Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона являється власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на підставі Договору дарування житлового будинку від 09.08.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Дев`ятої Київської нотаріальної контори Кароєвою-Яремчук Т.М., Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №94124379 від 09.08.2017 року. У будинку зареєстровані відповідач та третя особа. Відповідач зареєстрований в будинку з 2016 року, однак з моменту реєстрації жодного дня там не проживав, оскільки мешкає в м. Волгоград (Російська Федерація). На даний час там проживає лише третя особа [PERSON] . Оскільки реєстрація відповідача у спірному будинку позбавляє позивача, як власника житла, можливості здійснювати право користування та розпорядження ним у повному обсязі, а також оформлення субсидії та пільг по оплаті комунальних послуг, вона вимушена звернутись до суду з вказаним позовом. Сторони, будучи належним чином повідомленими про розгляд справи в судове засідання не з`явились, клопотання про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про призначення судового засідання у спрощеному провадженні з викликом сторін не подавали. В силу вимог ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення, проти чого не заперечує позивач, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Зважаючи на вищевикладене, суд ухвалив розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження, на підставі наявних матеріалів справи. Дослідивши і проаналізувавши докази, які містяться в матеріалах справи, суд на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, дійшов наступних висновків. Судом достовірно встановлено, що позивач являється власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , на підставі Договору дарування житлового будинку від 09.08.2017 року, посвідченого державним нотаріусом Дев`ятої Київської нотаріальної контори Кароєвою-Яремчук Т.М., Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №94124379 від 09.08.2017 року(а.с. 8, 9). Згідно Акту про не проживання від 10.02.2020 року [PERSON] не проживає а адресою: [ADDRESS] , починаючи з 2016 року і до сьогоднішнього дня, і взагалі не проживала ніколи за вказаною адресою (а.с. 10). Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності є непорушним. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що встановлено частиною 1статті 316 ЦК України. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном - частиною 1статті 317 ЦК України. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений у здійсненні права власності, як вказано у частині 2 статті 321 ЦК України. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, згідно зі статтею 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391,396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Згідно з частиною 1статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). У відповідності з приписами частини 2 статті 405 ЦК України, особа втрачає право на користування житлом, у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено договором або законом. З огляду на те, що обставини, на які посилалися позивачі, знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, вони підлягають задоволенню шляхом визнання відповідача таким, що втратив право на житлове приміщення. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved