Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання особи такою, що має право користування житловим приміщенням та зобов`язання переукласти договір найму житлового приміщення. В обґрунтування позову посилалась на те, що на підставі ордеру № 2024 від 1972 року, виданого Виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної ради міста Дніпропетровська її свекор (батько її чоловіка), [PERSON] , отримав квартиру [ADDRESS] загальною площею 28,07 кв.м. Разом з ним на правах членів сім`ї в зазначену квартиру вселилися його дружина, [PERSON] та його син [PERSON] . 23.05.1987 року позивач уклала шлюб з [PERSON] та після укладення шлюбу позивач на правах члена сім`ї вселилася до свого чоловіка й зареєструвала місце проживання у квартирі [ADDRESS] . [INFO] помер [PERSON] . [INFO] померла [PERSON] . У 2015 році чоловік позивача, [PERSON] , вирішив приватизувати вищезазначену квартиру. Квартиру було вирішено приватизувати на [PERSON] . Щоб зекономити на сплаті комунальних послуг та не ускладнювати приватизацію їхньої квартири позивач у 2015 році знялась з реєстрації місця свого постійного проживання та зареєструвалася до свого сина, [PERSON] , хоча фактично продовжувала проживати разом зі своїм чоловіком. [INFO] помер чоловік позивача, [PERSON] , так і не встигнувши приватизувати зазначену квартиру. Позивач зазначає, що вона постійно проживає у вищезазначеній квартирі, утримує її в належному стані та сплачує усі комунальні послуги, але у зв`язку зі смертю свого чоловіка вона не може поновити свою реєстрацію у зазначеній квартирі та, як наслідок, позивач не може переукласти на своє ім`я договір найму вищезазначеної квартири. Тому позивач просила суд визнати її такою, що має право користування квартирою [ADDRESS] та зобов`язати Виконавчий комітет Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпрі ради переукласти з нею договір найму квартири [ADDRESS] . Позивач та її представник в судовому засідання позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили суд їх задовольнити, надали суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідачі до суду не з`явились, скористалися своїм правом на відзив, в якому заперечували проти задоволення позову з огляду на недоведеність вимог. Представник третьої особи ОСББ «КАЛИНОВА 61» у судовому засіданні позовні вимоги позивача підтримала та просила суд їх задовольнити. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Заслухавши пояснення учасників справи та показання свідків [PERSON] , [PERSON] , всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі ордера № 2024 від 1972 року, виданого Виконавчим комітетом Амур-Нижньодніпровської районної ради міста Дніпропетровська, право користування квартирою [ADDRESS] раніше мали [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . 23.05.1987 року позивач уклала шлюб з [PERSON] та після укладення шлюбу позивач на правах члена сім`ї вселилася до свого чоловіка й зареєструвала місце проживання у квартирі [ADDRESS] . Згідно довідки Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 18.09.2018 року № 10/5-1927, в квартирі [ADDRESS] з 1972 року та по теперішній час наявні відомості про реєстрацію наступних осіб: -[PERSON] , [INFO] , була зареєстрована з 29.02.1988 року до 20.01.2015 року; -[PERSON] , [INFO] , був зареєстрований з 29.10.1973 року до [INFO] ; -[PERSON] , [INFO] . зареєстрований з 27.07.1981 року до 04.06.1984 року, та з 12.07.1986 року по теперішній час; -[PERSON] , [INFO] , була зареєстрована з 29.10.1973 року до 08.04.1994 року; -[PERSON] , [INFO] , був зареєстрований з 29.02.1988 року (внесений до Ф-А матері, зареєстрований по паспорту з 15.11.2005 року) до [INFO] . Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] ; [INFO] померла [PERSON] ; [INFO] помер [PERSON] . Відповідно до\~положень ст.\~65\~ЖК Української\~РСР (у\~редакції чинній\~станом на\~29.02.1988\~року)\~наймач вправі\~в установленому\~порядку за\~письмовою згодою\~всіх членів\~сім`ї,\~які проживають\~разом з\~ним,\~вселити в\~займане ним\~жиле приміщення\~свою дружину,\~дітей,\~батьків,\~а також\~інших осіб.\~На вселення\~до батьків\~їх неповнолітніх\~дітей зазначеної\~згоди не\~потрібно.\~Особи,\~що вселилися\~в жиле\~приміщення як\~члени сім`ї\~наймача,\~набувають рівного\~з іншими\~членами сім`ї\~права користування\~жилим приміщенням,\~якщо при\~вселенні між\~цими особами,\~наймачем та\~членами його\~сім`ї,\~які проживають\~з ним,\~не було\~іншої угоди\~про порядок\~користування жилим\~приміщенням.Відповідачами та третьою особою не було надано суду доказів, про існування іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням між наймачем, Сухойван Олексієм [PERSON] . У Постанові від 28.08.1974 р. N 677 Ради міністрів СРСР «Про затвердження Положення про паспортну систему в СРСР» , яка міститься на офіційному сайті Верховної Ради України (zakon.rada.gov.ua/laws/show/v0677400-74) у Розділі III «Прописка, реєстрація, виписка» у п.25 зазначено вимоги до прописки громадян (у редакції чинній станом на 29.02.1988 року), зокрема зазначено, що громадянами надаються для прописки:\~ заява\~по встановленій\~формі,\~ яка\~має містити\~також згоду\~особи,\~яка надає\~житлову площу,\~на прописку. Відповідно до положень ч.5 ст.12 ЦК України презюмується добросовісність дій особи, якщо не буде доведено інше заінтересованою особою. Відповідачами та третьою особою не було надано суду доказів, які спростовують дотримання вищезазначеного порядку вселення позивача, зокрема відсутність письмової згоди наймача житлового приміщення та членів його сім`ї, при вселенні у їх квартиру 29.02.1988 року позивача по справі. Тому з врахуванням положень ч.5 ст.12 ЦК України, ст. 65 ЖК Української РСР та чинних на той час правил прописки громадян колишнього СРСР суд приходить до висновку, що реєстрація позивача з 29.02.1988 року до 20.01.2015 року у вищезазначеній квартирі свідчить про те, що позивач вселилася в неї на правах члена сім`ї свого чоловіка з письмової згоди наймача (її свекра) та усіх інших членів сім`ї, які зазначені у ордері на кварту (її свекрухи та її чоловіка) та які були на той час прописані (зареєстровані) у вищезазначеній квартирі. Також у вищезазначеній квартирі з 29.02.1988 року був зареєстрований син позивача, [PERSON] , [INFO] . Який з 01.02.2013 року знявся з реєстрації та на даний час постійно проживає у належній йому квартирі за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено, що 20.01.2015 року позивач, [PERSON] , знялася з реєстрації місця проживання в квартирі [ADDRESS] та 30.01.2015 року зареєструвала місце проживання за адресою: [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач пояснила, що зазначена квартира раніше належала її батькам, а на даний час власником квартири є її син, до якого вона формально зареєструвалася, щоб зекономити на комунальних послугах та поліпшити її чоловіку процес приватизації їхньої неприватизованої квартири, хоча фактично позивач продовжувала проживати разом зі своїм чоловіком у його неприватизованій квартирі. З Інформаційної довідки з ДРРПНМ від 17.12.2018 року №149734919 вбачається, що за позивачем не зареєстровано право власності на будь-яке нерухоме майно, тому на даний час спірна квартира є єдиним житлом позивача. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджується письмовими доказами та показаннями свідка [PERSON] , яка працює бухгалтером ОСББ «КАЛИНОВА - 61», та свідка [PERSON] , яка є сусідкою позивача по одному тамбуру, позивач на правах дружини вселилася в квартиру [ADDRESS] та постійно, до дня смерті свого чоловіка, в ній проживала та до сьогоднішнього дня продовжує проживати. У судовому засіданні позивач зазначила, що на день смерті свого чоловіка вона разом з онукою (донькою їх сина, [PERSON] ) перебувала на оздоровленні у м. Трускавці, але відразу, після того як їй повідомили про смерть її чоловіка, вона повернулася та здійснювала поховання свого чоловіка. З Акту про проживання без реєстрації від 22.08.2018 року вбачається, що позивач по справі з 29.02.1988 року постійно проживала разом зі своїм чоловіком, [PERSON] , до дня його смерті до лютого 2017 року в квартирі [ADDRESS] та після смерті чоловіка продовжує проживати в зазначеній квартирі. Свідок [PERSON] , яка проживає в квартирі [ADDRESS] та є сусідкою [PERSON] по тамбуру, зазначила що знає позивача з 1980-х років, спілкується з нею, як зі своєю сусідкою, бувала в неї неодноразово вдома, бачила що в квартирі знаходяться особисті речі [PERSON] та підтвердила, що зазначена квартира є постійним місцем проживання позивача. Свідок [PERSON] , яка проживає в квартирі [ADDRESS] , є сусідкою позивача з сусіднього під`їзду та працює бухгалтером ОСББ «КАЛИНОВА 61», підтвердила в судовому засіданні факт постійного проживання [PERSON] в квартирі [ADDRESS] . Зазначала, що вона тричі приходила в квартиру [ADDRESS] , в якій постійно проживає [PERSON] , підписувати акти, що стосуються життя будинку.\~Один раз\~акт підписував\~чоловік позивача,\~ [PERSON] ,\~а інші\~два рази\~ особисто\~підписувала [PERSON] . В судовому засіданні Представник третьої особи ОСББ «КАЛИНОВА 61» Чернигіна В.Я. підтвердила суду, що [PERSON] дійсно проживала та постійно проживає в квартирі [ADDRESS] , приймає участь в зборах жителів будинку та постійно сплачує комунальні послуги. Також згідно довідки від 17.07.2018 року вих. № 10-18, виданої Головою правління ОСББ «КАЛИНОВА 61» Чернигіною В.Я. на ім`я позивача, вбачається, що станом на 17.07.2018 року заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території за адресою: [ADDRESS] відсутня, платежі надходили від [PERSON] наданих суду позивачем виписок з її медичної картки амбулаторного хворого вбачається, що адреса [PERSON] саме [ADDRESS] , та після зняття її з реєстрації вона продовжувала відвідувати той же самий медичний заклад. З врахуванням положень ч.2 ст. 3 СК України та положень ст. 5 ЦК України факт відсутності особи за місцем свого постійного проживання (навчання, лікування чи відпочинок т.і) менше строку, встановленого ст. 72 ЖК УРСР, не може бути підставою втрати нею права користування житлом, яке в неї раніше виникло відповідно до чинного на той час законодавства (ст. 65 ЖК Української РСР). Тому суд вважає що тимчасова відсутність позивача за місцем її постійного проживання в квартирі [ADDRESS] на день смерті її чоловіка, [PERSON] не може свідчити про втрату нею права користування зазначеною квартирою, яке в неї виникло згідно ст. 64-65 ЖК України, ще в момент вселення в зазначену квартиру на правах члена сім`ї. Згідно із ст. 65 ЖК Української РСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 56 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Фактично відмова суду у задоволенні позову про визнання за особою права користування житлом у якому вона постійно мешкає без реєстрації, який не визнається органом місцевого самоврядування, є правовою підставою для звернення у подальшому органом місцевого самоврядування з позовом про виселення цієї особи з комунального житла, що призведе до непоправної шкоди у випадку відсутності у особи іншого житла. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення Європейського суду з прав людини від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Отже, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06) 02 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій. Зокрема у п. 36 зазначеного рішення ЄСПЛ зазначив наступне6 «Заявники зазначили, що квартира [PERSON] була їхнім єдиним житлом і до виселення вони законно займали її близько десяти років. Ретроспективне визнання недійсною їхньої прописки, а також їхнє виселення становили серйозне, незаконне та неспіврозмірне втручання у їхні права, гарантовані статтею 8 Конвенції.» Згідно з частиною першою статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля. На думку Європейського суду з прав людини поняття «якість закону» означає, що національне законодавство повинно бути доступним і передбачуваним, тобто визначати достатньо чіткі положення, аби дати людям адекватну вказівку щодо обставин і умов, за яких державні органи мають право вживати заходів, що вплинуть на конвенційні права цих людей (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «C. G. та інші проти Болгарії» від 24 квітня 2008 року («C. G. and Others v. Bulgaria», заява № 1365/07, § 39), «Олександр Волков проти України» від 9 січня 2013 року («Oleksandr Volkov v. Ukraine», заява № 21722/11, § 170). Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоби позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справах «Кантоні проти Франції» від 11 листопада 1996 року («Cantoni v. France», заява № 17862/91, § 31-32), «Вєренцов проти України» від 11 квітня 2013 року («Vyerentsov v. Ukraine», заява «№ 20372/11, § 65)). За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. З огляду на вищевикладене суд вважає, що вимоги позивача в частині визнання за нею права користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] є законними та обгрунтованими. Щодо вимоги позивача зобов`язати Виконавчий комітет Амур-Нижньодніпровської районної у місті Дніпро ради переукласти позивачем договір найму квартири [ADDRESS] , то суд вважає її передчасною, а тому такою, що не підлягає задоволенню. Адже, рішення суду про визнання особи такою, що має право користування житлом, є правовою підставою для реєстрації цієї особи за відповідною адресою та підставою для переукладення (укладення) з нею договору найму житлового приміщення, в укладенні якого позивачу було відмовлено саме у зв`язку з відсутністю реєстрації у зазначеній квартирі. Суд не приймає до уваги заперечення проти позову Дніпровської міської ради, оскільки вони спростовуються вищенаведеними доказами. Згідно до ст. 141 ЦПК України суд вважає за доцільне віднести судові витрат позивача у вигляді судового збору за її рахунок

Outcome: partial