Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідачів, в якому після уточнення позовних вимог, просить: визнати незаконними п.п. 2.1, 2.2, 2.3, 2.4 рішення Таращанської міської ради від 26.08.2015 року № 651-50-VI «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо безоплатної передачі у власність земельних ділянок громадянам»; визнати незаконним п.п. 3.1, 3.2 рішення Таращанської міської ради від 23.10.2015 року № 677-52-VI «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам в межах м. Таращі» в частині затвердження проекту землеустрою щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки [PERSON], яка розташована в [ADDRESS] площею 0,0502 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер [NUMBER] та передачі йому вказаної земельної ділянки у власність; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 11.11.2015 року індексний номер 29339137 на земельну ділянку, яка розташована за адресою [ADDRESS] площею 0,0502 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер [NUMBER], власником якої зазначено [PERSON] та скасувати його. В обгрунтування позовних вимог повилається на те, що 03 вересня 2010 року між Таращанською міською радою Київської області та нею укладено договір № 67 оренди земельної ділянки, яка розташована у [ADDRESS], загальною площею 0,02 га, строком на 4 роки для ведення городництва. Відповідно до п. 2.1 договору після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. Нею було подано заяву до Таращанської міської ради Київської області про продовження строку оренди вказаної земельної ділянки. Але їй було повідомлено, що земельну ділянку площею 0,02 га віддано в користування [PERSON] (відповідачу 2) на підставі рішення Таращанської міської ради Київської області від 26.08.2014 року за № 651-50-VІ. Згідно постанови Таращанського районного суду Київської області від 08.04.2015 року визнано незаконним рішення Таращанської міської ради Київської області від 25.11.2014 року № 690-33-VІ, а саме п. 8 п.п. 8.1 щодо відмови їй (позивачу) в наданні дозволу на передачу в користування на умовах оренди земельної ділянки площею 0,02 га для ведення городництва по [ADDRESS]. Договір № 67 оренди земельної ділянки був укладений до 01.09.2014 року, а рішенням Таращанської міської ради Київської області від 26.08.2014 року надано дозвіл [PERSON] на розробку проекту із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS]. Звертає увагу, що дозвіл Таращанською міською радою Київської області був наданий у період, коли ще діяв договір № 67 оренди земельної ділянки від 03.09.2010 року. На її адресу не надходило жодного листа із Таращанської міської ради Київської області, щодо розірвання договору оренди земельної ділянки площею 0,02 га по [ADDRESS]. Таращанська міська рада Київської області не направила їй листа - повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі від 03.10.2010 року. Після закінчення дії договору вона продовжувала користуватись земельною ділянкою. Звертає увагу на те, що вказана земельна ділянка у власності її сім'ї перебуває з 1942 року. Після розбудови спірна земельна ділянка була розділена новоствореним [ADDRESS]. Вказаний факт встановлений у постанові Таращанського районного суду Київської області від 08.04.2015 року, яке набрало законної сили. Співвідповідачу було надано дозвіл на розробку проекту із землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки по [ADDRESS] на підставі рішення Таращанської міської ради Київської області від 28.08.2014 року. Вказане рішення вважає незаконним, оскільки воно було прийнято із порушенням норм діючого законодавства. Рішення було прийнято у період, коли діяв договір № 67 оренди земельної ділянки укладений між нею та Таращанською міською радою Київської області. Його дія закінчувалась 01.09.2014 р. Позивачка вказаною земельною ділянкою користується понад 15 років. Згідно вказаного договору оренди вона має право на приватизацію земельної ділянки, у першу чергу. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали в повному обсязі, надали суду пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві та відповідних уточненнях. Представник відповідача - Таращанської міської ради Київської області проти задоволення позову заперечував та зазначив, що позивач пред'явила цивільний позов до відповідачів про визнання незаконним п. 2.1. - п.2.4. рішення Тращанської міської ради Київської області № 651-50-VІ від 26.08.2014 року «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо безоплатної передачі у власність земельних ділянок громадян», п. 3.1. - п. 3.2. рішення Таращанської міської ради Київської області № 677-52-VІ від 23.10.2014 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам в межах м. Тараща», скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно № 29339137 від 11.11.2014 року та державної реєстрації права власності. Представник відповідача вважає, що сторона позивача не довела жодної з обставин, на які вона посилалась в позові, а навпаки, досліджені в судових засіданнях докази свідчать про безпідставність та надуманість претензій позивача на предмет спору. Припущення позивача щодо порушення відповідачем п. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» у зв'язку з тим, що вона в місячний термін до закінчення договору оренди до відповідача з листом-повідомленням про намір продовжити договір оренди земельної ділянки не зверталась. Крім цього, позивач також вказав, що не має відповідних документів, які передбачені чинним законодавством України, які підтверджують те, що спірна земельна ділянка у її власності перебуває з 1942 року. Щодо тверджень позивача, що відповідач не мав права надавати [PERSON] дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок громадянам (п. 2.1. - п.2.4. рішення Таращанської міської ради № 651-50-УІ від 26.08.2014 року «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо безоплатної передачі у власність земельних ділянок громадян») в період, коли ще діяв договір оренди з нею, то слід взяти до уваги, що позивачем суду не було надано жодного доказу, якими нормами законів це забороняється, а також які норми закону були порушені при прийнятті даного рішення. Навпаки в судовому засіданні було спростовано цю вимогу. Дане рішення відповідачем приймалось відповідно до ст. 123 Земельного кодексу України, в якій чітко вказані підстави відмови у наданні такого дозволу - це може бути лише невідповідність місця розташування земельної ділянки, тому законних підстав відмовити [PERSON] не було. Також наголосив на тому, що надання дозволу на розробку проекту землеустрою надається з метою з'ясування обставин, чи можливо надати саме цю земельну ділянку, який її розмір, призначення, адреса, чи перебуває вона в оренді і т.д.. Дану земельну ділянку, [PERSON] було надано лише 23.10.2014 року, відповідно до рішення Таращанської міської ради Київської області № 677-52-VI від 23.10.2014 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам в межах м. Тараща». Щодо вимог позивача про визнання незаконними п. 3.1. - п.3.2. рішення Таращанської міської ради Київської області № 677-52-VI від 23.10.2014 року «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам в межах м.Тараща», то в судовому засіданні, позивач з даного приводу не навів жодної обставини посилаючись на норми законів, які він вважає були порушені відповідачем при прийнятті вказаного рішення. Навпаки в судовому засіданні було спростовано цю вимогу. Таке рішення було прийнято відповідно до вимог ст.ст. 12, 110, 111, 112, 113, 114, 116, 118, 121 Земельного кодексу України. Твердження позивача, що після закінчення договору оренди в зв'язку з тим, що вона продовжувала користуватись спірною земельною ділянкою, вона має всі підстави користуватись ділянкою без укладення договору є помилковими. Фактично позивач незаконно продовжував користуватись земельною ділянкою, всупереч законів, рішень, за що існує кримінальна відповідальність за ст. 197-1 КК України (самовільне зайняття земельної ділянки). З огляду на вище зазначені обставини вважає, що позивач при поданні позовної заяви, керувався виключно тільки своїми особистими переконаннями, а не законами. Також зазначає, що йому не зрозуміла позиція позивача, який посилається на рішення Таращанського районного суду Київської області від 08.04.2015 року, яким було скасовано відмову міської ради в наданні дозволу на передачу в користування земельної ділянки (п.8., пп.8.1. рішення Таращанської міської ради Київської області № 690-33-VI від 25.11.2014 року). Дане рішення суду стосується звернень позивача, які надійшли до міської ради 06-07.11.2014 року, тобто майже через два місяця після того, як позивач мав звернутися відповідно до договору та закону. Хоча термін дії договору закінчився, ще 01.09.2014 року. Таким чином, рішення Таращанського районного суду Київської області від 08.04.2015 року до розгляду даної справи відношення не має і ні нащо не впливає. З огляду на безпідставність вимог про визнання незаконними рішень відповідача, вважає безпідставною і вимогу позивача про скасування державної реєстрації та свідоцтва про право власності. Враховуючи зазначене, просив суд в задоволенні цивільного позову - відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що позовні вимоги є незаконними, безпідставними та необгрунтованими мотивуючи це тим, що рішенням Таращанської міської ради Київської області № 651-50-VІ від 26.08.2014 року «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо безоплатної передачі у власність земельних ділянок громадян», йому було надано дозвіл на розробку проекту земелеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд про [ADDRESS] площею 0,05 га. Таким чином, вище вказана земельна ділянка не надавалась, а лише було надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки. Позивач вважає, що приймаючи оспорюване рішення Таращанська міська рада Київської області порушила вимоги ч. 6 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», що у разі неотримання від орендодавця на протязі місяця листа - повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. І навмисно позивач не звернула уваги на п. 5 даної статті в якій вказано, що орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і, за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення. Таким чином, якщо орендодавець на протязі місяця не прийняв рішення по листу - повідомленню орендаря про намір у поновленні договору оренди, тоді виникають підстави щодо п.6 даної статті. Єдиною умовою скасування державної реєстрації права власності, обтяження та іншого речового права є рішення суду, яке набрало законної сили. Частиною 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначається, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Таким чином, саме скасування державної реєстрації права власності без визнання недійсною підстави внесення запису до Державного реєстру законом не передбачено. Вимога позивача про наявність правових підстав для скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно є необгрунтованими, оскільки скасування самого свідоцтва, що видається на підставі рішення про державну реєстрацію та запису в Державному реєстрі про таку реєстрацію, законом не передбачено. Матеріали справи не містять жодних відомостей щодо оскарження в судовому порядку рішення державного реєстратора про державну реєстрацію та відповідного запису у реєстрі. На підставі вище викладеного, просив суд в задоволенні цивільного позову - відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, проте подав заяву до суду про розгляд справи без його участі, зазначивши, що самостійних вимог не заявляє, а тому позовні вимоги залишає на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали даної справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що між сторонами виник спір відносно однієї й тієї ж самої земельної ділянки, що знаходиться в [ADDRESS] площею 0,0502 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) кадастровий номер [NUMBER], частина якої (площею 0,02 га) згідно договору № 67 оренди земельної ділянки від 03.09.2010 року (а.с.10) була передана в оренду позивачці, та яка на підставі п.п. 3.1, 3.2 рішення Таращанської міської ради від 23.10.2015 року № 677-52-VI «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам в межах м. Таращі» була передана у власність [PERSON] (Свідоцтво про право власності на нерухоме майно індексний номер 29339137, видане 11.11.2014 року реєстраційною службою Таращанського РУЮ Київської області (а.с. 35)). Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, з врахуванням положень ст.ст.57-59 ЦПК України. Згідно зі ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. При цьому дані докази повинні бути належними та допустимими, як це передбачено ст.ст. 58-59 ЦПК України. Так, 20.05.2010 року рішенням Таращанської міської ради Київської області № 454-31-V (а.с.47) позивачу надано дозвіл на заключення договору оренди на земельну ділянку, яка розташована біля [ADDRESS] строком на 4 роки для ведення городництва. На виконання вказаного рішення, 03.09.2010 року між позивачем та Таращанською міською радою Київської області укладено договір № 67 оренди земельної ділянки, яка розташована біля [ADDRESS] загальною площею 0,02 га для ведення городництва на 4 роки з 03.09.2010 року по 01.09.2014 року (а.с.10). Даний договір зареєстрований у Таращанській міській раді, про що у реєстрі земель вчинено запис від 03.09.2010 року за № 67. Відповідно до п. 2.1 договору після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. Згідно постанови Таращанського районного суду Київської області від 08.04.2015 року по справі № 379/406/15-а (2-а/379/56/15) (а.с.5-7), яка набрала законної сили 21.05.2015 року встановлено, що вищезазначена земельна ділянка перебуває у користуванні сім'ї позивачки з 1942 року. Після розбудови м. Тараща, спірна ділянка була розділена новоствореним [ADDRESS]. Через погіршення стану здоров'я, за віком, позивачка заяву про продовження строку дії договору оренди земельної ділянки подала лише в листопаді 2014 року. Однак, їй було повідомлено, що земельну ділянку площею 0,02 га, якою вона тривалий час користувалася, віддано в користування [PERSON] на підставі рішення Таращанської міської ради Київської області від 26.08.2014 року № 651-50-VI. Тобто [PERSON] надано дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення у власність земельної ділянки, ще в період договору оренди. Відповідно до ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа - повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється: із власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності). Оскільки державна реєстрація договору оренди землі відбулася 03.09.2010 року, а згідно із його п. 3.1 договір укладено на 4 роки, то строк дії договору становить період часу з 03.09.2010 року по 03.09.2014 року Як встановлено в судовому засіданні, відповідач - Таращанська міська рада Київської області протягом одного місяця після закінчення строку договору, тобто до 03.10.2010 року не направила позивачу листа - повідомлення про заперечення у поновленні договору оренди землі. Після закінчення дії договору оренди позивач продовжувала користуватись земельною ділянкою. Вказані обставини також знайшли своє підтвердження в ухвалі Київського апеляційного адміністративного суду від 21.05 2015 року (а.с. 8-9). Отже, оскільки після закінчення дії договору позивачка продовжувала користуватися спірною земельною ділянкою, а відповідач не надіслав листа-повідомлення про заперечення у поновленні договору, такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були ним передбачені. Той факт, що після закінчення дії договору оренди і до вказаного часу (розгляду вказаної справи в суді) [PERSON] продовжує користуватись земельною ділянкою сторонами не заперечується. Однак не зважаючи на це Таращанська міська рада своїм рішенням в порушення вимог чинного законодавства України від 23.10.2015 року № 677-52-VI «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність громадянам в межах м. Таращі» затвердила проект землеустрою щодо безоплатної передачі у власність земельної ділянки [PERSON], яка розташована в [ADDRESS] площею 0,0502 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд кадастровий номер [NUMBER] та передала йому вказану земельну ділянку у власність. Відповідно до ст. 119 Земельного кодексу України громадяни, які добросовісно, відкрито і безперервно користуються земельною ділянкою протягом 15 років, але не мають документів, які б свідчили про наявність у них прав на цю земельну ділянку можуть звернутися до органу державної влади або органу місцевого самоврядування з клопотанням про передачу у власність або надання у користування. Відповідно до ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Статтею 118 ЗК України передбачено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки) у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовані розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об'єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому статтею 186-1 ЗК України. Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Підстави та порядок припинення прав на землю визначені в главі 22 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року. Ці норми передбачають підстави припинення прав (права власності та права користування) на земельні ділянки як у добровільному, так і примусовому порядку, з об'єктивних і суб'єктивних причин, а також за наявності та відсутності вини власників і землекористувачів. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених ст.ст. 140-149 ЗК України. Перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою визначений у ст. 141 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року і є вичерпним. Відповідно до ч. 5 ст. 116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Судом достовірно встановлено та сторонами по справі не заперечується, що добровільної відмови від користування спірною земельною ділянкою ніхто не заявляв, примусове припинення права користування земельною ділянкою в судовому порядку не здійснювалось. Відомостей про те, що право користування позивача на спірну земельну ділянку було в установленому законодавством порядку припинено матеріали справи не містять. Таким чином, спірну земельну ділянку спочатку потрібно було вилучити у встановленому законом порядку у землекористувача - позивача, а потім вирішувати питання про надання її іншим особам. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року № 6-267цс15, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», вирішуючи спори про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею, суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України. Припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. За змістом ч. 3 ст. 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування та застосуванням інших, передбачених законом, способів. З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є підставними та підлягають до задоволення. На підставі задоволення позову з відповідачів на користь позивачки підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в залежності від кількості заявлених до них позовних вимог.

Outcome: approved