Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини у розмірі ? частки з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно але не менше 50 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та до повноліття дитини, посилаючись на те, що вона з відповідачем перебуває в шлюбі з 15 грудня 2007 року, від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає разом з нею та знаходиться на її утриманні. Відповідач відносно сина не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Відповідачем до суду подано відзив на позов. Відповідно до якого він частково визнає позовні вимоги, а саме не заперечує щодо сплати аліментів у розмірі 1000 грн. Оскільки він не має постійного місця роботи, його заробіток є тимчасовим та має одноразовий характер. Зазначає, що позивачка покинула дитину, дитина доглядається бабусею, яка має психічне захворювання. Матеріальну допомогу дитині надає добровільно шляхом перерахування на платіжну картку, а також, купував йому одяг. Також вважає, що даний позов повинен подаватися у наказному провадженні. Сторони у судове засідання не зявились, що не перешкоджає розгляду справи за наявними матеріалами. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі з 15 грудня 2007 року, від шлюбу мають неповнолітнього сина - [PERSON], [INFO], який проживає разом з матір'ю та знаходиться на її утримані. Відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом ч. 1 ст. 182 Сімейного кодексу України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Зазначене підтверджується п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». У відповідності з ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Частиною 2 ст. 182 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Суд не приймає вимогу відповідача щодо визначення аліментів у твердій грошовій сумі, оскільки відповідно до статті 184 СК УКраїни, визначення аліментів у твердій грошовій сумі визначається за заявою одержувача аліментів або за домовленістю батьків. Оскільки позивач, як одержувач аліментів, просила встановити аліменти у частці від доходів, суд вважає позицію відповідача безпідставною. Також твердження відповідача щодо обов'язкового подання позивачем заяви про стягнення аліментів у наказному провадженні, помилкові, оскільки позивач вільний у виборі подання заяви або про видачу судового наказу, або позовної заяви та розгляду справи в порядку позовного провадження. Відповідно до ст. 191 цього Кодексу, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Оцінюючи всі зібрані по справі докази, враховуючи інтереси дитини для забезпечення стабільних та гармонійних умов її життя, повного та всебічного розвитку, враховуючи матеріальний та сімейний стан платника аліментів та одержувача аліментів, враховуючи визнання відповідачем позову, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючі зазначене з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved