Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

Позивач звернулася з позовом про розірвання шлюбу, зареєстрованого 21.09.2018 року Вінницьким відділом РАЦС ГТУЮ в Вінницькій області та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] в розмірі по 3000 грн на кожного. Позовні вимоги мотивовані неможливістю спільного проживання через постійні конфлікти, відсутності домовленості про утримання дітей. Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутність, наполягала на розірванні шлюбу. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, вказав на необхідність розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Представник відповідача не заперечувала проти розірвання шлюбу вказала, що позовні вимоги про стягнення аліментів відповідач визнає частково, не заперечує проти виплати по 1000 грн на кожного з синів і посилалась на розмір доходу відповідача. Вивчивши докази суд вважав належними, допустимими та прийняв. Дослідивши матеріали справи суд встановив, що факт реєстрації шлюбу між сторонами 21.09.2018 року, факт народження у сторін дітей [PERSON] [INFO] , [PERSON] [INFO] . Малолітні діти проживають разом з матір`ю - [PERSON] . Згідно ст. 51 Конституції України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Статтею 5 Протоколу № 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та щодо його розірвання. Відповідно до частини першої статті 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У частині першій статті 55 СК України встановлено, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із частиною другою статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 2 ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Абзацом 1 п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» №3 від 15.05.2006 року постановлено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька або в твердій грошовій сумі і виплачуються щомісячно. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. З огляду на вищенаведене, суд вважає, що позовні вимоги про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, вимоги про стягнення аліментів - частковому задоволенню. Так, позивач не довела необхідність стягнення аліментів в розмірі 3000 грн на кожну дитину та можливість відповідача сплачувати аліменти в такому розмірі. Отже, при визначенні розміру аліментів на утримання дитини суд враховує вікову категорію малолітніх дітей та звичайні потреби дітей, особу відповідача платника аліментів, відсутність на його утриманні інших дітей або непрацездатних членів сім`ї. А тому, враховуючи вищевикладене та з урахуванням обов`язку батьків в утриманні своїх дітей, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дітей та стягнення з відповідача щомісячно аліментів у розмірі 2000 грн з подальшою індексацією відповідно до вимог законодавства, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щодо кожного з синів починаючи від дня пред`явлення позову до досягнення дітьми повноліття. Суд вважає, такий розмір аліментів не суперечить вимогам законодавства. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути понесені судові витрати (сплата судового збору) та на користь держави судовий збір за позовні вимоги про стягнення аліментів, так як позивач була звільнена від сплати на момент звернення до суду. На підставі викладеного та

Outcome: partial