Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення недоплаченої заробітної плати та недоплаченої агентської винагороди. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що 11.07.2008 між позивачем, та відповідачем було укладено договір доручення №1381-ВК, відповідно до умов якого, позивач взяла на себе обов'язки страхового агента, що пов'язані з виконанням відповідних функцій, передбачених п.2.2. зазначеного договору. Відповідач взяв на себе зобов'язання по оплаті винагороди після перерахування на його рахунок страхових платежів, що закріплено у положеннях п.2.4.6 зазначеного договору, у розмірі не меншим ніж 5% від суми надходжень страхових платежів, що передбачено п. 3.1 даного Договору. Починаючи з 01.08.2009 відповідач почав затримувати виплату заробітної плати та без будь-яких попереджень скоротив розмір заробітної плати на 50%. Численні звернення до представників Відповідача щодо виплати повного розміру заробітної плати результату не дали. Такі дії відповідача є незаконними, не обґрунтованими та такими, що порушують права позивача, у зв?язку з чим, позивач просила стягнути з відповідача на її користь 95666,38 грн. недоплачених коштів в якості заробітної плати та 70888,85 грн. в якості недоплаченої агентської винагороди. Крім того, позивач просила стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду заподіяну діями відповідача яку вона оцінила в 30000,00 грн. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги, просила задовольнити позов з наведених у ньому підстав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні, посилаючись на необґрунтованість позовних вимог та обставини, викладені в письмових запереченнях. Вивчивши матеріали справи, вислухавши сторін, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до заяви від 26.02.2007 [PERSON] та згідно наказу № 44К від 26.02.2007 позивача було прийнято на роботу на посаду страхового агента з 06.03.2007 з випробувальним терміном три місяці з окладом по штатному розпису. Згідно пояснень представника відповідача, на момент прийняття [PERSON] на роботу, у товаристві було затверджено посадовий оклад страхового агента у розмірі 420, 00 грн. в місяць. 14.07.2014 позивача, за її заявою, було переведено з 16.07.2007 за власним бажанням на посаду страхового агента з неповним робочим днем на 0,5 ставки. Згідно пояснень представника відповідача, на момент переведення [PERSON] на 0,5 ставки, у товаристві було затверджено посадовий оклад страхового агента у розмірі 460,00 грн. в місяць, тому заробітна плата після переведення становила 230,00 грн. Після чого, позивачем була подана заява від 01.07.2011 щодо переведення її з 0,5 ставки на 0,25 ставки, на підставі якої було видано Наказ № 0-0515-К-11 від 01.07.2011, згідно якого [PERSON] було переведено з 01.07.2011 за її згодою на неповний робочий день (0,25 ставки) з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу від окладу 960 грн. в місяць, тобто з 01.07.2011 заробітна плата позивача становила 240, 00 грн. щомісячно. Згодом, позивач подала відповідачу заяву від 15.08.2013 про переведення на посаду страхового агента з повним робочим днем з 15.08.2013. Згідно наказу № 0697-К-13 від 15.08.2013 [PERSON] переведено за її згодою на повний робочий день з оплатою праці 1147,00 грн. в місяць. Крім того, мали місце цивільно-правові відносини за договором доручення № 1381-ВК від 13.04.2009, який, згідно додаткової угоди від 29.08.2013 про дострокове розірвання договору доручення № 1381-ВК від 13.04.2009, було розірвано. Відповідно до умов зазначеної додаткової угоди, страховик та страховий агент дійшли згоди розірвати вказаний договір. Згідно п. 3 додаткової угоди від 29.08.2013, підписанням цієї угоди сторони підтверджують, що жодних майнових претензій, в тому числі з приводу взаєморозрахунків, одна до одної не мають. Крім того, між позивачем та відповідачем укладено договір доручення із страховим агентом-фізичною особою № 0531-ДВК від 19.11.2013. Згідно п. 7.3 зазначеного договору, якщо особа, яка за цим договором доручення набуває правовий статус страхового агента, до моменту його укладення з будь-яких причин володіла БСЗ (бланками суворої звітності (договорами (полісами) страхування), що належать страховику та/або оформляла на них ДС (договори страхування) від імені страховика, - до відносин сторін, які виникли до моменту укладення нього договору доручення, застосовуються його умови, відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України. Також, слід зазначити, що договір доручення № 0531-ДВК від 19.11.2013 не містить умов про конкретний розмір винагороди страхового агента, як це було передбачено в раніше укладених сторонами договорах. Так, згідно п. 3.1 договору доручення № 0531-ДВК від 19.11.2013, відповідно до цього Договору доручення та чинного законодавства України страховий агент має право на отримання винагороди за результатами надання послуг за цим договором, після подання відповідного звіту по результатам роботи, перевіреного та узгодженого безпосереднім керівником та на підставі рапорту (Службової записки) зазначеного керівника регіонального підрозділу, якому безпосередньо підпорядкований та в межах території відповідальності якого здійснює свою діяльність, поданого за формою, затвердженою страховиком (додаток № 2 до наказу № 00-0083- Т-10 від 07.12.2010, із наступними змінами), до якого додається звіт по результатам укладання/реалізації договорів (полісів) страхування за видом страхування, погоджений Сторонами. Слід зазначити, що страхові агенти - це громадяни або юридичні особи, які діють від імені та за дорученням страховика і виконують частину його страхової діяльності (укладення договорів страхування, одержання страхових платежів, виконання робіт, пов?язаних з виплатами страхових сум і страхового відшкодування). Страхові агенти є представниками страховика і діють в його інтересах за комісійну винагороду на підставі договору із страховиком. Як вбачається з матеріалів справи, позивач працювала у відповідача на посаді страхового агента. Згідно п. 14 «Порядку обчислення середньої заробітної плати (доходу) для розрахунку виплат за загальнообов'язковим державним соціальним страхуванням», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.09.2001 № 1266, середньоденна заробітна плата (дохід) обчислюється шляхом ділення нарахованої за розрахунковий період заробітної плати (оподатковуваного доходу), з якої сплачувалися страхові внески на кількість календарних днів за розрахунковий період (без урахування календарних днів, не відпрацьованих з поважних причин, - тимчасова непрацездатність, відпустка у зв'язку з вагітністю та пологами, відпустка по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку та шестирічного віку за медичним висновком) - за загально-обов'язковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття і від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності (крім допомоги по тимчасовій непрацездатності), для осіб, робочий час яких у зв'язку з особливостями умов праці не піддається точному обліку, для осіб, які робочий час розподіляють на свій розсуд (робота вдома, страховий агент тощо), та для добровільно застрахованих осіб за усіма видами загальнообов'язкового державного соціального страхування» Аналіз наведеного положення дає підстави для висновку, що робота страховим агентом відноситься до категорій робіт, в яких точний облік робочого часу неможливий, оскільки працівник розподіляє його на свій розсуд. Отже, суд погоджується з твердженням представника відповідача, що робота страхового агента оплачується не за кількістю годин, які неможливо достовірно та точно встановити, а виключно у відповідності із визначеним режимом робочого часу та з урахуванням результатів робіт, у зв'язку з чим розрахунок ціни позову, який ґрунтується на погодинному обліку періодів між роздрукуванням фіскальних чеків РРО є помилковим, оскільки, за своєю сутністю, праця страхового агента не піддається точному обліку в часі, оскільки робочий час він розподіляє на свій розсуд. Крім того, в ході розгляду справи не було встановлено, що у спірному періоді відповідач запроваджував цілодобовий режим роботи, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які накази або вказівки уповноважених посадових осіб відповідача щодо виходу на роботу позивача чи інших працівників в будь-якому іншому режимі робочого часу, ніж було визначено наказами про прийом на роботу та переведення. Згідно ч. 2 ст. 62 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган може застосовувати надурочні роботи лише у виняткових випадках, що визначаються законодавством і в частині третій цієї статті. Аналіз наведеного положення закону дає підстави для висновку, що застосування надурочних (понаднормових) робіт можливе тільки з ініціативи роботодавця, а не працівника. Тому, виконання працівником, в даному випадку позивачем роботи за власного ініціативою, яка виходить за межі обумовленої норми тривалості робочого часу, без погодження з роботодавцем, не може вважатися надурочною та не підлягає оплаті. Крім того, згідно довідки ДПІ у Печерському районі ГУ ДФС у м. Києві Трут В.Г. отримала дохід від СТДВ «Глобус» за період з 01.01.2012 по 31.12.2014 - 25885,13 грн., з яких було сплачено податку на загальну суму 2713,37 грн., що на думку суду не підтверджує позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача на її користь 95666,38 грн. недоплачених коштів в якості заробітної плати та 70888,85 грн. в якості недоплаченої агентської винагороди. Поруч з наведеним, слід зазначити, що на думку суду покази свідка [PERSON], яка була допитана в судовому засіданні, не підтверджує позицію позивача щодо порушення її трудових прав з боку відповідача, оскільки її покази не підтверджуються матеріалами справи. Не знайшло свого підтвердження в ході розгляду справи та повністю спростовується наявними в справі матеріалами й інші твердження позивача щодо порушення його трудових прав з боку відповідача. Статтею 60 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 3 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Проаналізувавши зазначені норми закону та зібрані у справі докази в їх сукупності, оцінивши докази по справі з дотриманням вимог ст. 212 ЦПК України, суд вважає, що в судовому засіданні не знайшов свого підтвердження факт порушення трудових прав позивача, позивачем не надано доказів протиправності діяння чи без діяння відповідача, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed