Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

Позивачі 12 липня 2016 року звернулись до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з даним позовом (а.с.3-5). В обґрунтування позовних вимог зазначили, що вони є співвласниками житлового будинку [ADDRESS]. 05 листопада 2016 року між ними укладено договори про визначення часток у праві спільної часткової власності на житловий будинок, виділено частки в натурі, і відповідно до виділених часток встановлено порядок користування будинком кожного окремо. [PERSON] є сином співпозивача - [PERSON], який перебував у шлюбі із [PERSON], від якого народилась дитина - [PERSON], [INFO]. Зі згоди [PERSON] 30 вересня 2011 року [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] На підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2015 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Фактично [PERSON] та малолітній [PERSON] мешкали за адресою [ADDRESS], та згодом родиною переїхали до квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS]. Отже, фактично п'ять років [PERSON] та малолітній [PERSON] не проживають за адресою: [ADDRESS], їх особистих речей в будинку не має. У зв'язку із тим, що у позивачів виникають проблеми із правом розпорядження і користування своїм майном, а також тим, що вони зобов'язані нести тягар утримання майна з розрахунку, що в ньому зареєстровані особи, які не проживають, - вимушені були звернутися до суду із даним позовом. Уточнивши свої вимоги, посилаючись на викладені обставини позивачі просять суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні будинком, що розташований за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON], [PERSON], на праві спільної часткової власності, шляхом визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В жовтні 2016 року [PERSON] звернулась до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа Управління - служба у справах дітей Новокадацької районної у м. Дніпрі ради, [PERSON] про вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням. У обґрунтування вимог зазначила, що з 29 липня 2011 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON], від якого народилась дитина - [PERSON], [INFO]. Шлюб було розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17.08.2015 року. Вона із малолітнім сином та [PERSON] були членами сім'ї, вели спільне господарство, мали спільний бюджет та побут, проживали спільно у будинку [ADDRESS]. За письмовою згодою всіх членів родини вона разом із сином були зареєстровані за вказаною адресою. На теперішній час вона вимушена знімати житло за договором найму для свого проживання та проживання дитини, так як позивачі перешкоджають їм проживати в будинку [ADDRESS]. Повернутися до своїх батьків вона не має можливості, так як вони проживають за адресою: Донецька обл.., Красноармійський район, м. Родинське, де проводиться антитерористична операція. Посилаючись на викладені обставини та обґрунтування викладені у позові, уточнивши свої вимоги [PERSON] просить суд визначити порядок користування жилим приміщенням у будинку [ADDRESS], а саме: виділити їй та сину у користування кімнату 1-3, площею 10,2 кв.м., кімнату 1-4, площею 7,5 кв.м., у житловому будинку літ.А-1 по [ADDRESS]; кухню. Коридор, туалет і ванну кімнату залишити у спільному користуванні; вселити її та сина у будинок [ADDRESS]. Стягнути із відповідачів на її користь судові витрати. Позивач за первісним позовом та відповідач за зустрічним - [PERSON] в особі свого представника за договором адвоката [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримала та просила задовольнити. Проти вимог зустрічного позову заперечувала та просила відмовити у їх задоволенні. Співпозивач за первісним позовом та співвідповідач за зустрічним - [PERSON] у судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Про причини неявки не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без своєї присутності не надавав. Відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним - [PERSON], яка також діє в інтересах малолітнього [PERSON], [INFO], та її представник за договором адвокат Кулаков О.В., у судовому засіданні проти вимог первісного позову заперечували та просили відмовити у його задоволенні. Зустрічний позов підтримали та просили задовольнити. Третя особа за первісним позовом та за зустрічним - [PERSON] в особі свого представника за довіреністю - [PERSON], в судовому засіданні первісний позов підтримала, а у задоволенні зустрічного просила відмовити у повному обсязі. Третя особа за зустрічним позовом - Управління - служба у справах дітей Новокадацької районної у м.Дніпрі ради, в особі свого представника в судове засідання не з'явилась. До суду представник за довіреністю - [PERSON], надала письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Просить ухвалити рішення згідно чинного законодавства (а.с.214). Допитані в судовому засіданні свідки суду пояснили наступне. Покази свідка [PERSON] - мати третьої особи [PERSON], суд відхилив з позиції неналежності, оскільки свідок є дружиною співпозивача [PERSON], та прямо заінтересована у результатах розгляду його позову, що зокрема і підтвердила відповідаючи на запитання головуючого. Свідок - [PERSON] суду пояснила, що більше 20 років знайома із родиною [PERSON]. Зазначила, що [PERSON] із 2011 року не проживає за місцем мешкання родини позивачів за первісним позовом. Свідок - [PERSON] пояснила, що є тіткою третьої особи - [PERSON] [PERSON] із весни 2011 року не проживає за місцем мешкання родини [PERSON]. Свідок - [PERSON] пояснив, що більше 30 років знайомий із родиною [PERSON] та кумом [PERSON] Зазначив, що [PERSON] разом із дитиною починаючи із 2011 року не проживає за адресою мешкання позивачів. Свідок - [PERSON] пояснив, що у 2011 році допомагав [PERSON] перевозити свої речі із будинку у Діївці де проживає [PERSON], на вулицю Робоча у м. Дніпрі, у квартиру, у зв'язку із переїздом родини. У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] являлись співвласниками домоволодіння [ADDRESS], на праві спільної часткової власності. Договором від 05 листопада 2016 року визначено частки у праві спільної часткової власності на домоволодіння [ADDRESS], в якому зазначено, що 49/100 частин належать [PERSON], 51/100 частин належать [PERSON] (а.с.86). В подальшому, під час розгляду справи, [PERSON] відчужив належні йому 51/100 частини домоволодіння на корись [PERSON] (а.с.207,229). Відповідно до ст. 41 Конституції України право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. За змістом права власності, визначеного ст. 317 ЦК України, право власності - це право володіння, користування і розпорядження майном. [PERSON] народився [INFO] у батьків [PERSON] та [PERSON] (а.с.23). 29 липня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, який на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2015 року розірвано (а.с.27). Від шлюбу у подружжя народилась дитина - [PERSON], [INFO] (а.с.67). Встановлено, що за адресою: [ADDRESS], зареєстрована, але фактично не проживає тривалий час, а саме: з 2011 року [PERSON], 1987 року народження, із малолітньою дитиною - [PERSON], [INFO] (а.с.59). Із відомостей адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України у Дніпропетровській області судом встановлено, що станом на 29 липня 2016 року малолітній [PERSON] зареєстрованим або знятим із реєстраційного обліку не значився (а.с.29), але вже під час розгляду справи встановлено, що починаючи із 03 квітня 2017 року дитина зареєстрована за адресою: [ADDRESS], про що свідчить довідка про реєстрацію місця проживання особи від 03.04.2017 року (а.с.106). В силу ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 150 ЖК України, ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У відповідності до вимог ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Тому, так як вказане домоволодіння не є місцем проживання [PERSON] протягом тривалого часу, тому воно не може бути і місцем проживання малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], яка проживає із своєї мамою - [PERSON] Отже, позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування домоволодінням [ADDRESS] є законними, обґрунтованими, доведеними, а тому підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог [PERSON] до [PERSON], [PERSON], в інтересах якого діє [PERSON], третя особа [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, суд виходить із наступного. Згідно положень п.1 ч.1 ст.346 ЦК України, право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Так, [PERSON] відчужено належну йому частину домоволодіння [ADDRESS], у зв'язку із чим, його право власності на домоволодіння припинено, а тому вимоги, що стосуються захисту його права власності від порушень є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Так, в силу ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст..3,6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадяни України, іноземці та особи без громадянства реєструють своє місце проживання. Реєстрація місця проживання - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесенням цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу. Згідно ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права власності або права користування житловим приміщенням. Таким чином, оцінивши здобуті по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, у зв'язку із чим, [PERSON] та [PERSON] визнати такими, що втратили право користування домоволодінням [ADDRESS], що є підставою для зняття їх із реєстраційного обліку за даною адресою. Щодо вимог зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа Управління - служба у справах дітей Новокадацької районної у м. Дніпрі ради, [PERSON] про вселення, визначення порядку користування житловим приміщенням, суд виходить із наступного. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно до ст. 64 Житлового кодексу Української РСР, члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 396 ЦК України, особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень Глави 29 цього Кодексу. Достовірно встановлено, що [PERSON] не являється членом родини [PERSON], тривалий час не проживає за адресою розташування домоволодіння, не являється співвласником, жодних речових прав на вказане домоволодіння вона не має, а тому її вимоги про вселення та визначення порядку користування житловим приміщенням є безпідставними та незаконними. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у праві. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Таким чином, оцінивши здобуті по справі докази, за своїм внутрішнім переконанням щодо їх належності допустимості, достовірності, а також достатності і взаємності зв'язку у сукупності, розглянувши спір в межах заявлених позовних вимог, суд першої інстанції вважає, що позовні вимоги за зустрічним позовом не підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved