Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» про визнання звільнення незаконним, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. В позові зазначила, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 20 лютого 1991 року, працюючи за спеціальністю штампувальниці. Наказом директора з управління персоналом ПАТ «Мотор Січ» № 1618 від 25.03.2013 року її переведено на іншу роботу - за спеціальністю розподільника робіт цеху № 6. Наказом № 2660/к від 25.10.2013 року була звільнена на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із прогулом без поважної причини 22 жовтня 2013 року. Вважає своє звільнення незаконним, оскільки в зазначений день вона була відсутня на роботі з поважної причини, через необхідність відвідування лікувального закладу в м. Києві для отримання консультації, направлення на яку отримала в Запорізькій обласній клінічній лікарні. Напередодні цієї поїздки, а саме: 21 жовтня 2013 року вона подала заяву про надання відпустки без збереження заробітної плати 22 жовтня 2013 року, проте в задоволенні заяви їй безпідставно відмовили. Оскільки отримання консультації в Київському медичному закладі зумовлена спричиненою внаслідок нещасного випадку на виробництві шкодою її здоров'ю і необхідністю постійного спостереження за станом здоров'я, вона не могла знехтувати цією поїздкою. Коли вона повернулася на підприємство, їй було запропоновано надати пояснення з приводу відсутності в зазначений день на роботі, і хоча вона повідомила керівництву про поважність причини відсутності, її було звільнено за оспорюваною підставою. Незаконне звільнення завдало їй моральної шкоди, яка полягає в емоційних переживаннях з приводу порушення охоронюваного законами України права на працю, оскільки її відсутність на роботі зумовлена поважними причинами, а необхідність систематичного лікарського нагляду випливає з ушкодження здоров'я, яке сталося з вини відповідача. На підставі викладеного просить поновити її на посаді розподільника робіт цеху № 6 публічного акціонерного товариства «Мотор Січ», а також стягнути на її користь заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 25 жовтня 2013 року по день ухвалення рішення в справі в сумі 5437 грн. 25 коп. із розрахунку 59 грн. 75 коп. середньоденної заробітної плати х 91 день вимушеного прогулу. У відшкодування моральної шкоди просить стягнути 10000 грн. В судовому засіданні позивач просить про задоволення позову. Представник позивача підтримав вимоги, викладені в позові, просить про ухвалення рішення на користь його довірительки. Представник відповідача проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування заперечень пояснила, що звільнення відповідача продиктовано вчиненням нею дисциплінарного проступку, а саме: невиходу на роботу без поважної причини, без отримання дозволу керівництва на надання відпустки без збереження заробітної плати, у відсутність документів, що підтверджують поважність причин неявки на роботу, які вимагало керівництво товариства під час проведення перевірки обставин порушення трудової дисципліни. 21 жовтня 2013 року позивач звернулася до керівництва товариства із заявою про отримання відпустки без збереження заробітної плати 22 жовтня 2013 року, в якій зазначила, що потребує цієї відпустки у зв'язку з проходженням консультації у лікаря, в наданні якої (відпустки) начальник цеху № 6 відмовив з посиланням на відсутність направлення до медичного закладу для проходження консультації. З відмовою в задоволенні заяви позивача повідомлено під підпис. Відмова в наданні відпустки без збереження заробітної плати зумовлена: по-перше, відсутністю документів в обґрунтування надання такої відпустки, по-друге, тим, що позивач на протязі 2013 року вичерпала передбачену Законом України «Про відпустки» максимальну кількість днів, що можуть надаватися в якості відпустки за власний рахунок робітника - замість п'ятнадцяти днів, як встановлено законом, позивач у 2013 року отримала дев'ятнадцять днів відпустки без збереження заробітної плати. Не дивлячись на відмову в наданні відпустки, позивач самовільно не вийшла на роботу наступного дня, а коли після її повернення 23 жовтня 2013 року на роботу їй було запропоновано дати письмові пояснення з приводу відсутності на роботі 22 жовтня 2013 року, [PERSON] пояснила, що перебувала у медичному закладі м. Києва, а також послалась на відсутність виправдувальних документів. Таким чином, у уповноваженого власником органу були всі підстави для здійснення звільнення позивача з підстави, зазначеної в наказі. Звільнення з оспорюваної підстави у відповідності до вимог законодавства про працю погоджено з профспілковим органом товариства. При застосуванні дисциплінарного стягнення відповідачем враховано попередню роботу позивача, випадки вчинення аналогічних проступків протягом календарного року, що передував звільненню, один з яких увінчався застосуванням заходів дисциплінарного впливу, а саме: оголошенням догани за вчинення прогулу наказом від 8 квітня 2013 року. На підставі викладеного просить про відмову у задоволенні позову. Вислухавши осіб, які беруть участь в справі, свідка, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступних міркувань. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 20 лютого 1991 року, працюючи за спеціальністю штампувальниці. Наказом директора з управління персоналом ПАТ «Мотор Січ» № 1618 від 25.03.2013 року її переведено на іншу роботу - за спеціальністю розподільника робіт цеху № 6 (а. с. 38). Наказом № 2660/к від 25.10.2013 року була звільнена на підставі п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України у зв'язку із прогулом без поважної причини 22 жовтня 2013 року (а. с. 33). Звільнення погоджено з профспілковим комітетом цеху № 6 публічного акціонерного товариства «Мотор Січ» (а. с. 26, 27). В силу ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких видів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як зазначено в п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06.11.1992 року, при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з приміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Із змісту наведеної норми закону про працю і роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що лише відсутність на роботі без поважної причини може бути підставою для звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Згідно із ст. 148 КЗпП України дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, а відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Вирішуючи вимоги позову про визнання звільнення незаконним, суд не вбачає підстав для прийняття рішення на користь позивача, оскільки факт вчинення нею дисциплінарного проступку об'єктивно підтверджується сукупністю наданих представником відповідача фактичних даних, зокрема, копією заяви [PERSON] про надання відпустки без збереження заробітної плати 22 жовтня 2013 року для консультації в поліклініці, яка містить відмову в наданні такої відпустки через відсутність направлення на консультацію і з якої випливає, що працівник була ознайомлена з цією відмовою під підпис (а. с. 34). Проти ненадання документу, пред'явлення якого вимагало керівництво при вирішенні питання про надання відпустки в день подання заяви, не заперечує позивач, заявивши, що вона мала направлення від комунальної установи «Запорізька обласна клінічна лікарня» на час написання заяви від 21.10.2013 року, проте воно зберігалося у неї вдома і саме з цих причин вона не могла пред'явити його начальнику цеху. На користь наведених висновків суду свідчить і ненадання позивачкою документів, які виправдовують її відсутність на роботі, під час проведення перевірки причин неявки [PERSON] на роботу 22 жовтня 2013 року, про що свідчить зміст її пояснень (а. с. 40, 41), а також її заяви в суді про те, що вона не надавала медичних довідок в обґрунтування поважності причин відсутності на роботі, оскільки в силу занепокоєності та схвильованості щодо стану свого здоров'я не потурбувалася про вчасне отримання цього документу в лікувальному закладі, а той, який вона надає лише в суді (а. с. 19), був направлений їй факсом. Відсутність будь-яких фактичних даних на обґрунтування поважності причини невиходу на роботу підтверджує і заява позивачки про ненадання нею відповідачеві проїзних документів на право поїздки в транспорті за межі населеного пункту, причиною чого, за заявою [PERSON], є відсутність вимог з боку керівництва підприємства про пред'явлення цих квитків. Таким чином, суд вважає, що звільнення позивача з ініціативи уповноваженого власником органу обґрунтовано фактично вчиненим нею дисциплінарним проступком, який полягає в самовільному використанні робочого часу всупереч розпорядження представника уповноваженого органу, що суд оцінює як прогул, звільнення проведено з дотриманням встановленої законом процедури, попередньо погоджено з профспілковим органом відповідно до положень ст. 43 КЗпП України. Відповідно до ч. 3 ст. 149 КЗпП України при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Суд вважає, що при прийнятті рішення про застосування найбільш суворого заходу дисциплінарного впливу відповідачем враховано і ці положення законодавства про працю, зокрема, факти припущення [PERSON] зазначених порушень трудової дисципліни (акт обстеження на дому на аркуші справи 36), за вчинення одного з яких позивача протягом 2013 року піддано дисциплінарному стягненню у вигляді оголошення догани (наказ начальника цеху № 370 від 08.04.2013 року на аркуші справи 32). На зазначений висновок суду не впливають надані позивачем в обґрунтування поважності причин відсутності на роботі документи, а саме: направлення до державної установи «Інститут медицини Національної Академії медичних наук України» (а. с. 18), довідка про проходження нею консультації в консультативно-поліклінічному відділенні цієї установи (а. с. 19), оскільки позивач свідомо знехтувала своїм обов'язком доведення перед керівництвом суб'єкта господарювання доцільності відвідування цього закладу, а надання зазначених документів лише в суді не є підставою для піддавання сумніву законності звільнення за оспорюванню підставою. Хоча на висновок суду про законність звільнення позивачки і не впливають її твердження про наявність права на отримання відпустки без збереження заробітної плати, оскільки предметом судового розгляду є не законність відмови в наданні такої відпустки, а законність звільнення, між тим суд враховує доводи представника відповідача про те, що відповідачкою використана ця відпустка в кількості календарних днів, яка перевищує максимальну тривалість відпустки, встановлену ч. 2 ст. 26 Закону України «Про відпустки», підтвердженням чого є відповідний наказ № 1785/к від 10.07.2013 року про надання позивачці відпустки без збереження заробітної плати тривалістю дев'ятнадцять календарних днів (а. с. 29). Всебічно оцінивши надані сторонами фактичні дані, суд не вбачає підстав для ухвалення рішення про незаконність звільнення, у зв'язку з чим не підлягають задоволенню і вимоги майнового характеру про стягнення втраченого заробітку, а також вимоги про відшкодування моральної шкоди .

Outcome: dismissed