Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що їй на праві власності на підставі договору дарування належить квартира [ADDRESS] . Як зазначається позивачем при зверненні до суду із вказаним позовом, колишня власниця квартири за життя зареєструвала її батька [PERSON] (відповідача-1), його дружину [PERSON] (відповідача-2) та їхнього спільного сина [PERSON] , [INFO] , у вказаній квартирі, втім, з 2011 року без поважних причин відповідачі в ній не проживають та ніколи не проживали. Позивач вказує, що протягом вказаного періоду (з 2011 року) відповідачі не проживають у квартирі, яка належить на даний час позивачу, не сплачують комунальні платежі, в утриманні житла участі не приймають, особистих речей в квартирі не мають, квартирою не цікавляться та з нею родинних відносин не підтримують. Також позивач зазначає, що перешкод в користуванні житловим приміщенням ні вона, ні інші члени сім`ї (її мати [PERSON] третя особа -1) відповідачам не чинили, крім того, відповідачі тривалий час фактично мешкають у власному спадковому будинку за адресою: [ADDRESS] , та на неодноразові прохання позивача щодо виписки з її квартири відповідачі не реагують. Предмет позову становить вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] , зі зняттям їх з реєстрації за вищезазначеною адресою. Представник позивача в окремо наданій суду заяві просила розглядати справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала повністю та не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідачі не скористалися правом брати участь у судових засіданнях та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Як встановлено судом, позивач є власником житлового приміщення квартири [ADDRESS] : на підставі договору дарування квартири, посвідченого 05.07.2013 приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бунякіною О.В. за реєстровим № 1423. Право власності позивача зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 05.07.2013, номер запису про право власності: 1529762 (а.с.4, 5). Місце проживання відповідачів зареєстровано за адресою: [ADDRESS] : [PERSON] зареєстрований з 27.11.2002, [PERSON] з 08.06.2012 та [PERSON] з 07.02.2013, що підтверджується відповідною інформацією на запит суду (а.с.21-23) та довідкою №11300 від 10.10.2019, виданою відділом обліку проживання фізичних осіб Дніпровської міської ради (а.с.15), тобто з часу попереднього власника. Відповідачі не є членом сім`ї позивача. За зазначеною адресою відповідачі не мешкають (відповідачі-2,3 взагалі ніколи не мешкали). Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності. Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. У відповідності до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які \~мають у приватній власності\~ будинок\~ (частину будинку),\~ квартиру,\~ користуються\~ ним\~\~ (нею)\~\~ для\~\~ особистого проживання\~ і\~ проживання\~ членів\~\~ їх\~\~ сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~ постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~ будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~ цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як встановлено судом в цій справі, відповідачі не є членами сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР (відповідачі не проживають в квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності та відповідачі набули права користування вказаною квартирою за часів перебування вказаного нерухомого майна у власності інших осіб [PERSON] ) та за зазначеною адресою відповідачі не мешкають: відповідач-1 з 2011 року, відповідачі-2,3 взагалі ніколи не мешкали. Таким чином, вочевидь, що відповідачі не є членами сім`ї позивача, та наявність волевиявлення відповідачів на окреме від житла позивача проживання. Задовольняючи позов, суд керується тим, що аналіз положень гл. 32 ЦК свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником квартири, в якій зареєстровано місце проживання відповідачів. Відповідачі спільним побутом із позивачем не пов`язані тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК. Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 в справі №243/7004/17-ц. Суд виходить з того, що реєстрацією місця проживання відповідачів за адресою належного позивачу на праві приватної власності майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі прав позивача, як власника, у зв`язку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем (ст. 16 ЦК України), та на підставі ст.ст. 383, 391, ч. 2 ст. 406 ЦК України. Разом з тим, відсутні підстави для задоволення позовної вимоги про зняття відповідачів з реєстраційного обліку, оскільки така вимога не є такою, що підлягає розгляду та вирішенню при розгляді справи у порядку цивільного судочинства. На виконання ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», у тому числі, остаточне рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою) є підставою для зняття особи з реєстрації місця проживання, у зв`язку з чим є правомірним застосування судом способу захисту порушеного права, зазначеного в даному рішенні. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: partial