Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, в якому просить суд визнати недійсним договір ААЕ №113299 купівлі-продажу автомобіля [NUMBER], кузов №JTHBF30G146024086, 2004 року випуску, який укладено 03.06.2015 року між [PERSON] та [PERSON] за участю комісіонера Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосіверброк». Згідно заяви від 18.07.2016 року позивач збільшила позовні вимоги, і, окрім вимоги про визнання недійсним оспорюваного договору, також заявила вимогу про витребування автомобіля на збереження на території незалежного спеціалізованого підприємства ПАТ «Чернігівагроавтосервіс» за рахунок позивача. Обгрунтувала позивач свої вимоги тим, що відповідач без її відома та без її згоди здійснив відчуження придбаного у шлюбі автомобіля [NUMBER], який є обєктом спільної сумісної власності подружжя, а тому такий договір повинен бути визнаний недійсним у відповідності до ст. 65 Сімейного кодексу України. Вимогу щодо витребування автомобіля на збереження на території незалежного спеціалізованого підприємства ПАТ «Чернігівагроавтосервіс» позивач обґрунтувала необхідністю припинити використання автомобіля невіскою її колишнього чоловіка [PERSON] Позивач та її представник в судовому засіданні підтримали заявлений позов та просили суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що спірний автомобіль був відчужений у червні 2015 року за усної згоди позивача. Крім того, у запереченні на позов зазначено, що з огляду на технічний стан автомобіля, він був проданий за 49000 грн., а тому відповідач вважає, що цей автомобіль, виходячи з їх рівня життя, не був цінною річчю, а лише задовольняв побутові потреби сімї як засіб пересування. Також відповідач стверджує, що кошти від продажу автомобіля були використані в інтересах сімї. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши письмові докази у справі, суд знаходить підстави для часткового задоволення позову, виходячи з наступного. У судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 11 червня 2002 року (а/с 4). Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 31 травня 2016 року шлюб між позивачем і відповідачем розірвано (а/с 79-80). У період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі на імя [PERSON] згідно довідки рахунку від 17.06.2014 року було придбано автомобіль LEXUS GS 300, кузов №JTHBF30G146024086, 2004 року випуску, вартістю згідно рахунку фактури 140\~000 грн. (а.с.86) Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль LEXUS GS 300, кузов №JTHBF30G146024086, 2004 року випуску 19.06.2015 року зареєстровано за [PERSON] (а.с.7) 03.06.2015 року між [PERSON] та [PERSON] за участю комісіонера Товариства з обмеженою відповідальністю «Автосіверброк» укладено договір купівлі продажу транспортного засобу, за яким [PERSON] продав [PERSON] автомобіль [NUMBER] за 49000 грн. (а.с.28) Згідно копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобіль LEXUS GS 300, кузов №JTHBF30G146024086, 2004 року випуску 15.07.2015 року зареєстровано за [PERSON] (а.с.29) Позивач у судовому засіданні зазначила, що про факт продажу автомобіля їй нічого не було відомо, так як він залишався у користуванні сімї до кінця 2015 року, а потім [PERSON] їй повідомив, що передав автомобіль для тимчасового користування своєму сину [PERSON] Проте, 01.06.2016 року позивач разом зі своєю донькою [PERSON] на зупинці для автомобілів [NUMBER], яким керувала невістка її бувшого чоловіка [PERSON], у звязку з чим для зясування хто є власником автомобіля позивач викликала поліцію, що підтверджується копією заяви позивача до начальника ЧВП ГУНП в Чернігівській області від 01.06.2016 року (а.с.8) Вказані факти підтвердили допитані судом свідки [PERSON], [PERSON], які також повідомили, що автомобіль залишався у користуванні сімї позивача, а тому про продаж автомобіля позивачу не було і не могло бути відомо. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 СК України, спірний автомобіль є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] як такий, що придбаний у період шлюбу за спільні кошти, і їх частки у праві власності на даний автомобіль є рівними. Згідно з ч. 1 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно. Проте [PERSON] одноособово розпорядився спірним автомобілем, продавши його [PERSON] Отже цей автомобіль вибув з володіння [PERSON] поза її волею, так як остання не давала [PERSON] згоди на його відчуження. Доводи відповідача, що проданий автомобіль не був цінною річчю, а тому правочин може вважатися дрібним побутовим, позивач заперечує, посилаючись на цінову політику пропозицій продажу автомобіля такої марки та того ж року випуску, з якої випливає, що вартість подібного автомобіля в оголошеннях є значно вищою, ніж ціна, вказана в оспорюваному договорі (а.с.101-103) Крім того, позивач зазначає, що жодних коштів від продажу автомобіля відповідач їй не давав, в інтересах сімї вони не використовувалися, адже автомобіль після продажу залишався у користуванні сімї до кінця 2015 року, а в подальшому відповідач повідомив їй, що віддав автомобіль для тимчасового користування своєму сину. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в силу вищевказаних норм права і ч. 2 ст. 65 СК України договір купівлі-продажу спірного автомобіля є недійсним, а тому вимога позивача в цій частині підлягає задоволенню. Проте, суд не вбачає підстав для задоволення вимоги позивача в частині витребування автомобіля на збереження на території незалежного спеціалізованого підприємства ПАТ «Чернігівагроавтосервіс» за рахунок позивача, оскільки задоволення такої вимоги впливає на права та інтереси та створює обовязок для іншої особи - ПАТ «Чернігівагроавтосервіс», яке не є учасником даного процесу, а згідно листа даного підприємства від 15.07.2016 року послуги по зберіганню автомобіля ним надаються при заключенні договору оренди та належної оплати (а.с.48). Крім того, відповідач є співвласником автомобіля і користування автомобілем має відбуватися за згодою обох власників. Таким чином, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, згідно якого суд не може вийти за межі позовних вимог, підстав для задоволення вимоги позивача про витребування автомобіля на збереження на території незалежного спеціалізованого підприємства ПАТ «Чернігівагроавтосервіс» за рахунок позивача, суд не вбачає. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог.

Outcome: partial