Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-01 00:00:00

Позивач звернулася з даним позовом до суду, в якому просить постановити рішення, яким визначити їй додатковий строк, достатній для подання заяви в нотаріальну контору про прийняття спадщини після смерті [PERSON], який помер 27.12.2015 року. Позивач в судове засідання не зявилася, подала суду письмову заяву, в якій просить суд слухання справи проводити у її відсутності, позов про продовження строку на прийняття спадщини підтримує, просить суд його задоволити. Представник відповідача в судове засідання не зявився, але суду подано письмову заяву № 10 від 10.10.2016 року голови сільської ради [PERSON], в якій позовні вимоги [PERSON] про продовження строку на прийняття спадщини визнають в повному обсязі, слухання справи просить проводити у відсутності представника сільської ради. Наслідки визнання позову відомі та зрозумілі. Суд розглянув справу без фіксування судового засідання звукозаписувальними технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Зясувавши обставини по справі, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши усі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з»ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 3 ЦПК України захисту в судовому порядку підлягає порушене право особи. Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено право особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Із змісту ч. 1 ст. 10, ч. 1 ст. 60 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони ті інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З гідно із ч. 1, 2 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. У відповідності до ч. 2 ст. 64 ЦПК України письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності. Суд, у разі недостатності доказів відповідно до вимог ч. 4 ст. 10, ч. 1 ст. 31, ч. 1 ст. 137 ЦПК України, повинен вжити заходів та сприяти сторонам у здійсненні їх прав для всебічного й повного з»ясування обставин справи. З пояснень позивача, наведених в позовній заяві, вбачається, що 27.12.2015 року помер її дядько [PERSON]; позивач стверджує, що будучи єдиним спадкоємцем померлого, звернулася до нот контори з заявою про прийняття спадщини, проте, встановлений законом шестимісячний строк для подання заяви про прийняття спадщини пропустила, так як юридично не обізнана. У позові зазначено, що наведені позивачем факти підтверджуються свідоцтвами про народження та про одруження позивача; витягами з державних реєстрів про народження [PERSON] та [PERSON]; довідкою сільської ради. Проте, позивач суду не представила жодного документа, на який покликається, натомість, надала ксерокопії: -своїх свідоцтв про народження та про одруження; -свідоцтв про смерть [PERSON] та [PERSON]; -витягів з Державного реєстру про народження [PERSON] та [PERSON]; -довідки виконкому Пониковицької Сільської ради від 01.09.2016 року № 1068 про відсутність заповіту, відсутність заборон на будинок померлого [PERSON] Виходячи із вищенаведених норм ст. 64 ЦПК України, врахувавши відсутність відповідача в судовому засіданні, представлені суду ксерокопії документів не можуть бути належними доказами у справі. Окрім того, суду не представлено жодного доказу на підтвердження того, що: -у спадкодавця [PERSON] відсутні інші спадкоємці; -після його смерті залишилось спадкове майно та яке саме, чим це підтверджується; -спадкове майно не успадковане іншими особами; -вона зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і той відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини є причини, які пов»язані з об»єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. На думку суду, юридична необізнаність позивача про наявність встановленого шестимісячного строку для прийняття спадщини не є поважною причиною пропуску строку для прийняття спадщини.

Outcome: dismissed