Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, про стягнення заробітної плати і моральної шкоди. В обґрунтування своїх вимог вказує, що з 22 жовтня 1974 року була прийнята інженером на ПАТ «Обласна фірма «Медтехніка». Наказом від 31 жовтня 2011 року № 45-ОС, її було звільнено із займаної посади згідно з п. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. З вказаним наказом її ознайомлено не було, чим не додержано вимогу наказу Міністерства статистики України № 489. В грудні 2011 року на підприємстві була проведена перевірка, щодо додержання законодавства про працю, адміністрацією підприємства, державним інспектором праці. В ході перевірки було виявлено, що перед нею існує заборгованість по заробітній платі за вересень і жовтень 2011 року. Тому відповідач зобов'язаний їй відшкодувати заборгованість по заробітній платі в сумі 4507грн., середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати та компенсацію за не використану відпустку в сумі 81 684 грн. Крім того, позивач зазначає, оскільки відповідач своєчасно не провів повний розрахунок при звільненні, їй заподіяні моральні страждання. Моральну шкоду оцінює в 10 000 грн. В судовому засіданні, позивач позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, належним чином був повідомлений, причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами трудового законодавства. Як встановлено в судовому засіданні, 22 жовтня 1974 року згідно з наказом № 120 позивача було прийнято на посаду інженера ПАТ «Обласна фірма «Медтехніка», що підтверджується записом у трудовій книжці. У відповідності з наказом № 45-ОС від 31 жовтня 2011 року позивач була звільнена згідно з п. 1 ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. У силу ст. 116 ч. 1 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В порушення зазначених норм відповідач при звільненні не виплатив позивачу заборгованість із заробітної плати за вересень і жовтень 2011 року в сумі 4507 грн. За результатами перевірки територіальної інспекції праці у Черкаській області на ПАТ «Обласна фірма «Медтехніка» встановлено факт заборгованості по заробітній платі перед позивачем. Отже, суд вважає, що з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача невиплачена заборгованість по заробітній платі в сумі 4507 грн. Також підлягають до задоволення вимоги позивача про стягнення грошової компенсації за невикористану щорічну оплачувану відпустку в розмірі 2300 грн. Згідно ст. 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З цього приводу Верховний суд України в Постанові ПВСУ № 13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» (п.п. 20, 21) визначив, що при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (з наступними змінами і доповненнями). Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров'я, та призначення пенсії. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлений рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно з п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ № 100 від 08.02.1995 року, у всіх, крім оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки, випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Оскільки позивачем не надано повного розрахунку щодо заборгованості середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та компенсацію за не використану відпустку, доказів на підтвердження такої вимоги, тому позов в цій частині не підлягає до задоволення. Згідно ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Захист порушеного права у сфері трудових правовідносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права так і механізмом компенсації моральної шкоди як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли у результаті душевних страждань, яких зазнала особа у зв'язку із посяганням на її трудові права та інтереси. У відповідності до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода серед іншого полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як встановлено в судовому засіданні позивач, заподіяння моральної шкоди, обґрунтовує тим, що в неї через невиплату вчасно заробітної плати призвели до моральних страждань. Однак, суд вважає розмір моральної шкоди значно завищеним, виходячи з характеру зазначеного правопорушення. Виходячи із засад виваженості, розумності та справедливості суд визначає розмір моральної шкоди, яка підлягає до стягнення на користь позивача 1000 грн.

Outcome: approved