Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є власником зазначеної нерухомості. З відповідачем перебуває у процесі розлучення. Більше трьох років такий не проживає за місцем своєї реєстрації, його місце проживання позивачу не відоме, будь-яких особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали відповідачу в квартирі немає. Ніякого інтересу до свого колишнього житла відповідач не проявляє, участі у спільному побуті та будь-яких витрат по утриманню квартири чи сплаті комунальних послуг не несе. Така обставина перешкоджає позивачу вільно користуватись своїм майном, а тому звертається до суду із даним позовом. Ухвалою судді від 30.03.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження, запропоновано відповідачу в п`ятнадцятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали подати до суду відзив на позовну заяву, роз`яснено наслідки ненадання відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, право пред`явити зустрічний позов. У встановлений ухвалою термін відповідачем відзив на позовну заяву не подано, зустрічний позов не пред`явлено. Ухвалою суду від 06.05.2020 підготовче провадження в справі закрито, призначено справу до судового розгляду на 29.05.2020. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, просить задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, не повідомив суду причини неявки. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача неповажною та вважає за можливе розглянути справу у його відсутності, провівши заочний розгляд справи. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступних підстав. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження.. Згідно з ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Матеріалами справи встановлено, що з 09.11.1995 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] ). [PERSON] на праві власності належить квартира, площею 109,5 кв.м, яка знаходиться в [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно серія [NUMBER] від 23.05.2012 та витягом про державну реєстрацію прав №34245295 КП ЛОР «Дрогобицьке МБТІ та ЕО» від 23.05.2012. Вказана квартира належить позивачу на підставі рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради від 24.04.2012 №176. З Актів про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації №02 від 03.01.2020 та №35 від 11.03.2020 вбачається, що [PERSON] зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , але з 2017 року не проживає в ній, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та (або) речей повсякденного використання немає. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Зі змісту статті 391 ЦК України вбачається, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Верховний Суд України (правова позиція у справі №6-709цс16) вказує на те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Однак, вищевказана квартира була набута за час перебування сторін у шлюбі, що в силу абсолютної презумпції ст.60 СК України є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (частина перша статті 70 СК України). Майно, яке належить до особистої приватної власності дружини, чоловіка визначено у статті 57 цього Кодексу. Виходячи з аналізу наведених вище норм законодавства, обов`язок довести ті обставини, що майно, придбане у шлюбі, є особистою власністю одного із подружжя, покладено на останнього. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вищенаведене кореспондує із правовими позиціями Верховного Суду України, викладених у постановах від 24 травня 2017 року у справі 6-843цс17 та від 07.02.2018р. справа № 654/5243/14-ц, а також у постанові Верховного Суду у справі № 372/504/17 від 21 листопада 2018р. Враховуючи вищенаведене, а також те, що квартира з приводу якої позивач ставить питання про визнання відповідача таким, що втратив право користування нею, є спільним майном подружжя (дане позивачем не спростовано), суд вважає позов безпідставним, а тому в задоволенні такого слід відмовити.

Outcome: dismissed