Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання ордера на жиле приміщення недійсним, виселення та вселення в житло. Позовні вимоги мотивовані тим, що 05.09.2008 року рішенням Кодимського районного суду Одеської області в справі №2-52/08 визнано ордер №52, виданий 02.10.2007 року про надання [PERSON] службової квартири [ADDRESS] недійсним та виселено [PERSON] із вказаної квартири з наданням іншого жилого приміщення. 04.05.2018 року державним виконавцем Кодимського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області Кушніром С.М. на виконання виконавчого листа №2-52/08 було проведено виконавчі дії щодо примусового виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Ухвалою Кодимського районного суду Одеської області від 02.08.2018 року дії державного виконавця Кодимського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області Кушніра С.М. щодо проведення примусового виселення [PERSON] з вказаної квартири визнано незаконними, а також скасовано акт про примусове виселення. 09.08.2018 року на підставі рішення виконавчого комітету Кодимської міської ради Одеської області на кв. [ADDRESS] видано ордер №15 [PERSON] П. [PERSON] . Позивач, вважає, що вищезазначений ордер був виданий з порушенням вимог закону, оскільки його видача відбувалася під час незавершеного виконавчого провадження щодо виселення її з квартири зазначеної в ордері, у зв`язку із цим просить визнати ордер №15 від 09.08.2018 року, виданий [PERSON] на кв. [ADDRESS] недійсним, виселити його із вказаної квартири та вселити позивача. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача Кодимської міської ради в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, вказавши, що видача [PERSON] ордера №15 від 09.08.2018 року відбувалась на виконання вимог рішення Кодимського районного суду Одеської області від 25.01.2007 року у справі №2-А-2/2007 та не порушує прав позивача, оскільки ордер №54 від 02.10.2007 року про надання [PERSON] службової квартири [ADDRESS] визнано недійсним, [PERSON] виселено з вказаної квартири та взамін видано ордер №14 від 10.05.2018 року для вселення в кв. [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, вказавши, що на момент видачі йому ордера №15 від 09.08.2018 року кв. [ADDRESS] була вільною, оскільки рішенням Кодимського районного суду від 02.10.2007 року ордер №54 від 02.10.2007 року про надання [PERSON] службової квартири [ADDRESS] визнано недійсним та [PERSON] виселено з вказаної квартири. Заслухавши думку учасників справи, дослідивши докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 05.09.2008 року в справі №2-52/08, ордер №52, виданий 02.10.2007 року про надання [PERSON] службової квартири [ADDRESS] визнано недійсним та виселено [PERSON] із вказаної квартири з наданням іншого жилого приміщення. Зазначене рішення суду набрало законної сили та 04.05.2018 року державним виконавцем Кодимського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області Кушнірем С.М. на виконання виконавчого листа №2-52/08 було проведено виконавчі дії щодо примусового виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] . Також на виконання рішення суду щодо надання іншого жилого приміщення, позивачу було видано ордер №14 від 10.05.2018 року для вселення в квартиру [ADDRESS] на підставі рішення виконавчого комітету Кодимської міської ради №83 від 31.07.2017 року. Ухвалою Кодимського районного суду Одеської області від 02.08.2018 року дії державного виконавця Кодимського районного відділу ДВС ГТУЮ в Одеській області Кушніра С.М. щодо проведення примусового виселення [PERSON] з вказаної квартири, визнано незаконними, а також скасовано акт про примусове виселення у зв`язку з порушенням порядку проведення виконавчих дій. Цією ж ухвалою, позивачу відмовлено в зобов`язанні державного виконавця забезпечити доступ до вказаної квартири, у зв`язку з відсутністю у позивача права на користування цією квартирою. 09.08.2018 року на підставі рішення виконавчого комітету Кодимської міської ради Одеської області, на кв. [ADDRESS] [PERSON] видано ордер №15. Предметом даного спору є вимога позивача визнати недійсним вищезазначений ордер №15, виданий [PERSON] , оскільки він порушує право позивача на житло та у зв`язку з цим просить виселити [PERSON] з квартири та вселити позивача. Підставами поданого позову є, як стверджує позивач, те що видача ордера №15 [PERSON] відбувалася під час незавершеного виконавчого провадження щодо її виселення з квартири зазначеної в ордері. Крім того позивачем, під час судового розгляду, було надано висновок експертних досліджень №13-2018 від 30.11.2018 року відповідно до якого приміщення квартири [ADDRESS] має фізичний знос 55% та не відповідає вимогам державних будівельних норм. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, суд здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, позивач, обираючи спосіб захисту, який він просить суд застосувати для захисту його прав, свобод чи інтересів, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту (передбаченими законом або договором), якщо це не заборонено законом. Тому, обираючи спосіб захисту позивач повинен (в першу чергу) перевірити, чи не передбачає закон або договір ефективного способу захисту. Якщо такий спосіб захисту законом або договором передбачено - позивач повинен обрати саме такий спосіб. Суд не має визначати ефективний спосіб захисту права замість позивача, тобто виходити за межі позовних вимог у випадку, якщо обраний позивачем спосіб захисту права не є ефективним. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Вирішуючи спір,\~суд повинен надати об`єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду,\~а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача. Отже, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним ордер №15, виданий 09.08.2018 року на підставі рішення виконавчого комітету Кодимської міської ради Одеської області на кв. [ADDRESS] [PERSON] , зобов`язана довести, яким чином оспорюваний нею ордер порушує (зачіпає) її права та законні інтереси, а суд, в свою чергу,\~перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов`язковими. Однак, звертаючись до суду із даним позовом, позивач всупереч наведених вище вимог, не наводить в чому полягає порушення її права на житло, для захисту якого вона звернулася до суду, а лише стверджує про те, що оспорюваний нею ордер, суперечить вимогам чинного законодавства, адже був виданий під час незавершеного виконавчого провадження щодо її виселення з квартири зазначеної в ордері. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 2, ст. 10, ч. 1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з усталеною практикою Європейського суду, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Отже, оскільки рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 05.09.2008 року, яке набрало законної сили, було визнано недійсним ордер про надання [PERSON] квартири [ADDRESS] та у зв`язку з цим висилено її із вказаної квартири, позивач не має права на користування даним житлом, а тому видача Кодимською міською радою ордера №15 на кв. [ADDRESS] [PERSON] не порушує прав позивача на житло. З урахуванням наведеного, відновлення порушеного права позивача на житло не узгоджується з обраним способом захисту, а тому позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають. При цьому висновок суду не позбавляє позивача можливості обрати інший спосіб захисту порушеного, на її думку, права на житло.

Outcome: dismissed