у даному випадку. На її думку, фактично позивач заявляє вимоги про поділ квартири, яка є неподільною річчю і є єдиним житлом відповідача. Тому у даному випадку позивач мала б ставити вимоги про відшкодування відповідачеві вартості її частки квартири. Окрім того, позивач пропонує виділити відповідачеві одну кімнату, але нею не враховано, що у спірній квартирі на даний час зареєстрований також і повнолітній син відповідача, з яким відповідно до вимог чинного законодавства вона в одній кімнаті не може проживати, оскільки вони є особами різної статі. Тому вона просила у задоволенні позову відмовити. Третя особа - [PERSON] під час розгляду справи повністю підтримала заявлені її матір'ю позовні вимоги до відповідача і просила їх задовольнити. Вона є співвласником квартири [ADDRESS]. Також вона пояснила, що з батьком спілкувалася до його смерті. Останнім часом він жив переважно у своїх батьків, оскільки посварився із відповідачем. Їй відомо що за життя її батька мали місце розмови про продаж спірної квартири, але батько не встиг її продати. З відповідачем вона також намагалася домовитися про продаж квартири, але та не відповідала на телефонні дзвінки і була відсутня за місцем роботи. Також їй відомо, що мати намагалася вести перемови з відповідачем про продаж квартири, але вони не дійшли згоди. Вона з матір'ю намагалася потрапити до спірної квартири після смерті батька, але ключі не підійшли до замка. На даний час вона зі своїм чоловіком живе у квартирі своїх дідуся та бабусі, але вони наполягають на тому, щоб вони з чоловіком виїхали з цієї квартири. Іншого житла вона не має. Третя особа - Комунальне унітарне підприємство «Житло-Сервіс» Пологівської міської ради для розгляду справи не направило свого уповноваженого представника, хоча було належним чином повідомлене про дату, час та місце сурового розгляду справи, але від нього до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності його представника, а також письмові пояснення щодо заявлених позовних вимог. При цьому, у вказаних поясненнях, зокрема, зазначено, що вирішення питання про розподіл особових рахунків можливе лише за добровільної згоди всіх співвласників квартири, а [PERSON] такої згоди не надавала. Тому вирішення даного питання можливе у судовому порядку. Третя особа - [PERSON] до суду для участі у розгляді справи не з'явився, але подав заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій також вказав, що заявлені позовні вимоги він підтримує і заперечень не має. Допитаний судом свідок [PERSON] суду повідомив, що він жив поряд із [PERSON] і працював разом із ним деякий час. Йому відомо, що спочатку [PERSON] жив із [PERSON] та дітьми у квартирі у будинку по [ADDRESS], а після розлучення у цій квартирі він жив разом із [PERSON] та її сином. Після смерті [PERSON] у квартирі на даний час живе [PERSON], тобто відповідач, разом зі своїм сином, яких він періодично зустрічає на сходинковій площадці поряд із їхньою квартирою. На підставі ч.1 ст.247 ЦПК України під час розгляду справи судом здійснювалося повне фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, а також свідка, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх дослідженими у судовому засіданні доказами, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Як вбачається із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається із наявної у матеріалах справи копії свідоцтва про право власності на житло від 18.10.2000 року [NUMBER], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності у рівних частках належала 3-х кімнатна квартира [ADDRESS]. Згідно зі ст. 1216 та ст.1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України). Із наявної у матеріалах справи копії повторного свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 18.08.2016 року встановлено, що [INFO] у віці 52 років помер [PERSON]. Як вбачається із копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.02.2017 року [PERSON] отримала після смерті батька у спадок 1/5 частку квартири [ADDRESS]. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 17.02.2017 року [PERSON] отримала після смерті чоловіка у спадок 1/20 частку квартири [ADDRESS]. Аналогічні відомості містяться також і у долученій до матеріалів справи копії інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 06.12.2017 року. Як вбачається із копії технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] після прийняття спадкоємцями спадщини позивачу [PERSON] належить 1/4 частка у праві власності на вказану квартиру, [PERSON] - 1/4 частка, [PERSON] - 9/20 часток (1/4 + 1/5) та відповідачу по справі [PERSON] - 1/20 частка. Також із вказаної копії технічного паспорту встановлено, що спірна квартира складається із 3-х кімнат загальною площею 69,7 кв.м, житловою площею 44,3 кв.м, у тому числі: 1-а кімната має площу 18,8 кв.м., 2-а кімната -15,7 кв.м, 3-я кімната - 9,8 кв.м, кухня - 8,5 кв.м, ванна кімната - 2,5 кв.м., вбиральня - 1,2 кв.м., коридор - 8,9 кв.м, вбудована шафа - 1,5 кв.м, балкон - 1,1 кв.м, лоджія - 1,7 кв.м. При цьому, всі три кімнати є ізольованими та мають самостійні входи. Як встановлено із копії паспорта позивача, вона з 07.03.2002 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до копії Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 19.08.2017 року [PERSON] після укладення шлюбу змінила прізвище на «[PERSON]». Окрім того, як вбачається із [PERSON] з Єдиного демографічного реєстру щодо реєстрації місця проживання від 30.11.2017 року, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до копії Свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 03.09.2011 року [PERSON] після укладення шлюбу змінив прізвище на «[PERSON]». Окрім того, як вбачається із копії паспорта [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Як встановлено із копії паспорта відповідача, вона з 31.07.2003 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. Окрім того, як встановлено із наявної у матеріалах справи копії паспорта [PERSON], він із 07.02.2014 року також зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. При цьому, із пояснень учасників справи та свідка судом встановлено, що на даний час у спірній квартирі фактично проживають відповідач та її син [PERSON], а позивач та її діти - треті особи, не мають доступу до належних їм часток квартири. У той же час, як вбачається із пояснень представника відповідача, яка висловлює у даній справі позицію відповідача, відповідач не заперечує, що вона не надає доступу позивачу та її дітям до спірної квартири. При цьому, вона свою позицію обґрунтовує відсутністю у них реєстрації у цій квартирі, а також тим, що вони свого часу добровільно залишили квартиру, на даний час вони не здійснюють її утримання та не сплачують за комунальні послуги. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. При цьому, використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. У ст. 13 Конституції України закріплено, що власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Аналогічні положення містяться й у ст. 319 ЦК України. Власність не тільки надає переваги тим, хто її має, а й покладає на них певні обов'язки. Це конституційне положення пов'язане з принципом поєднання інтересів власника, суспільства та інших власників і користувачів об'єктами власності. Власність зобов'язує власника використовувати свою власність не тільки у своїх інтересах, а й поважати інтереси інших людей, всього суспільства. Держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання та гарантує їм рівність перед законом. Порушення прав власників з боку держави, громадянина чи юридичної особи зумовлює настання відповідних правових наслідків. Громадяни користуються рівними умовами захисту права власності. Володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не призвели до позбавлення володіння майном, а також вимагати відшкодування завданих цим збитків. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Але, здійснюючи свої права, власник зобов'язаний не порушувати права, свободи, гідність та охоронювані законом інтереси громадян, суспільства, не завдавати шкоди навколишньому середовищу, не погіршувати природну якість землі, води, інших об'єктів природи. Під час здійснення своїх прав і виконання обов'язків власник зобов'язаний додержуватись моральних засад суспільства. Аналогічних висновків дійшов і Верховний Суд у постанові від 28.03.2018 року у справі № 754/13840/15-ц (провадження № 61-2196св18). Відповідно до пункту 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення статті 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому, суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Судом на підставі зібраних у справі доказів встановлено, що позивач є власником 1/4 частки спірної квартири, а відповідач, яка є власником 1/20 частки спірної квартири, своїми діями, які виразилися у ненаданні допуску позивача та її дітей до квартири, чинить перешкоди у користуванні позивачем спільним майном. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У даному випадку спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Тому критерій необхідності виділення в користування кожному зі співвласників ізольованого приміщення, особливо, якщо при цьому неможливо забезпечити відповідність ідеальних часток реальним, не є обов'язковим. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року в справі № 6-1500цс15, а також у постанові Верховного Суду від 04 квітня 2018 року в справі № 61-3994св18. Наведене спростовує твердження представника відповідача про необґрунтованість позовних вимог позивача та неправомірність обраного нею способу захисту її порушених прав. Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За положеннями ст. 155 ЖК України власника квартири не може бути позбавлено права користування жилим приміщенням крім випадків, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача в частині вселення її у спірну квартиру. При цьому, суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на добровільне виселення позивача та її дітей зі спірної квартири, а також зняття із реєстрації у ній та нездійснення оплати комунальних послуг, оскільки чинне законодавство не передбачає відповідних підстав для позбавлення особи її непорушного права власності на житло. У зв'язку з цим суд не враховує надані відповідачем та її представником копії договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій від 26.01.2018 року, типового договору про надання населенню послуг з водопостачання та водовідведення від 22.09.2008 року і довідки про відсутність заборгованості по квартплаті, тим більше, що два останні документи складені на ім'я померлого [PERSON] Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як зазначалося вище, позивач у даному позові висуває вимоги про встановлення порядку користування квартирою [ADDRESS] шляхом виділення у користування позивачу та третій особі [PERSON] кімнати площею 18,8 кв.м з балконом площею 1,1 кв.м; третій особі [PERSON] - кімнати площею 15,7 кв.м з лоджією площею 1,7 кв.м; відповідачу [PERSON] - кімнати площею 9,8 кв.м. При цьому, вона просить залишити в загальному користуванні усіх співвласників квартири кухню площею 8,5 кв.м, ванну кімнату площею 2,5 кв.м, вбиральню площею 1,2 кв.м, коридор площею 8,9 кв.м. Як зазначалося вище, із копії технічного паспорта на спірну квартиру судом встановлено, що всі три кімнати у квартирі є ізольованими, мають самостійні входи. Також судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить 1/4 ідеальна частка вказаної квартири, [PERSON] - 1/4 ідеальна частка вказаної квартири, [PERSON] - 9/20 ідеальних часток (1/4 + 1/5) вказаної квартири та відповідачу [PERSON] - 1/20 ідеальна частка вказаної квартири. Зважаючи на викладене, а також враховуючи, що сторонами у справі не оспорюється відсутність добровільної згоди на визначення порядку користування спільною квартирою, беручи до уваги розміри часток усіх співвласників спірної квартири, суд приходить до висновку, що запропонований позивачем порядок користування квартирою найбільш повно враховує права усіх без виключення співвласників квартири, у тому числі й відповідача, частка якої у спірній квартирі є дуже мізерною. При цьому, у даному випадку квартира не набуває статусу гуртожитку, як на тому наполягає представник відповідача, оскільки, зважаючи на викладене, факт визначення порядку користування нею між співвласниками не можна розцінювати як зміну цільового призначення та статусу даного об'єкта нерухомості. Також зважаючи на викладене вище суд не бере до уваги посилання представника відповідача на той факт, що питання про визначення порядку користування квартирою у даному випадку має бути вирішене виключно у позасудовому порядку шляхом укладення відповідної угоди. При цьому, суд вважає дане твердження представника відповідача таким, що без достатніх правових підстав обмежує право позивача на судовий захист її порушених прав. У зв'язку з цим суд також вважає необґрунтованими посилання відповідача на неможливість виділення їй лише 1 кімнати у квартирі, зважаючи на факт реєстрації у цій квартирі її повнолітнього сина, оскільки виділення їй та її синові у користування більшої частини житлової площі призведе до суттєвого порушення пропорційності при визначенні порядку користування квартирою з урахуванням розмірів часток інших співвласників. Окрім того, згідно зі ст. 179 ЖК України користування будинками (квартирами) державного і громадського житлового фонду, фонду житлово-будівельних кооперативів, а також приватного житлового фонду та їх утримання здійснюється з обов'язковим додержанням вимог Правил користування приміщеннями жилих будинків і прибудинковими територіями, які затверджуються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» та пункту 7 Правил користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 серпня 1992 року № 572 (зі змінами) власник та наймач (орендар) квартири зобов'язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем відповідно до типового договору. Згідно з пунктом 10 цих Правил у разі, коли між мешканцями квартири відсутня згода щодо оплати житлово-комунальних та інших послуг, плата розподіляється. Зважаючи на викладене, враховуючи пояснення з даного приводу третьої особи - Комунального унітарного підприємства «Житло-Сервіс» Пологівської міської ради щодо відсутності згоди відповідача на розподіл особових рахунків по оплаті житлово-комунальних послуг між співвласниками, суд вважає, що позовна вимога про поділ особових рахунків з оплати за житлово-комунальні послуги також відповідає положенням законодавства і підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи на те, що позивачем при поданні позову було сплачено судовий збір у сумі 1920 грн. 00 коп., що підтверджується квитанціями № 31 від 30.11.2017 року та №0.0.919027788.1 від 18.12.2017 року, суд вбачає підстави для стягнення вказаної суми з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved