Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до територіальної громади в особі Луцької міської ради про визнання права власності на спадкове майно. Свій позов мотивує тим, що у 2002 році помер [PERSON], який був рідним братом її діда [PERSON]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме - житловий будинок по [ADDRESS]. Зазначає, що вона з 2000 року проживала у вказаному будинку разом з [PERSON] та його сином [PERSON]. При цьому, вони вели спільне господарство, побут, вона готувала їжу, обробляла земельну ділянку. Вказує, що у 2002 році вони разом з [PERSON] похоронили [PERSON], а у 2013 році помер дядько - [PERSON]. Після смерті останнього вона залишилась єдиним спадкоємцем на спадкове майно покійного [PERSON], як спадкоємець 5 черги по закону, у зв'язку з чим, просила суд визнати за нею право власності на спадкове майно після, а саме - житловий будинок [ADDRESS]. В ході розгляду справи позивач позовні вимоги змінила та збільшила, вказавши, що при пред'явленні позову вона не володіла інформацією про наявність інших спадкоємців і оскільки в судовому засіданні було з'ясовано, що на спадкове майно, а саме: житловий будинок [ADDRESS] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом іншому спадкоємцю - [PERSON], про існування якого їй раніше не було відомо, а тому просить визнати його частково недійсним. Вважає, що вона має право на спадкування за законом на Ѕ частину спадкового майна, у зв'язку з чим, просить визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 29.05.2018 року приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Куртою Н.В. - [PERSON]; визнати за нею та [PERSON] по Ѕ частині спадкового майна після смерті [PERSON], як спадкоємцями 5-ї черги, що складається із житлового будинку [ADDRESS]. Ухвалою Луцького міськрайонного суду від 12.09.2018 року до участі в справі в якості співвідповідачів залучено [PERSON] та приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Курту Н.В. Позивач та її представник в судовому засіданні позовну заяву підтримали з підстав, викладених у ній та просили її задовольнити. Представник відповідача - Луцької міської ради в судове засідання не з'явився, подав суду заяву про слухання справи у його відсутності. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві. Відповідач - приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Курта Н.В. в судове засідання не з'явилася, хоча про час та місце слухання справи була повідомлена судом належним чином. Заслухавши пояснення учасників справи, покази свідків, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно ст. 527 ЦК України (в редакції 1963 року), яка діяла на момент виникнення спірних правовідносин після смерті [PERSON], спадкоємцями можуть бути особи, що були живими на момент смерті спадкодавця, а також діти померлого, зачаті при його житті і народженні після його смерті. Ст. 549 ЦК України (в редакції 1963 року) передбачені дії, що свідчать про прийняття спадщини визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1216 Цивільного кодексу України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ч. 1 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Таким чином, чинним законодавством встановлено два способи прийняття спадщини: шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини в шестимісячний строк з часу відкриття спадщини або факт постійного проживання спадкоємця із спадкодавцем на час відкриття спадщини. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Згідно з абз. 2, 3 п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З урахуванням наведених положень закону, право на спадщину мають особи, які її прийняли. Разом із тим, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому законодавством. Особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження в разі порушення, невизнання або оспорювання її прав, свобод чи інтересів, зокрема у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину. Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК України). Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст. 1265 ЦК України, у п'яту чергу право на спадкування за законом мають право інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права на спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що відділяють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданим 31.05.2000 відділом реєстрації актів громадянського стану Луцького міськвиконкому (а.с. ). Як з'ясовано судом, померлому [PERSON] належав на праві власності житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться [ADDRESS]. Вказана обставина підтверджується актом прийняття в експлуатацію будинковолодіння від 24.10.1960 року (а.с. 15-18), договором про надання і безстрокове користування земельною ділянкою від 10.06.1958 року (а.с. 19-22), випискою з рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 15.12.1957 року (а.с. 39). Отже, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на належне йому майно, а саме: на вищевказаний житловий будинок. При цьому, як слідує із матеріалів справи, а саме: довідки житлово-комунального підприємства №2 від 11.04.2014 року, на день смерті [PERSON] разом із ним був зареєстрований та проживав син [PERSON] (а.с ). Вказаний факт ствердили й свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], які вказали, що на момент смерті спадкодавця в будинку, який є предметом спору, проживав його син, тобто останній прийняв спадщину після смерті батька шляхом управління та володіння спадковим майном, однак не встиг оформити свої права на дане майно. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 15.10.2013 року (а.с. ). Як вбачається з матеріалів спадкової справи №7/2014 до майна померлого [PERSON], спадщину після смерті останнього прийняв [PERSON] шляхом подання заяви до нотаріальної контори та в подальшому - 29.05.2018 року отримав свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с. ). При цьому, суду не представлено доказів про прийняття позивачем спадщини у встановленому порядку. Її доводи про вступ в управління та володіння спадковим майном протягом шести місяців з моменту відкриття спадщини достатніми доказами не підтверджуються. Крім цього, вона ж в судовому засіданні ствердила, що проживає по місцю реєстрації в [ADDRESS] з моменту одруження. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. У відповідності до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Ст. 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, зважаючи на вищевикладене, позивачем та її представником всупереч ч. 1 ст. 81 ЦПК України не надано належних і беззаперечних доказів того, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті [PERSON], а тому, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed