Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила стягнути з відповідача на її користь: - моральну шкоду у сумі 10000 грн; - розмір середньої заробітної плати за затримку розрахунку з 01.06.2013 року по 05.07.2013 року (36 днів) в сумі 6558, 56 грн; - стягнути з відповідача доплати за переробіток робочого часу понад встановлений законодавством 82936,84 грн та затримку його виплат у сумі 4207322,48 грн; - поновити її на роботі з 02.06.2013 року у зв'язку з незаконним звільненням. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали та показали, що позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 31.05.2013 року вона була звільнена на підставі п.2 ст.36 КЗпП України, хоча 1 та 2 червня 2013 року все ще виконувала свої обов'язки. При цьому, про звільнення профспілку було повідомлено тільки 04.06.2013 року, тобто з порушенням вимог закону. Крім того, вона є матір'ю-одиночкою, виховує неповнолітню дитину, і, отже, її не можна було звільняти. Крім того, при звільненні їй не було виплачено усі належні їй суми, а виплатили їй їх тільки через місяць 05.07.2013 року. Крім того, вона працювала у відповідача, як медичний працівник, з березня 1997 року по 2.06.2013 року. Працювала за графіком №170, з погодинним обліком тривалості робочого часу. Графік складено так, що тривалість робочого часу за ним перевищує максимальну тривалість робочого часу згідно законодавства, а тому вона щомісячно переробляла понад встановлений законом час, що їй не компенсовувалося взагалі. Таким чином, відповідач повинен сплатити їй заробітну плату за перероблений нею час, а також компенсацію за затримку у виплаті заробітної плати за переробіток з моменту переробітку по момент звільнення. Вона не могла звернутися до суду одразу ж після звільнення, оскільки їй затримали усі розрахунки та вона не мала коштів на послуги представника. Просили позов задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та показав, що позивача звільнили з посади, на якій вона працювала тимчасово, на час перебування у декретній відпустці іншого працівника. Звільнили її після того, як на роботу з декретної відпустки вийшла працівниця, яка постійно працювала на вказаній посаді. На таке звільнення згода профспілки не потрібна. Крім того, позивач не просить визнати незаконним саме розпорядження про її звільнення. При розрахунку її заробітної плати вони керувалися нормами чинного законодавства, суми розраховані правильно. Крім того, позивач у своїх розрахунках щодо суми за затримку виплати заробітної плати допустила помилки, одні й ті ж суми враховуються наростаючим підсумком кожен місяць, тому за результатами й вийшла сума у 4 млн грн. Крім того, позивач пропустила строки звернення до суду. Просили у позові відмовити. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу та дослідивши документи та матеріали, що маються у справі, доходить до висновку, що позов підлягає частковомиу задоволенню з наступних підстав: Як видно з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 1997 року по 02.06.2013 року (а.с. 5-12). Працювала на посадах, пов'язаних з виконанням обовязків медичних працівників (фельдшер різних категорій різних дільниць та цехів, тощо) (а.с. 5-10). Позивач є матір'ю одиначкою, виховує неповнолітню дитину (а.с. 22). Таким чином, звільнення позивачки повинно було відбуватися на підставах та у порядку, передбачених ст.184 КЗпП України. Згідно реч. 2 ч.3 ст.184 КЗпП України, обов'язкове працевлаштування зазначених жінок здійснюється також у випадках їх звільнення після закінчення строкового трудового договору. Таким чином, навіть при звільненні у зв'язку з закінченням строку дії строкового трудового договору, відповідач був зобов'язаний здійснити її обовязкове працевлаштування, чого ним виконано не було. На підставі викладеного, суд доходить до висновку про те, що відповідачем було порушено вимогу закону про обовязкове працевлаштування позивача , як одинокої матері, що має неповнолітню дитину, і, отже, у даній частині позов підлягає задоволенню в частині зобовязання відповідача вжити заходів щодо обовязкового працевлаштування позивача в сенсі та порядку, передбаченому ч.3 ст.184 КЗпП України. Крім того, як видно з матеріалів справи та не оспорюється сторонами, повний розрахунок з позивачем здійснено 05.07.2013 року, тобто через 36 днів після її звільнення. Згідно ч.1 ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ч.1 ст.117 КЗпП України,в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, на підставі викладеного, суд доходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог і у даній частині та виплати позивачу його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, тобто з 01.06.2013 року по 05.07.2013 року у сумі 6558,56 грн. Розмір вказаної суми суд визначає згідно розрахунку, наведеного позивачем у позові, погоджуючись з методикою його проведення та розміром у даному випадку. Крім того, суд доходить до висновку про те, що відповідачем з порушенням вимог закону обліковано та виплачено позивачу заробітну плату в частині, що стосується переробітки нею понад встановлений законом період часу. Позивачем та його представником в ході судового слухання справи було заявлено клопотання про забезпечення доказів, які судом було задоволено та витребувано від відповідача документи первинного обліку робочого часу, розрахункові табелі, документи (табелеграми) щодо виплат заробітної плати, нормативні документи щодо тривалості робочого часу, тощо. Співставляючи дані, зазначені у вказаних документах, суд доходить до висновку про те, що позивач дійсно працювала у відповідача понад встановлену законом тривалість робочого часу, у зв'язку з чим час, який вона працювала понаднормово, повинен був сплачуватися їй у подвійному розмірі згідно вимог закону. Так, згідно ч.1 ст.62 КЗпП України, надурочними вважаються роботи понад встановлену тривалість робочого дня. Згідно ч.1 ст.106 КЗпП України, за погодинною системою оплати праці робота в надурочний час оплачується в подвійному розмірі годинної ставки. Згідно наказу Міністерства охорони здоров'я України від 25.05.2006 року № 319 «Про затвердження норм робочого часу для працівників закладів та установ охорони здоров'я», для медичних працівників встановлено 38.5 годинний робочий тиждень. Порівнюючи дані щодо фактично відпрацьованого позивачем робочого часу за кожен місяць з періоду, вказаного у позові (зазначені відповідно до витребуваних судом документів первинного обліку робочого часу, розрахункових табелів, документів (табелеграми) щодо виплат заробітної плати) , з нормативно встановленими нормами тривалості робочого часу за цей же період (згідно листів Міністерства праці та соціальної політики України щодо розрахунку тривалості робочого часу), суд доходить до висновку, що фактично майже кожного місяця за увесь період часу, зазначений у позові, позивач працювала понаднормово, у зв'язку з чим суд доходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача доплати за понаднормово відпрацьований час. При цьому, суд враховує, що відповідачем 07.11.2014 року, до винесення судового рішення, добровільно сплачено розраховану ним суму за переробітку графіку у розмірі 13410,37 грн, зменшивши розрахований судом розмір доплати на вказану суму. Розмір розрахованої судом виплати за відповідні періоди переробітку наведено у таблиці: Період Фактично Нормативна Переробіток Годинна Подвійна відпрацьовано тривалість (год.) ставка оплата (год.) (год.) (грн.) (грн.) Березень 1997 р. 192 154 38 1,04 79,04 Вересень 1997 р. 172 154 18 1,08 19,44 Жовтень 1997 р. 179 154 25 1,41 70,50 Грудень 1997 р. 179,2 154 25,2 1,58 79,64 Лютий 1998 р. 156 154 2 1,27 5,08 Березень 1998 р. 171,6 154 17,6 1,61 56,68 Квітень 1998 р. 163,8 154 9,8 1,35 26,46 Травень 1998 р. 160,2 154 6,2 1,26 15,62 Червень 1998 р. 163,8 154 9,8 1,72 33,72 Липень 1998 р. 179,4 154 25,4 1,05 53,34 Жовтень 1998 р. 171,6 154 16,1 1,25 40,26 Листопад 1998 р. 163,8 154 9,8 1,08 21,16 Грудень 1998 р. 179,4 154 25,4 1,42 72,14 Березень 2004 р. 180 154 26 9,84 511,16 Квітень 2004 р. 192 154 38 9,3 706,80 Травень 2004 р. 156,6 154 2,6 9,69 50,38 Липень 2004 р. 192 154 38 10,85 824,60 Листопад 2004 р. 168 154 14 10,09 282,52 Грудень 2004 р. 192 154 38 10,78 819,28 Січень 2005 р. 192 154 38 15,10 1147,6 Лютий 2005 р. 168 154 14 13,89 388,92 Березень 2005 р. 180 154 26 13,79 717,08 Травень 2005 р. 192 154 38 14,97 1137,72 Серпень 2005 р. 192 154 38 14,45 1098,2 Вересень 2005 р. 168 154 14 16,26 227,64 Лютий 2006 р. 168 154 14 13,32 372,96 Квітень 2006 р. 171,3 154 17,3 15,90 550,14 Серпень 2006 р. 168 154 14 15,72 440,16 Вересень 2006 р. 180 154 26 18,01 936,52 Жовтень 2006 р. 252 154 98 21,73 4259,08 Листопад 2006 р. 216 154 62 20,71 2568,04 Грудень 2006 р. 180 154 26 22,50 1170 Січень 2007 р. 180 154 26 18,15 943,8 Лютий 2007 р. 192 154 38 28,06 1468,32 Березень 2007 р. 276 154 122 28,06 3423,32 Квітень 2007 р. 180 154 26 21,86 1136,72 Червень 2007 р. 192 154 38 20,94 1591,44 Вересень 2007 р. 204 154 50 22,78 2278 Жовтень 2007 р. 168 154 14 12,78 357,84 Листопад 2007 р. 240 154 86 15,94 2741,68 Грудень 2007 р. 168 154 14 12,02 336,56 Березень 2008 р. 180 154 26 12,65 657,80 Червень 2008 р. 156 154 2 14,92 59,68 Липень 2008 р. 221,71 154 67,71 17,59 2382,04 Жовтень 2008 р. 192 154 38 12,50 950 Грудень 2008 р. 180 154 26 18,42 957,84 Січень 2009 р. 192 154 38 16,93 1286,68 Лютий 2009 р. 216 154 62 22,12 2742,88 Травень 2009 р. 192 154 38 17,80 1352,80 Серпень 2009 р. 171,97 154 17,97 19,47 699,76 Липень 2009 р. 180 154 26 15,97 830,44 Вересень 2009 р. 168 154 14 18,25 498,12 Жовтень 2009 р. 180 154 26 18,25 925,08 Листопад 2009 р. 192 154 38 17,94 1363,44 Лютий 2010 р. 168 154 14 14,83 207,62 Травень 2010 р. 252 154 98 28,24 5535,04 Липень 2010 р. 204,71 154 50,71 20,41 2069,98 Серпень 2010 р. 180 154 26 22,26 1157,52 Вересень 2010 р. 192 154 38 14,35 1090,60 Жовтень 2010 р. 177,10 154 23,10 20,79 960,50 Листопад 2010 р. 180 154 26 17,83 1395,16 Лютий 2011 р. 168 154 14 11,51 322,28 Березень 2011 р. 240 154 86 47,87 8233,64 Квітень 2011 р. 192 154 38 21,97 1669,72 Травень 2011 р. 180 154 26 21,58 1122,16 Серпень 2011 р. 180 154 26 21,68 1122,16 Вересень 2011 р. 180 154 26 21,24 1104,48 Жовтень 2011 р. 192 154 38 21,38 1624,88 Листопад 2011 р. 168 154 14 22,12 619,36 Лютий 2012 р. 168 154 14 22,18 621,04 Травень 2012 р. 159 154 5 23,58 235,80 Серпень 2012 р. 175 154 21 21,77 914,34 Вересень 2012 р. 160 154 6 22,20 266,40 Лютий 2013 р. 168 154 14 19,37 542,36 Березень 2013 р. 180 154 26 24,27 1262,04 Квітень 2013 р. 192 154 38 24,47 1859,72 Травень 2013 р. 180 154 26 23,71 1232,92. Усього 82936,84. таким чином, сума виплат за виключенням добровільно виплаченої відповідачем суми складає 69526,47 грн. Розглядаючи питання щодо виплати грошової компенсації за затримку розрахунку, суд виходить з наступного: Згідно ч.2 ст.117 КЗпП України, при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Суд задовольняє позовні вимоги працівника частково, і, отже, згідно вимог ч.2 ст.117 КЗпП України, на суд покладено обов'язок визначення суми відшкодуванняза час затримки. Розглянувши матеріали справи та з урахуванням того факту, що позивач є матір'ю-одиночкою, яка сама виховує неповнолітню дитину та з вини відповідача була позбавлена тривалий час значної частини своїх засобів до існування, суд вважає за необхідне визначити суму відшкодування рівній сумі встановленої судом та неотриманої позивачкою суми за переробіток понад встановлену норму робочого часу, а саме у розмірі 69526,47 грн. Розглядаючи питання про відшкодування заподіяної моральної шкоди, суд виходить з того, що в ході судового засіданні встановлено, що відповідачем допущено порушення вимог чинного законодавства по відношенню до позивача, у зв'язку з чим позивача було звільнено з роботи без повного додержання вимог закону, несвоєчасно та не у повному обсязі проведено розрахунки при звільненні та виплату заробітної плати. Наведене, на думку суду, свідчить про спричинення позивачці моральної шкоди внаслідок вищевказаних протиправних дій відповідача, у зв'язку з чим вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Разом з тим, суд доходить до висновку, що позивачем в порядку ст.ст.10, 60 ЦПК України не доведено належним чином розмір моральної шкоди, зазначений у позові, а тому суд доходить до висновку про необхідність часткового задоволення даної вимоги та вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 6000 грн в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди. На підставі викладеного, та

Outcome: partial