Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом в інтересах неповнолітньої дитини [PERSON] до відповідача про стягнення коштів в сумі 978\~520 гривень за договором від 04.01.2007 року. Позов мотивує тим, що у 2007 році відповідач взяв на себе зобовязання виплачувати неповнолітній [PERSON] Н-М. [INFO] грошові кошти в розмірі 200 Євро щомісячно до досягнення повноліття, а також 10\~000 Євро до 10.01.2012 року. Свої зобовязання відповідач виразив у письмовій формі у вигляді заяви, де підпис його було засвідчено першим секретарем з консульських питань Посольства України в Італійській [PERSON] [PERSON] Оскільки відповідач взяв на себе обовязок вчинити дії по сплаті коштів, а тому вважає, що між сторонами було укладено односторонній договір. Таки чином, у неповнолітньої [PERSON] Н-М. має право вимоги по стягненню таких коштів. Для виконання зобовязань по договору від 04.01.2007 року, позивач відкрила банківський рахунок для здійснення перерахування коштів за договором, однак відповідач не виконує своїх зобовязань по сплаті грошових коштів. Станом на 20.02.2007 року заборгованість відповідача становить 34\~000 Євро, що складається із: 24\~000 Євро щомісячних платежів та 10\~000 Євро, які мали бути сплачені до 10.01.2012 року. З врахуванням офіційного курсу станом на день подачі уточнення до позову, просить стягнути заборгованість за договірним зобовязанням в розмірі 978\~520 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримали, дала пояснення аналогічні наведеним в позовній заяві. Додатково пояснила, що заява за своїм змістом є одностороннім договором і, підписавши її, відповідач взяв на себе грошове зобовязання. Оскільки добровільно відповідач кошти не надає, а тому просить позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив. Пояснив, що дійсно 04.01.2007 року відповідач тимчасово перебував на території [PERSON] Італія. Також, він дійсно підписав у консула заяву від 04.01.2007 року, текст якої продиктувала [PERSON], оскільки вважав народжену [PERSON] своєю дочкою. Разом з тим, дитина народжена [PERSON] не є його дочкою і мати дитини - намагалася обманним шляхом отримати кошти на утримання цієї дитини. Якби він знав, що не є батьком дитини на час складання заяви, таку б заяву ніколи не підписав. Окрім цього, 29.08.2016 року рішенням Сихівського районного суду м. Львова було прийнято рішення, у якого суд дійшов висновку, що вказаний договір є договором про утримання, а не договором про сплату коштів. Проте у звязку із нікчемністю такого договору в задоволенні позову було відмовлено. Також не має підстав для стягнення коштів із відповідача оскільки , не дотримана вимога про нотаріальне посвідчення договору. З врахуванням розміру сплаченого збору можна зробити висновок, що консулом було лише засвідчено підпис відповідача. Консул не може засвідчувати справжність підпису фізичної особи на документі, у якому стверджуються обставини, право посвідчення яких належить лише відповідному державному органові.Також просить врахувати, що відповідач не визнаний батьком [PERSON]-М., а тому не може виступати суб'єктом правовідносин, повязаних із утриманням дитини. З наведених вище підстав, вважає позовну вимогу необґрунтованою і такою, що задоволенню не підлягає. Просить в позові відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд в задоволенні позову відмовляє з таких підстав. Згідно зі ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В судовому засіданні безспірно встановлено, що 04.01.2007 року відповідач підписав заяву (а.с.4), відповідно до якої [PERSON] зобовязався виплачувати щомісячно своїй дочці [PERSON] Н-М. [INFO] грошові кошти в розмірі 200 Євро щомісячно до досягнення нею повноліття, а також 10\~ 000 Євро протягом пяти років, тобто з 10.01.2007 року по 10.01.2012 року. У вказаній заяві зазначається, що першим секретарем з консульських питань Посольства України в Італійській [PERSON] [PERSON] було засвідчено справжність підпису [PERSON] Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 29.08.2016 року по справі №464/1425/16 в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним договору про сплату аліментів від 04.01.2007 року відмовлено. Вказане рішення сторонами не оскаржувалось та набрала законної сили. Так, в ході розгляду справи суд дійшов висновку, що текст даної заяви безпосередньо вказує на грошове утримання [PERSON]-М., оскільки на час народження дитини відповідач вважав себе батьком дитини. Судом також встановлено, що оскільки [PERSON] у встановленому законом порядку не був визнаний батьком дитини, тому він не може виступати субєктом правовідносин, повязаних із утриманням дитини. Також, з посиланням на положення ст.189 СК України, зазначено, що договір про сплату аліментів укладається батьками, у договорі батьки фіксують розмір аліментів на дитину, вказують строки сплати аліментів, які можуть бути щомісячні, щоквартальні, щорічні, сума аліментів може бути сплачена одноразово. Щодо форми договору про аліменти, то він укладається виключно у письмовій формі і обов'язково посвідчується нотаріусом. З врахуванням положення чинного законодавства України та матеріалів справи, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог про визнання недійсним договору про сплату аліментів внаслідок обману з огляду на його нікчемність, тому в силу ч.2 ст.215 ЦК України визнання його недійсним судом не вимагається. Таким чином, з врахуванням положень ч.3 ст.61 ЦПК України, встановлено, що заяву підписану відповідачем судом визнано договором про сплату аліментів на утримання [PERSON] Н-М. [INFO], що укладається у відповідності до положень ст.189 СК України. Разом з тим, у звязку із недотримання вимог законодаства до відповідного договору, такий є нікчемним. Так, відповідно до положень ст.189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір про сплату аліментів укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України, зобовязання є правовідношення, в якому одна сторона зобовязана вчинити на користь другої сторони певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Частиною 2 цієї статті регламентовано, що зобовязання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. За правилами ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до положень ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до положень ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Таким чином, суд приходить до переконання, що у звязку із нікчемністю договору [PERSON] від 04.01.2007 року, такий не створює жодних юридичних наслідків, а тому підстав для стягнення з відповідача коштів немає. Доводи представника позивача про те, що з відповідача підлягають стягненню вказані кошти на підставі укладеного договору про надання коштів, не заслуговують на увагу, оскільки при вирішенні спору Сихівським районним судом м. Львова 29.08.2016 року у справі №464/1425/16 суд прийшов до висновку, що вказаний договір є договором утримання дитини, а не договором надання коштів. Вказане рішення суду набрало законної сили і відповідно до вимог ч.3 ст.61 ЦПК України ці обставини не підлягають доведенню при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. З врахуванням наведеного, слід в задоволенні позову [PERSON] в інтересах неповнолітньої [PERSON]-М. до [PERSON] про стягнення коштів за договором від 04.01.2007 року відмовити.

Outcome: dismissed