Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Державного міжрайонного підприємства водопровідно-каналізаційного господарства «Дніпро-Західний Донбас» про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні. 13.06.2017 року надала уточнену заяву, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2015 року були частково задоволені її позовні вимоги та стягнуто з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 4412,86 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 13 червня 2014 року по 25 травня 2015 року в розмірі 81680,40 грн. та стягнуто моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. Зазначене судове рішення було оскаржене відповідачем до Апеляційного суду Дніпропетровської області та змінене останнім в частині стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, однак на підставі ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року ухвала апеляційного суду була скасована і рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області було залишено без змін. Зазначене судове рішення було виконано 30 січня 2017 року. Згідно з рішенням суду від 05.08.2015 року період прострочення виплати середнього заробітку за весь час затримки був розрахований з 13.06.2014 р. по 25.05.2015 р. і становить 260 робочих днів, але за час розгляду справи період прострочення становить 270 робочих днів, а саме з 13.06.2014 р. по 09.06.2015 року включно. Період просторчки виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені по день фактичного розрахунку, що передбачено ст.117 КзПП України з урахуванням рішення суду від 05.08.2015 року прорахований з 26.05.2015 р. по 30.01.2017 року помилково. Проте вірним є розрахунок періоду виплати середнього заробітку за весь час затримки з 10.06.2015 р. по 30.01.2017р. Розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені складає: -з 10 червня 2015 року по 30 червня 2015 року -14 днів х 302,52 = 4235,28 грн., -з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2015 року -131 день х 302,52 = 39630,12 грн., -з 01 січня 2016 року по 30 січня 2017 року - 271 день х 302,52 = 81982,92 грн. Загальний розмір заборгованості становить 125848,32 грн. Позивач просить суд стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 125 848,32 грн. 13.06.2017 р. відповідачем було надано письмові заперечення проти позову, де представник відповідача зазначив, що позовні вимоги не визнає, просить у їх задоволенні відмовити. Посилається на те, що своєчасно здійснити виплату заробітної плати позивачу не було можливості, оскільки судові рішення були оскаржені, до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ, рішення було оскаржене самим позивачем і виконавче провадження було зупинено. За період, який просить стягнути позивач середній заробіток, позивач вже не була працівником підприємства, заробітну плату не отримувала, у зв`язку з чим затримки повного розрахунку за прострочення не було. 09.08.2019 р. представником відповідача Попенко В.В. було надано відзив в якому зазначив, позиція підприємства залишається у межах раніше викладених заперечень проти позову. Просив відмовити у позовних вимогах у повному обсязі. 17.09.2019 року позивачем було надано заперечення на відзив, в якому вона підтримала свої вимоги. У судове засідання позивач не з`явилась, надала заяву в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала у повному обсязі і просила їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав суду письмову заяву, в якій просив справу розглядати без нього, в задоволені позову просив відмовити у повному обсязі. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, у відповідності з ч. 2 ст. 247 ЦПК України розгляд справи здійснювався без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин, тому спір між сторонами має вирішуватися з урахуванням норм трудового законодавства. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач працювала на посаді начальника виробничо-технологічного відділу ДМП ВКГ «Дніпро-Західний Донбас» з 08 лютого 2006 року. 13 червня 2014 року позивач була звільнена з роботи. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2015 року з відповідача було стягнуто на користь позивача суму заробітної плати - 4412,86 грн., суму середнього заробітку за весь час затримки з виплати заробітної плати - 81680,40 грн., моральну шкоду в розмірі 1000,00 грн. В подальшому зазначене судове рішення було оскаржене відповідачем до Апеляційного суду Дніпропетровської області та рішення було змінене останнім в частині стягнення суми середнього заробітку за весь час затримки розрахунку. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року була скасована і рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.08.2015 р., було залишено без змін, що вбачається з копії зазначеної ухвали. Судове рішення було виконано 30 січня 2017 року, що підтверджується копією рахунку ПАТ КБ «ПриватБанку» (а.с.18) та копією постанови про закінчення виконавчого провадження від 21 лютого 2017 року (а.с.20). Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.08.2015 року встановлений розмір середньоденної заробітної плати позивача на час звільнення в розмірі 302,52 грн. Період прострочки виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з урахуванням рішення суду від 05.08.2015 року складає 270 робочих днів. Періоди за які просить стягнути середній заробіток позивач- з 10 червня 2015 року до 30 червня 2015 року 14 робочих днів; - з 01 липня 2015 року до 31 грудня 2015 року 131 робочий день; - з 01 січня 2016 року до 30 січня 2017 року 271 день. Сума середнього заробітку з 10 червня 2015 року до 30 червня 2015 року складає - 4235,28 грн., - з 01 липня 2015 до 31 грудня 2015 року сума середнього заробітку складає 39630,12 грн., - з 01 січня 2016 року до 30 січня 2017 року сума середнього заробітку складає 81982,92 грн. Таким чином, загальний розмір середнього заробітку, якій підлягає сплаті за весь час затримки заробітної плати по день фактичного розрахунку станом на 30.01.2017 р. складає : 4235,28 грн., + 39630,12 грн., + 81982,92 грн. Загальний розмір середнього заробітку позивача за вказані періоди складає 125 848,32 грн. Згідно виписок про рух коштів по рахунку [PERSON] № [NUMBER] , наданих ПАТ КБ «Приватбанк», надходження коштів за виконавчим листом на рахунок відбувалося наступним чином: - 01.04.2016 року надійшло - 4390,80 грн., з урахуванням 0,5% за послуги банку в розмірі сума складає 4412,86 грн., відправленої відповідачем суми (призначення платежу: Згідно рішення суду по справі №191/1447/15-ц від 26.01.16 р. поповнення картки № [NUMBER] [PERSON] . без ПДВ); - 30.01.2017 року надійшло - 87093,26 грн., (призначення платежу: Заборгованість згідно в/л №191/1447/15-ц від 23.11.16 р. [PERSON] ). Таким чином, судом встановлено, що 01.04.2016 року не відбулось фактичної оплати відповідачем належної суми заробітної плати при звільненні, а також по інших стягнутих за рішенням суду сумах у розмірі 87093,26 грн. Відповідач у повному обсязі розрахувався з позивачем за весь час затримки заробітної плати лише 30.01.2017 року, внаслідок чого останній має нести відповідальність за триваюче правопорушення передбачене статтею 117 КЗпП України. Відповідно до ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через період часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів. Частиною першою статті 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних з вини власника або уповноваженої ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст.117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», встановлено, що при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, якщо працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день він не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведене відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України « Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 № 100 (далі - Порядок). Так, абзацом третім пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана ця виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати). Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями ст.ст.117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст.116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Рішенням Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2015 року, розмір середньоденного заробітку позивача для розрахунку затримки виплати заробітної плати становить 302,52 грн. Період прострочки виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені з урахуванням рішення суду від 05.08.2015 року складає 271 робочих днів - з 10 червня 2015 року до 30 червня 2015 року складає 14 робочих днів 4235,28 грн., загальна сума середнього заробітку за період з 01 липня 2015 до 31 грудня 2015 року складає 39630,12 грн., загальна сума середнього заробітку за період з 01 січня 2016 року до 30 січня 2017 року складає 81982,92 грн. Загальний розмір середнього заробітку позивача за вказані періоди складає 125848,32 грн. Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що затримка в остаточному розрахунку з позивачем не була проведена з її вини, оскільки судом встановлено, що позивач скористалась своїм конституційним правом на оскарження рішення суду, а саме ухвали Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року і ухвала Апеляційного суду Дніпропетровської області від 26 січня 2016 року була скасована і рішення Синельниківського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 05.08.2015 р., було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ від 19 жовтня 2016 року. Відповідно до частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами пунктів 1, 2, 3 частини 1 статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову. Оскільки позовні вимоги задоволені, а позивач від сплати судового збору звільнений, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір в розмірі 1258,48 грн. на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved