Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, в обґрунтування вимог якого зазначила, що укладені 21 серпня 2018 року між відповідачами [PERSON] і [PERSON] договори дарування будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1735 га, кадастровий номер 3221487002:02:009:0092, що знаходиться за вказаною адресою, порушують її права та інтереси, як співвласника вказаного нерухомого майна, оскільки вона не надавала згоду на їх відчуження. Також, вказуючи на подальше укладення 16.05.2019 року між відповідачами [PERSON] і [PERSON] договорів купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна, посилаючись на відповідні положення цивільного законодавства щодо підстав недійсності договору та витребування майна з чужого незаконного володіння, позивач просить визнати вказані договори дарування недійсними і витребувати з володіння [PERSON] по 1/2 частині будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1735 га, кадастровий номер 3221487002:02:009:0092, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали вимоги заяви та просили їх задовольнити з викладених у ній підстав. Представник відповідачів [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні не визнала позов та просила відмовити в його задоволенні з підстав правомірності укладених між ними договорів дарування. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просив відмовити в задоволенні позову з підстав правомірності набуття його довірителем права власності на спірне нерухоме майно. Третя особа в судовому засіданні висловила думку у якій щодо вирішення спору по суті поклалася на розсуд суду. Вислухавши вступне слово учасників процесу та дослідивши письмові докази по справі в повному обсязі, суд встановив наступні обставини та приходить до таких висновків. 21 серпня 2018 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір дарування будинку [ADDRESS] (а.с. 106 - 107). 21 серпня 2018 року між [PERSON] і [PERSON] укладено договір дарування земельної ділянки площею 0,1735 га, кадастровий номер 3221487002:02:009:0092, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 126 - 127). Постановою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року у справі № 362/5535/17, яке залишено без змін Постановою Верховного Суду від 20 січня 2020 року, житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1735 га, кадастровий номер 3221487002:02:009:0092, що знаходиться за вказаною адресою, визнано об`єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON] та визнано за кожним із них право власності на вказане нерухоме майно в рівних частках по 1/2 (а.с. 213 - 215, 216 - 220). Нормою частини 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Із мотивувальної частини Постанови Київського апеляційного суду від 16 квітня 2019 року у справі № 362/5535/17 вбачається, що [PERSON] звернулася до суду із вказаним позовом в жовтні 2017 року, а рішення суду першої інстанції у даній справі було постановлено 17 грудня 2018 року. Отже, станом на дату укладення між [PERSON] і [PERSON] спірних договорів дарування будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1735 га, кадастровий номер 3221487002:02:009:0092, що знаходиться за вказаною адресою, судом здійснювався розгляд цивільної справи між ними щодо вказаного нерухомого майна. У своїх заявах від 21 серпня 2018 року на ім`я приватного нотаріуса Васильківського районного нотаріального округу Тернюк Є.В., укладаючи спірні договори дарування, [PERSON] у стверджувальній формі повідомив про те, що житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка площею 0,1735 га, кадастровий номер 3221487002:02:009:0092, що знаходиться за вказаною адресою, що є предметом цих договорів, не є спільним сумісним майном подружжя та належить йому на праві особистої приватної власності та особи, які могли б заявити про свої права на вказані об`єкти нерухомого майна (його частину), відсутні (а.с. 68, 90). Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання вимог вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановленні частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частина перша статті 203 ЦК України передбачає, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Норми статті 65 СК України передбачають, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою; при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя; дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового; для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово; згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Оскільки, позивач не надавала згоду на укладення відповідачем [PERSON] спірних договорів дарування нерухомого майна, що є їх спільною власністю подружжя, суд приходить до висновку, що зміст оспорюваних позивачем правочинів суперечить нормам статті 65 СК України. Отже, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, суд приходить до висновку, що укладення 21 серпня 2018 року між відповідачами [PERSON] і [PERSON] договорів дарування будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1735 га, кадастровий номер 3221487002:02:009:0092, що знаходиться за вказаною адресою - є порушенням частини першої статті 203 ЦК України, а тому відповідно до частини першої статті 215 ЦК України, існує підстава їх недійсності. Вирішуючи позовні вимоги до [PERSON] , суд виходить з роз`яснень, що надані судам в пункті 10 Постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», а саме: реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним; у зв`язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред`явлена тільки стороні недійсного правочину; норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі; не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину; у цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК; відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦК добросовісність набувача презюмується; якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Згідно із пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Враховуючи, що [PERSON] як набувач міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину купівлі-продажу нерухомого майна у [PERSON] , в тому числі й те, що продавець не мала права відчужувати це майно, суд вважає, що дана обставина може свідчити про недобросовісність набувача, а тому, на підставі пункту 3 частини першої статті 388 ЦК України, спірне нерухоме майно, яке вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом, підлягає витребуванню з його володіння на користь позивача. При цьому, з урахуванням часток [PERSON] і [PERSON] у спільному майні подружжя, від [PERSON] слід витребувати 1/2 частину будинку [ADDRESS] та земельної ділянки площею 0,1735 га, кадастровий номер 3221487002:02:009:0092, що знаходиться за вказаною адресою, що відповідає частці позивача у спільній власності подружжя. Одночасно, суд переконаний у тому, що вимоги позову про скасування державної реєстрації спірних договорів дарування є передчасними, оскільки дане рішення суду про задоволення позову про витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-IV 1952-15 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень»), у зв`язку з чим слід відмовити в задоволенні зазначених позовних вимог. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню, оскільки порушує законні права та інтереси позивача на спільне нерухоме майно. На підставі статті 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача слід присудити понесені останнім і документально підтверджені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог в частині оплати позовних вимог до нього в сумі 1 681 гривня 60 копійок та подачу заяви про забезпечення позову щодо вказаного відповідача в сумі 384 гривні 80 копійок. На підставі викладеного,

Outcome: partial