Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-28 00:00:00

Позивачі 17.02.2016 року звернулися до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] та просили: припинити право власності [PERSON] на 310/2000 частин квартири [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності на 310/4000 частин квартири; визнати за [PERSON] право власності на 310/4000 частин квартири. Позовні вимоги мотивовані тим, що власниками квартири [ADDRESS] є позивачі по 310/4000 частки у кожного, [PERSON] , якій належить 310/2000 частин квартири та [PERSON] , якій належить 690/4000 часток квартири. Квартира складається з 5 кімнат та однією кімнатою володіють позивачі та відповідач порівну. Вказують, що [PERSON] подарували частку квартири, проте вона ніколи нею не користувалася, не проживала в кімнаті, житлово-комунальні послуги не оплачувала. Позивачі вважають, що є велика ймовірність продажу частки відповідача за борги по сплаті житлово-комунальних послуг, тому вважають за можливе викупити частину квартири у судовому порядку, адже частка відповідача є незначною та не може бути виділена в натурі. Справа надійшла до провадження судді Погрібного С.О. та ухвалою від 18.02.2016 року провадження у справі відкрите. Позивачі 05.07.2016 року подали до суду уточнену позовну заяву, згідно якої відповідачем є [PERSON] та позовні вимоги стосуються останньої. Вказали, що після відкриття провадження у справі [PERSON] уклала договір дарування з [PERSON] на спірну частку квартири. До суду 04.08.2016 року надійшли заперечення представника відповідача - [PERSON] , який вказав, що спірна частка квартири є єдиним майном [PERSON] , тому у разі припинення права власності на єдине майно, це завдасть істотної шкоди інтересам відповідача. Ухвалою суду від 04.08.2016 року по справі було призначено судову будівельно-технічну експертизу, провадження у справі зупинене. Справа повернулася до суду без виконання ухвали про проведення експертизи. На підставі розпорядження керівника апарату суду №1254/17 від 12.12.2017 року по справі проведено повторний автоматизований розподіл в результаті якого справа надійшла до провадження судді Загороднюка В.І. та ухвалою якого від 14.12.2017 року була прийнята до провадження. Ухвалою суду від 01.11.2018 року по справі призначено судову будівельну-технічну експертизу, провадження у справі зупинено. Поки справа перебувала в експертній установі, з метою надання відповідей на запити експерта, на підставі розпорядження керівника апарату суду, по справі було проведено повторний автоматизований розподіл судової справи між суддями, в результаті якого головуючим обрано суддю Бондаря В.Я. Після повернення справи з експертної установи ухвалою судді Бондаря В.Я. від 15.03.2019 року провадження у справі поновлено, справу призначено до розгляду у підготовчому засіданні на 02.05.2019 року. У зв`язку з наданням судді Бондарю В.Я. 02.05.2019 року дня відпочинку за роботу у вихідний день у зв`язку з чергуванням на виборах Президента України, підготовче засідання не відбулося було перенесено на 10.06.2019 року. В результаті проведених дій у підготовчому засіданні 10.06.2019 року протокольною ухвалою було закрито підготовче провадження, справу призначено до розгляду по суті на 29.07.2019 року. До суду 03.07.2019 року надійшов відзив на позов від представника [PERSON] - [PERSON] , у якому позиція відповідає викладеній у запереченнях, поданих до суду раніше. Також 08.07.2019 року від позивачів надійшла відповідь на відзив, згідно якої вказано, що відповідач формально відзначає норму, по суті ніяких прав відповідача порушено не буде, адже вона фактично не користується часткою кімнати та не цікавиться її станом. У судовому засіданні 29.07.2019 року [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги та просила задовольнити. Представник [PERSON] - [PERSON] заперечував проти задоволення позову. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, зважаючи на наступне. Судом встановлено, що [PERSON] належить 310/4000 частин квартири [ADDRESS] , про що свідчить Свідоцтво про право на спадщину за заповітом, зареєстроване в реєстрі державним нотаріусом Першої одеської державної нотаріальної контори Садовою Т.В. за №1-324 від 15.02.2008 року (т.1 а.с.9). [PERSON] проживає у спірній квартирі, про що свідчить квитанції про сплату житлово-комунальних послуг, договори укладені з постачальниками житлово-комунальних послуг та довідка ЖКС. [PERSON] також є власником 310/4000 частин квартири [ADDRESS] , про що свідчить договір дарування частини квартири, укладений між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений 10.12.2012 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Левченко Н.А. (т.1 а.с.12). Власником 690/4000 частин квартири [ADDRESS] є [PERSON] , що вбачається з інформаційної довідки №52541189 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна (т.1 а.с.16-18). [PERSON] 19.12.2013 року стала власником 310/2000 частин квартири [ADDRESS] внаслідок укладення договору дарування з [PERSON] , про що свідчить копія даного договору (т.1 а.с.15). 29.03.2016 року [PERSON] подарувала свою частку квартири [ADDRESS] [PERSON] , про що свідчить договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Янковською О.С. та зареєстрований в реєстрі за №257 (т.1 а.с.98-99). Інформаційна довідка №63492909 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна свідчить про те, що [PERSON] іншого майна, крім спірної частини квартири не має (т.1 а.с.132-133). З висновку №213/2018 судової оціночно-будівельної та будівель-технічної експертизи від 28.02.2019 року вбачається, що ринкова вартість 310/2000 частин квартири [ADDRESS] , яка належить [PERSON] на момент складення висновку становить 100 872 грн.; виділити в натурі 310/2000 частин квартири не надається можливим (т.2 а.с.2-12). Відповідно до ч. 2 ст. 365 ЦК України суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. [PERSON] 06.06.2019 року внесла на депозитний рахунок суду кошти у розмірі 100872 грн., ро що свідчить копія квитанції № N1DOB4011M від 06.06.2019 року (т.2 а.с.42). Станом на 11.04.2019 року в квартирі [ADDRESS] проживає [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Довідкою (випискою з домової книги про склад сім`є та реєстрацію) №502 (т.2 а.с.66). За імперативними приписами ч. 3 ст. 47 Конституції України, ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч.1 ст. 365 Цивільного кодексу України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Із змісту зазначеної норми закону випливає, що припинення права особи на частку в спільному майні допускається за наявності сукупно передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України обставин, та за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та особливостей об`єкта, який є спільним майном. При встановленні обставин справи суд вбачає, що частка відповідача не є незначною, адже дорівнюю частці позивачів разом взятих, тобто частка [PERSON] більше за частку окремо [PERSON] та [PERSON] Поняття «незначна частка» є оціночним і має встановлюватися, виходячи з конкретних обставин справи. При цьому, умовою припинення права на частку є саме незначний розмір частки у праві, а не частини спільного майна, яка припадає на цю частку. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 сформулював правову позицію від 15 травня 2013 року, згідно з якою для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених п. п. 1-3 ч. 1 ст. 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Як роз`яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові №5 від 07.02.2014 року, оскільки згідно з чинним законодавством суд вирішує спори співвласників щодо розпорядження чи користування майном, то не слід розглядати як неправомірне позбавлення права власності присудження грошової або іншої матеріальної компенсації за частку у спільній власності за наявності умов, передбачених пунктами 1 - 4 частини першої та частини другої статті 365 ЦК, якщо її неможливо виділити або поділити майно в натурі чи спільно користуватися ним. Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою при розгляді справи № 6 - 68цс14, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 365 Цивільного Кодексу України право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зі змісту практики Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п. 1-3 ч.1ст. 365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п. 4 ч. 1 цієї статті. Таким чином, умови передбачені ч. 1 ст. 365 ЦК України не доведені, адже частка відповідача не є незначною, неможливість спільного користування майном не наведена та не підтверджується матеріалами справи, адже проживання 3-х осіб в кімнаті є цілком можливим. З викладених умов підтверджується лише неможливість виділення частки в натурі, як встановлено судовим експертом. Незважаючи на те, що частка квартири [PERSON] є єдиним нерухомим майном відповідача, суд не приймає до уваги твердження щодо істотної шкоди, що буде завдана їй у разі припинення права власності, адже з матеріалів справи не вбачається фактичне мешкання відповідача у квартирі. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. За таких обставин, враховуючи відсутність підстав передбачених ч.1 ст. 365 ЦК України, суд дійшов висновку про відмову у задоволені позовних вимог [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку з відмовою у задоволенні позову, внесені на депозитний рахунок суду кошти підлягають повернення [PERSON] . Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року).

Outcome: dismissed