Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про стягнення боргу та відшкодування моральної шкоди, покликаючись на те, що у жовтні 2011 року вона позичила 20000,00 грн. відповідачу, який зобов'язався повернути вказану суму одразу як купить і продасть автомобіль. 20 червня 2013 року вона звернулась у Залізничний РВ ЛМУ ГУ МВС України у Львівській області із приводу вчинення відповідачем щодо неї шахрайських дій. При допиті відповідача він визнав факт позики у неї 16000,00 грн., проте дане твердження є неправдивим. Просить визнати дійсним договір позики укладений в усній формі між нею та відповідачем, стягнути з відповідача на користь позивача 20000,00 грн. боргу та 6000,00 грн. моральної шкоди. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, давши аналогічні пояснення, просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив та пояснив, що відповідач позичав у позивача [PERSON] кошти у меншому розмірі та повернув їх, окрім того, договір позики не був укладений, оскільки не було дотримано форми правочину. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши інші матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Судом встановлено, що позивач [PERSON] надала відповідачу [PERSON] грошові кошти, які відповідач зобов'язався повернути. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. У відповідності до ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак, ні позивачем, ні її представником не надано суду жодних належних та допустимих доказів, що [PERSON] позичила відповідачу [PERSON] грошові кошти саме у розмірі 20000,00 грн., що відповідач не повернув позичених коштів, що договір позики взагалі був укладений між сторонами, а також не надали суду розписки чи іншого документу, який посвідчує передання позивачем відповідачу грошових коштів та окрім того, у випадку укладення сторонами договору позики, ними недодержано форми укладення правочину і не надано доказів, що хоча б одна із сторін вчинила будь-яку дію на виконання такого правочину. Враховуючи наведене, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог, оскільки позивачем не представлено, а судом не отримано жодних переконливих доказів у їх підтвердження.

Outcome: dismissed