Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

Позивач звернулася із позовом до відповідача, в якому просила надати дозвіл на тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON], [INFO], за межі України до Турецької Республіки, Республіки Болгарії, Арабської Республіки Єгипет, Чорногорії, Республіки Хорватія, Республіки Словенія, Республіки Сербія, Словацької Республіки, Федеративної Республіки Німеччина, Республіки Австрія, Республіки Польща, Республіки Угорщина та до Чеської Республіки у супроводі матері без згоди та супроводу батька [PERSON] на період з 23.03.2018 року по 02.04.2018 року, з 25.05.2018 року по 04.09.2018 року та з 25.10.2018 року по 05.11.2018 року. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 26.07.2006 року перебувала в шлюбі з відповідачем. Від даного шлюбу вони мають спільну дитину - доньку [PERSON], [INFO]. Подружнє життя не склалося і шлюб між сторонами було розірвано 03.09.2009 року. Внаслідок окупації АР Крим позивач остаточно втратила будь-які зв'язки з відповідачем, останнє відоме місце його проживання - АР Крим. З часу припинення шлюбних відносин дитина проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. Позивач вказує, що на даний час постало питання стосовно виїзду неповнолітньої дитини за кордон на відпочинок, оздоровлення, а також для її культурного та духовного розвитку. Проте у зв'язку з тим, що від відповідача неможливо отримати згоду на виїзд дитини до інших країн за межі України, позивач позбавлена можливості вирішити питання у позасудовому порядку, тому звернулась до суду із наведеним позовом. В судове засідання позивач не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції та розміщенням повідомлення про виклик до суду на офіційному сайті судової влади. Відзиву на позов не надав, явку представника не забезпечив. Дослідивши матеріали справи, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, 26.07.2006 року Центральним відділом реєстрації шлюбів м. Києва з державним Центром розвитку сім'ї між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №1512 (а.с. 15). Від зареєстрованого шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження серія [NUMBER] (а.с. 17). Відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] 03.09.2009 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, актовий запис №513 (а.с. 16). Судом встановлено, що малолітня [PERSON], [INFO] проживає разом з матір'ю та перебуває на її утриманні. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою. Пунктами 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, яка набрала чинності для України 27.09.1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ст.141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (ст.153 СК). Згідно зі ст.157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Статтею 161 СК України передбачено: якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла 16 років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Позивач у позовній заяві вказує, що останнє відоме місце проживання відповідача - АР Крим, Нижньогірський р-н, с. Розливи, вул. Сейтлер, 17, зв'язок із ним втрачено, тому позивач позбавлена можливості отримати від відповідача - батька дитини згоду на виїзд дитини за кордон у позасудовому порядку. Разом з тим, позивач не надає жодних доказів того, що повідомляла відповідача про необхідність надання дозволу на виїзд дитини за межі України, зокрема, за адресою,вказаною у позовній заяві. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою КМУ від 27.01.1995 року №57, передбачено виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску (пп.1 п.4 правил). Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Як роз'яснюється у постанові Верховного Суду України від 12.04.2017 року, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків (на підставі рішення суду) може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення.. Статтею Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України» 4 визначена можливість ухвалення судом рішення на разовий виїзд дитини без згоди батька, не позбавленого батьківських прав. Натомість надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за межі України без згоди батька суперечить чинному законодавству, яке визначає рівність прав та обов'язків обох батьків у вихованні дитини, унаслідок чого батько фактично позбавляється можливості брати участь у вихованні дитини та спілкуватися з нею. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. На думку суду, заявником не обґрунтовано необхідність та правомірність надання дозволу на неодноразові виїзди дитини за кордон у різні країни світу без зазначення у конкретної держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, що фактично призведе до ігнорування інтересів батька, який проживає окремо від дитини; позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження викладених у позовній заяві обставин. Враховуючи зазначене, дослідивши всі обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволенні заявлених вимог необхідно відмовити, оскільки суд не убачає законодавчих приписів для задоволення заяви надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди та супроводу батька. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed