Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до ПП «Артбудінвест» про розірвання трудового договору та стягнення коштів, посилаючись на те, що з 02.01.2013 року вона була прийнята на роботу до ПП «Артбудінвест» згідно наказу № 2 від 02.01.2013 року на посаду економіста з праці та заробітної плати в планово-економічний відділ. На початку 2015 року начальник відділу кадрів пішла в декретну відпустку і всі обовязки щодо виконання зобовязали виконувати її. 12.08.2015 року власник сповістив її, що вона має передати свої справи бухгалтеру по заробітній платі, так як вона вимагає сплатити свою заборговану заробітну плату (заборгованість по заробітній плата на сьогоднішній день за період з січня 2015 по серпень 2015 року, страхові внески по заробітній платі несплачені з березня 2014 по поточний звітний період). На що власник дав зрозуміти що, працівники, які відстоюють свої права, йому не потрібні. В даному випадку власник порушує її права на своєчасне одержання винагороди за працю, що захищається законом (ст. 43 Конституції). Знаючи, як кадровик, на прикладах попередніх працівників до якого психологічного тиску, шантажування та усних розпоряджень додається власник, та для того щоб зберегти свою трудову книжку від факту втрати або небажаного запису, була змушена забрати свою власну трудову книжку в кінці робочого дня 17.08.2015 року, розписавшись за неї в книжці реєстрацій трудових книжок, так як з 18.08.2015 року відбувала у щорічну відпустку. З 18.08.2015 року по 28.08.2015 року знаходилась у щорічній основній відпустці, згідно наказу АБИ-137-к від 14.08.2015 року підписаного директором підприємства. Під час відпустки 25.08.2015 року сповістила роботодавця (цінним листом з описом та повідомленням) заявою, що маю намір звільнитись з займаної посади 31.08.2015 року відповідно до ч. З ст.38 КЗпПУ за порушення власником законодавства про працю (тривалою невиплатою заробітної плати) та вимогою. 31.08.2015 року прийшла на роботу з трудовою книжкою і знаходилась на робочому місці за графіком трудового розпорядку підприємства ПП «Артбудінвест», так як це був останній робочий день. На протязі всього дня був психологічний вплив, тиск, шантаж погрози, змушували безкоштовно навчити працівника, переписати заяву на звільнення з іншою статтею. При неодноразовому зверненні до посадових осіб (директора та бухгалтера по заробітній платі, яка виконує функції кадровика) надати їй копію наказу про звільнення з даного підприємства та зробити запис у трудовій книжці згідно цього наказу, довідку до центру зайнятості, довідки про заборговану та середню заробітну плату, її прохання були проігноровано. Через невидачу наказу на звільнення та запису про звільнення в трудовій книжці з вини відповідача вона не має змоги влаштуватися на роботу або хоча б стати на облік в центрі зайнятості, як безробітній інвалід 3 гр. загального захворювання, а тому була позбавлена будь-яких засобів для власного існування та забезпечення її дитини, яка знаходиться на її утриманні (студент вищого навчального закладу, денного відділення). Беручи до уваги, що відповідач в порушення ст. 47 КЗпП України, 4.1 Інструкції не видав їй належно оформлену трудову книжку у день звільнення, то відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України, 4.1 Інструкції відповідач зобовязаний виплатити їй середні заробіток за весь час вимушеного прогулу. Середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається відповідно до п.п. 1-3, 8 Порядку обчислення середньої заробітної платі затвердженої Постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Просить суд видати їй наказ про звільнення, як підстава для внесення запису в її трудову книжку згідно ч. І ст. 47 КЗпПУ та ч. З. ст. 235 КЗпПУ, а також відповідно п. 4 Постанови КМ України № 301 від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників»; надати їй довідку до центру зайнятості; надати довідки про заборговану та середню заробітну плату, згідно ЗУ «Про внесення змін до КЗпПУ» №3248-ІУ від 20.12.2005року; стягнути з ПП «Артбудінвест», код ЄДРПОУ 35489425 на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01.09.2015 року по день фактичного звільнення; стягнути з ПП «Артбудінвест», код ЄДРПОУ 35489425 на її користь не менше тримісячного середнього заробітку згідно ст.44 КЗпП України; стягнути з ПП «Артбудінвест», код ЄДРПОУ 35489425. 15 вересня 2015 року [PERSON] скерувала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить зобовязати ПП «Артбудінвест» видати їй наказ про звільнення, як підстава для внесення запису в її трудову книжку згідно ч. 1 ст. 47 КЗпПУ та ч. 3 ст. 235 КЗпПУ, а також відповідно до п. 4 Постанови КМ України № 301 від 27.04.1993 року «Про трудові книжки працівників». Зобовязати ПП «Артбудінвест» надати в суд довідки про заборговану та середню заробітну плату, згідно ЗУ «Про внесення змін до КЗпПУ» № 3248-ІV від 20.12.2005 року. Зобовязати ПП «Артбудінвест» стягнути на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу із розрахунку 115,80 грн. за кожний день вимушеного прогулу, починаючи з 01.09.2015 року по день фактичного звільнення. Зобовязати ПП «Артбудінвест» стягнути з відповідача на її користь сплачені нею судові витрати у розмірі 1481,29 грн. 13.11.2015 року [PERSON] скерувала до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій просить розірвати безстроковий трудовий договір, укладений 02 січня 2013 року між [PERSON] та ПП «ЕВРО-ВЕТ». Зобовязати ПП «ЕВРО-ВЕТ» внести запис у трудову книжку [PERSON] про звільнення з роботи у звязку з порушенням власником законодавства про працю, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Стягнути з ПП «ЕВРО-ВЕТ» на користь [PERSON] нараховану та невиплачену заробітну плату в розмірі 31232,29 грн.; середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 7411,20 грн.; вихідну допомогу в розмірі 7469,10 грн.; моральну шкоду в розмірі 2756 грн.; судовий збір в розмірі 1461,60 грн. та витрати на банківські послуги в розмірі 19,69 грн. на загальну суму 1481,29 грн. Позивач в судовому засіданні уточненні позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечувала. Представник відповідача в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами та клопотаннями до суду не звертався. Заслухавши пояснення позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд прийшов до наступного. В судовому засіданні встановлено, що 02 січня 2013 року між [PERSON] та Приватним підприємством Приватним підприємством «Артбудінвест» укладено трудовий договір, згідно з яким [PERSON] прийнято на посаду економіста з праці та заробітної плати в планово-економічному відділі, про що видано наказ за № 2-к від 02.01.2013 року та зроблено запис до трудової книжки [PERSON]. Згідно з ч. 1 ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею. Відповідно до ч. 1 ст. 21 КЗпПУ трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. 25 серпня 2015 року, перебуваючи у щорічній відпустці з 18 серпня 2015 року по 28 серпня 2015 року, що підтверджується наказом № АБИ-137-к-2778301807, [PERSON] на адресу відповідача була направлена заява про її звільнення з 31 серпня 2015 року відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, в зв'язку з порушенням власником законодавства про працю, а саме тривалою невиплатою заробітної плати. Зобов'язань за трудовим договором відповідач не виконує, оскільки з 01.03.2014 року умови праці, необхідні для виконання роботи, не забезпечує, заробітної плати не виплачує, що встановлено з індивідуальних відомостей Пенсійного фонду України про застраховану особу. Відповідно до ч. 1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. [PERSON] неодноразово зверталась особисто, а починаючи з 25 серпня 2015 року направляла листи з проханням розірвати трудовий договір, звільнити, видати наказ про звільнення, внести запис до трудової книжки та провести повний розрахунок по заробітній платі. Всі заяви, прохання відповідачем було проігноровано. 02 вересня 2015 року [PERSON] звернулась до територіальної державної інспекції з питань праці у Черкаській області. На сьогоднішній день інспекцією повідомлено [PERSON] про зміну місцезнаходження відповідача та зміну назви підприємства, що підтверджується запитом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. Таким чином, на час розгляду справи назва підприємства змінилася з Приватного підприємства «Артбудінвест» на Приватне підприємство «ЕВРО-ВЕТ», ідентифікаційний код юридичної особи залишився не змінним № 35489425. Також змінилося місцезнаходження юридичної особи, яке на даний час є за адресою: 54046 Миколаївська обл., м. Миколаїв, вул. Димова, 74. Оскільки відповідач ігнорує вимоги (у тому числі письмові) розірвати трудовий договір у добровільному порядку позивач змушена звернутись до суду. Відповідно до ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, угода сторін, розірвання трудового договору з ініціативи працівника, з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. Робітник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного або трудового договору. Враховуючи встановлені по справі фактичні обставини та вирішуючи заявлені позовні вимоги, суд зазначає, що згідно п. 4 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). При цьому відповідно ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Разом з тим, ч. 3 ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України у справі №\~\~6-34цс13 від 22.05.2013 року, за змістом статті 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. У разі, якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не має права самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на звільнення за власним бажанням без посилання на частину третю статті 38 КЗпП України. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору на підставі частини третьої статті 38 КЗпП України значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукав працівника припинити трудові відносини з відповідачем, а не поважність чи неповажність причин такого порушення та його істотність. Крім того, необхідно зазначити, що у трудових відносинах з урахуванням вимог статей 115, 116 КЗпП України, статей 10, 60 ЦПК України, обов'язок доказування відсутності вини покладається на відповідача. З урахуванням наведеного та встановлених обставин, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову в частині розірвання укладеного сторонами трудового договору на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України,\~\~в зв'язку\~\~з невиконанням\~\~відповідачем\~\~встановленого ч. 1 ст. 21 КЗпП обов'язку щодо забезпечення необхідних для виконання роботи умов праці\~\~та виплати працівникові заробітної плати. За правилами ст. 48 КЗпП України основним документом про трудову діяльність працівника є його трудова книжка, а ст. 47 цього Кодексу передбачено обов'язок власника або уповноваженого ним органу видати працівнику в день звільнення належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст. 116 КЗпП України. Відповідно до п. п. 2.4, 2.5 Інструкції Про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Мінпраці, Міністерством юстиції та Міністерством соціального захисту населення від 29 липня 1993 року № 58 (далі - Інструкція), записи в трудову книжку при звільненні вносяться власником або уповноваженим ним органом після видачі наказу; з кожним записом, який вноситься до трудової книжки на підставі наказу про звільнення, власник зобов'язаний ознайомити працівника під розписку в особовій картці, а відповідно до п. 4 цієї Інструкції власник або уповноважений ним орган зобов'язаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. Згідно із п. п. 4.1, 4.2 Інструкції, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним. Якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Згідно з п. 2.10-1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах; в установах і організаціях, фізичні особи, при звільненні найманого працівника, роблять у трудовій книжці запис: «Звільнений з роботи (далі зазначається підстава звільнення з посиланням на відповідні статті КЗпП України)», при цьому у графі 4 зазначається дата зняття трудового договору з реєстрації державною службою зайнятості: «Трудовий договір (номер), знято з реєстрації (дата)»; внесені фізичною особою до трудової книжки дані підтверджуються підписом посадової особи органу державної служби зайнятості, який зареєстрував трудовий договір і засвідчуються його печаткою. В судовому засіданні встановлено, що в день звільнення 31 серпня 2015 року [PERSON] знаходилася на робочому місці за графіком трудового розпорядку підприємства, однак наказ про звільнення та трудова книжка з відповідним записом їй не видана. Відповідачем не надано доказів, а матеріали справи таких не містять, які б свідчили, що [PERSON] пропрацювавши на підприємстві тривалий час, при звільненні не побажала отримувати трудову книжку і тривалий час відмовлялася від її отримання, а також відповідачем не було надано суду докази того, що перешкоджало відповідачу 31 серпня 2015 року, в день звільнення позивача, видати позивачу належним чином оформлену трудову книжку. Порушення відповідачем вимог ст. 47 КЗпП України в частині невиконання обовязку видати належним оформлену трудову книжку є правовою підставою для зобов'язання внести у трудову книжку [PERSON] про звільнення з роботи в звязку з порушенням власником законодавства про працю, відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Частиною 4 ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Відповідно до п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року оскільки згідно зі ст 235 КЗпП оплаті підлягає вимушений прогул, вимоги працівника про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку підлягають задоволенню в тому разі і за той період, коли з вини власника або уповноваженого ним органу була затримана видача трудової книжки або неправильне формулювання причин звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника. Відповідно до абзацу 3 пункту 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата, в нашому випадку звільнення. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період (п. 8 Постанови № 100). Відповідно до розрахунків, наданих позивачем середньоденна заробітна плата складає: 2476,96 грн. (червень 2015 року ) + 2502,55 грн. (липень 2015 року) : 43 робочі дні за два місяці (20 робочих дні у червні 2015 року та 23 робочих дні у липні 2015 року) = 115 грн. 80 коп. ( п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100). Середньоденна заробітна плата складає в сумі 115 грн. 80 коп. Період вимушеного прогулу з вересня 2015 року по З0 листопад 2015 року: вересень - норма робочих дня 22 х 115 грн. 80 коп. = 2547 грн. 60 коп. Жовтень - норма робочих дня 21 х 115 грн. 80 коп. = 2431 грн. 80 коп. Листопад - норма робочих дня 21 х 115 грн. 80 коп. = 2431 грн. 80 коп. Таким чином, середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі всього 7 411грн. 20коп. З п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24 грудня 1999 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» вбачається, що при припиненні трудового договору вихідна допомога виплачується у випадках і розмір, передбачених як ст. 44 КЗпП України, так і іншими нормативними актами. Якщо ж трудовий договір розривається на вимогу працівника внаслідок порушення роботодавцем законодавства про охорону праці, вихідна допомога стягується на його користь у розмірі тримісячного середнього заробітку, коли колективним договором не передбачено більшого її розміру. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Термін розрахунку - останні два повних робочих місяці (ч. 2,3 п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати затверджені постановою КМУ від 8 лютого 1995 року № 100), тобто червень - липень 2015 року. Тримісячний середній заробіток обчислюється: середньоденна заробітна плата складає: 2476,96 грн. (червень 2015 року ) + 2502,55 грн. (липень 2015 року) : 43 робочі дні за два місяці (20 робочих дні у червні 2015 року та 23 робочих дні у липні 2015 року) = 115 грн. 80 коп. Середньомісячних робочих днів складають: 43 робочі дні за два місяці (20 робочих дні у червні 2015 року та 23 робочих дні у липні 2015 року) / 2 місяці = 21,5 робочі дні. Середньомісячна заробітна плата складає: 115,80 грн. (середньоденна заробітна плата ) х 21,5 робочі дні (середньомісячних робочих днів) = 2489,70 грн. Тримісячний середній заробіток складає: 2489,70 грн. (середньомісячна заробітна плата) х на 3 місяці = 7469,10 грн. Таким чином, вихідна допомога (тримісячний середній заробіток) складає в сумі 7469 грн. 10 коп. На день розгляду даної справи відповідачем не проведено розрахунку по заробітній платі перед позивачем [PERSON], довідку про заборговану заробітну плату суду не надано, хоча суд ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 29.09.2015 року зобовязував відповідача надати копію наказу про звільнення та довідку про заробітну плату [PERSON]. Відповідно до інформації Пенсійного фонду України Управління в м. Черкаси Черкаської області станом на 15 вересня 201 5року [PERSON] невиплачена заробітна плата за період: березень 2014 року - 1400 грн., квітень 2014 року - 1400 грн., травень 2014 року - 1442,63 грн., червень 2014 року - 1484,04 грн, липень 2014 року - 1476,87 грн., серпень 2014 року - 1533,98 грн., вересень 2014 року - 1553,47 грн., жовтень 2014 року - 1529,51 грн., листопад 2014 року - 1526 грн., грудень 2014 року -1542,04 грн., січень 2015 року - 1665,52 грн., лютий 2015 року - 1865,52 грн., березень 2015 року - 1908,27 грн., квітень 2015 року -1933,54 грн., травень 2015 року - 2013,15 грн., червень 2015 року - 2476,96 грн., липень 2015 року - 2502,55 грн., серпень 2015 року - 1978,24 грн., а всього: 31232,29 грн. Суд погоджується з розрахунком позивача, який був наданий в судовому засіданні. Відповідачами заперечень щодо наданого розрахунку не надавалось та не надавалось власного варіанту розрахунку. Відповідно до ч. 5 ст. 97 Кодексу Законів про працю та ч. 3 ст. 15 Закону України «Про оплату праці» оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору (ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці»). Частиною 1 статтею 115 КЗпП та ч. 1 ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Згідно ч. 6 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. В своїй позовній заяві позивач вказує, що оскільки вона була позбавлена можливості влаштуватися на роботу і отримувати заробітну плату або стати на облік в центр зайнятості як безробітна та отримувати належні їй за законом виплати, внаслідок чого її сім'я була позбавлена матеріального забезпечення, що призвело до душевних переживань позивачки, порушення звичного способу життя, психологічного стресу, позивачка вважає, що їй завдано моральної шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивачки з урахуванням вимог розумності і справедливості в розмірі 2-х мінімальних заробітних плат, тобто 1378*2=2756грн. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)» розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоровя потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку із знищенням чи пошкодженням її майна. Статтею 1167 ЦК України передбачено, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених ч. 2 цієї статті. Виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) суд вважає, що заявлена позивачем моральна шкода підлягає до повного задоволення в сумі 2756 грн. Крім того, відповідно до ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 1461,60 грн., та витрати на банківські послуги в розмірі 169,69 грн. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про повне задоволення позовних вимог позивача. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 224 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved