Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, відзначаючи, що вона зі своїм чоловіком, відповідачем по справі, 08 листопада 2003 року зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають малолітню доньку Крістіну, [INFO]. Між сторонами останнім часом виникли непорозуміння і сварки з різних причин. З 2016 року сторони припинили сімейні відносини і поновлювати їх не мають наміру. Позивач подальше спільне життя вважає неможливим, тому просить суд розірвати шлюб, після розірвання шлюбу залишити їй прізвище «Карімова». Спору щодо поділу набутого у шлюбі майна та виховання дитини між ними немає. Відповідач проти розірвання шлюбу не заперечує. Про місце, дату і час розгляду справи сторони повідомлені належним чином, що підтверджується наявними у матеріалах справи заявами (а.с.17,18). У судове засідання позивач не зявилася і свого уповноваженого представника не направила, однак надала до суду письмову заяву від 24.02.2017 року, в якій просить праву розглянути за її відсутності. На позовних вимогах наполягає і просить їх задовольнити (а.с.17). Відповідач також не зявився у судове засідання і не направив свого уповноваженого представника, але надав до суду письмову заяву від 24.02.2017 року, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував, справу просив розглянути за його відсутності (а.с.18). У звязку із заявами осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх відсутності, на підставі ч.2 ст.197 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, беручи до уваги наполягання позивача на задоволенні позову, визнання позову відповідачем, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню на підставі ст.112 Сімейного кодексу України, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Так, у судовому засіданні судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 листопада 2003 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-ЖС №103514 від 08 листопада 2003 року, від подружнього життя мають малолітню доньку Крістіну, 20 листопада 2006 народження, що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-КИ №096165 від 06 грудня 2006 року. Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно із ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із матеріалів справи і заяв сторін вбачається, що між ними склалися напружені стосунки, сторони шлюбні відносини не підтримують вже більше року і не мають бажання дійти примирення, оскільки позивач на розірванні шлюбу наполягає, а відповідач не заперечує проти цього. Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходи щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Із позовної заяви та заяв сторін вбачається, що вони не виявили бажання зберегти сімю, тому суд приходить до висновку про недоцільність надання сторонам часу для примирення. Згідно з ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом зясовано, що волевиявлення позивачки, яка наполягає на задоволенні позову, і відповідача, який позов визнав і проти його задоволення не заперечував, є їх свідомим вибором, зробленим без будь-якого зовнішнього впливу чи примусу. За таких обставин суд вважає, що сім'я розпалася остаточно і подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам кожного з них, а також їхньої малолітньої доньки, що має істотне значення. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд встановив, що сторони не мають пільг зі сплати судового збору, передбачених Законом України «Про судовий збір». При цьому суд враховує письмове клопотання позивача, у якому вона просить судові витрати покласти на неї. Зважаючи на те, що позивачкою судовий збір вже було сплачено при подачі позову, підстав для повторного його стягнення суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: approved