Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-15 00:00:00

Позивач звернулася із позовом про захист честі, гідності та стягнення моральної шкоди, в огрунтування якого зазначила, що вона та відповідач є сусідами по под`їзду. На прикінці березня 2021 року відповідач заснувала групу в месенджері «VIBER» під назвою «ОСББ Гвардійський 8-б» для спілкування та обговорення між мешканцями будинку питання створення ОСББ. 19.04.2021 року відповідач, як адміністратор групи, видалила позивача із групи і розмістила відповідний текст «Я создала эту группу, являюсь администратором и имею полное право. [PERSON] не является собственником квартиры и даже не прописана. Долг за квартиру около 5000 грн, т.е человек не только против ОСББ, но и ЖЭКу не платит. Это как собака на сене, и вам не дам и сама не хочу. Обливая грязью ОСББ, после собрания предлагала от себя лично [PERSON] стать управителем. Тут насчет бабушек очень беспокоилась, что зарплата главы правления вместе с бухгалтером 3000 в месяц, это астрономическая сумма, а предлагая ЛФ стать управителем дома была согласна на 6000грн. Считаю ее действия плохими и избавляю всех, как было сказано выше, фигни». Однак, позивач зареєстрована в будинку, постійно сплачує комунальні послуги, ніколи не створювала перешкод по створенню ОСББ, лише висловлюючи конструктивний аналіз інших учасників зазначеної групи. Позивач вважає, що зазначена інформація має неправдивий характер і порушує її немайнові права, свідчить про принизливе ставлення. Поширення вказаної інформації створила негативну соціальну оцінку особи позивача в очах оточуючих, посягнувши на її честь і репутацію. Просить визнати недостовірною, такою, що порочить честь, гідність позивача розповсюджену в групі «VIBER» зазначену вище інформацію, та стягнути з відповідача моральну шкоду в розмірі 90800 гривень. У своєму відзиві відповідач просила відмовити у задоволенні позову, так як інформація, поширена в групі є оціночним судженням, позивачем не наведено і не доведено жодного критерію, визначеного у ст.23 ЦК України. Дослідивши матеріали справи, обгрунтування, на які посилаються сторони, суд прийшов до наступного. Статтею 3 Конституції України закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 21, 28 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. Кожен має право на повагу до його гідності. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Загальною декларацією прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань (стаття 12). Відповідно до ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є, зокрема, честь, гідність і ділова репутація. Відповідно до Конституції України, життя і здоров`я людини, її честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Згідно з ч. 1, 3 ст. 297 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до п.4 Постанови ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Пункт 15 цієї Постанови зазначає, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Згідно з ч. 1 ст. 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про інформацію» поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 30 цього ж Закону, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Судом встановлено, що [PERSON] згідно паспорту прописана за адресою: [ADDRESS] , з 2002 року та в 2020 році постійно сплачувала квартплату. До позову наданий папір із текстом «Я создала эту группу, являюсь администратором и имею полное право. [PERSON] не является собственником квартиры и даже не прописана. Долг за квартиру около 5000 грн, т.е человек не только против ОСББ, но и ЖЭКу не платит. Это как собака на сене, и вам не дам и сама не хочу. Обливая грязью ОСББ, после собрания предлагала от себя лично [PERSON] стать управителем. Тут насчет бабушек очень беспокоилась, что зарплата главы правления вместе с бухгалтером 3000 в месяц, это астрономическая сумма, а предлагая ЛФ стать управителем дома была согласна на 6000грн. Считаю ее действия плохими и избавляю всех, как было сказано выше, фигни», який розташований під іменем « [PERSON] ». Під тестом зазначено «Відредаговано 21:57». Крім того, аркуш містить текст «ОСББ Гвардейский 8Б 52 учасника». Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Відповідно до п.4 Постанови ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» № 1 від 27.02.2009 року чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло. Пункт 15 цієї Постанови зазначає, що недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Пунктом 19 Постанови визначено, що вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 200 ЦК України інформацією є документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що мали або мають місце у суспільстві, державі та навколишньому середовищі. Відповідно до ч. 4 ст. 14 Закону України «Про інформацію» поширення інформації - це розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Інформація може існувати, як в формі фактичних тверджень, так і в формі оціночних суджень. Відповідно до положень ч. 1, 2 ст. 30 цього ж Закону, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Щоб зрозуміти суть поняття «інформація в цифровій формі», слід звернутися до ст.1 закону «Про авторське право і суміжні права», де сказано, що це можуть бути аудіовізуальні чи музичні твори, комп`ютерні програми, фонограми, відеограми тощо. Іншими словами, електронний доказ це будь-яка інформація в електронній чи цифровій формі. Наприклад, публікації в соціальних мережах або ж голосові повідомлення в месенджерах і т.д. Проте для визнання електронного документа доказом, він має відповідати передбаченим у законі вимогам. Зокрема, ст.6 закону «Про електронні документи та електронний документообіг» говорить, що автора електронного документа слід ідентифікувати за допомогою електронного підпису. Суд вважає, що позивачем не надані докази того, що саме відповідач виклала оспорювану інформацію, так як ідентифікувати саме відповідача з цього тесту неможливо. Крім того, позивач не довела, яким чином, за якою датою і в якому саме месенджері була поширена зазначена інформація. На підставі викладеного, суд вважає що позов не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed