Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що, їй на праві власності на підставі договору купівлі-продажу від 05 квітня 1988 року належить житловий будинок під номером [ADDRESS]. Даним будинком для проживання користувався відповідач. З 06 квітня 2009 року відповідач в будинку не проживає, проте залишається зареєстрованим в ньому. Просила визнати його таким, що втратив право користування житловим будинком під номером [ADDRESS] з тих підстав, що він більше року в даному будинку не проживає. В судовому засіданні представник позивача заявлені вимоги підтримав. В обґрунтування заявлених вимог послався на обставини, викладені в поданій до суду заяві. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України за місцем проживання, зареєстрованим у встановленому порядку. Зважаючи на ті обставини, що будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, відповідач вдруге не з'явився до суду, доказів поважності причини неявки в судове засідання не надав, враховуючи правила ст.ст. 210, 223 ЦПК України, суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкладення розгляду справи та можливість вирішення справи у відсутності відповідача. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, показання свідків [PERSON] та [PERSON], дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, дійшов висновку, що позов належить задовольнити. Норми статей 15, 16, 386, 391 ЦК України гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень вказаних норм власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником житлового будинку під номером [ADDRESS]. Вказані обставини підтверджуються договором купівлі-продажу будинку, посвідченим 05 квітня 1988 року державним нотаріусом Миронівської державної нотаріальної контори Захарченко Н.Ф., зареєстрованим в реєстрі за № 865. Відповідач, який є сином позивача, проживав та був зареєстрований в даному будинку з ініціативи власника. Вказані обставини зазначені представником позивача та підтверджені довідкою № 02-50/336, виданою 26 січня 2017 року Миронівською міською радою, відомостями будикової книги для прописки громадян, що проживають в будинку під номером [ADDRESS]. Згідно положень ст. 156 ЖK України члени сім'ї власника житлового будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку. Яких-небудь угод з приводу користування будинком при вселенні з відповідачем не укладалось. Відповідач є особою, яка набула права користування належним позивачам житловим приміщенням, вселилась у нього у встановленому порядку як член сім'ї власника, однак певний час без поважних причин в ньому не мешкає, тобто не використовує житло за цільовим призначенням - для проживання. У разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім'ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв'язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою що втратила право користування жилим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Встановлено, що у 06 квітня 2009 року відповідач залишив своє місце проживання та не з'являвся в будинку до даного часу, тобто строком понад рік. Даний факт підтверджується письмовими матеріалами справи та показами допитаних в судовому засіданні свідків. Із актів обстеження житлово-побутових умов позивача від 17 лютого 216 року, 23 березня 2016 року, 27 квітня 2016 року, 16 травня 2016 року, 21 червня 2016 року, 11 липня 2016 року, 22 серпня 2016 року, 09 вересня 2016 року, 20 жовтня 2016 року, 15 листопада 2016 року, 07 грудня 2016 року, 16 січня 2017 року, 03 січня 2018 року вбачається, що [PERSON] в будинку позивача під номером [ADDRESS] не проживає, його особистих речей у будинку не виявлено. Допитані судом свідки [PERSON] та [PERSON] показали, що відповідач [PERSON] з сім'єю не проживає, у будинку позивача відсутній. У суду немає підстав ставити під сумнів показання свідків. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до статті 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Вказані норми процесуального права вказують на необхідність доведення стороною, що звернулась до суду, належними та допустимими доказами вимог, що нею заявлені. Заявлені вимоги є доведеними. Зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення позову. Відповідач [PERSON] не користується будинком під номером [ADDRESS] більше року без поважних причин. Позовна вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом, ґрунтується на вимогах закону. При зверненні до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 704 гривні 80 копійок. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі ст.ст. 15, 16, 317, 319, 386, 391, 405, 406 ЦК України, ст. 156 ЖK України,

Outcome: approved