Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-21 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про поділ майна подружжя, просить визнати за нею 2/3 ідеальні частки у квартирі [ADDRESS]. Свої вимоги мотивує тим, що 10.08.1999р. між позивачем та відповідачем відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського районного управління юстиції Львівської області зареєстровано шлюб, актовий запис №58. За час шлюбу сторонами набуте спільне майно - квартира [ADDRESS]. Неповнолітній син проживає з позивачем, батько участі у вихованні не приймає та матеріальної допомоги не надає. Для захисту інтересів дитини є необхідним проживання позивача з сином у спірній квартирі, оскільки навчальний заклад розташований поблизу вказаного житла, з метою забезпечення дитині рівня життя, достатнього для її фізичного, морального, культурного, духовного та соціального розвитку, беручи до уваги, що коло друзів сина позивача, рідні проживають поруч зі спірною квартирою, для придбання іншого житла у даному районі в [PERSON] відсутні кошти, а тому просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві. Додатково пояснила, що спірна квартира була придбана після одруження сторін за кошти, подаровані їм обом. Оскільки квартира є спільною сумісною власністю подружжя, а також враховуючи те, що з позивачем проживає неповнолітній син сторін, просила суд на підставі ст.70 СК України відступити від засад рівності часток подружжя та визнати за позивачем право власності на 2/3 ідеальні частки у квартирі [ADDRESS]. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечили. Пояснили, що сім'я відповідача, ще до одруження останнього, приватизувала квартиру м.Миколаєві Львівської області. Після одруження сторін, вказану квартиру продали, а за виручені гроші купили спірну квартиру [ADDRESS]. Вважають, що оскільки спірна квартира була придбана, хоч і після укладення шлюбу, однак за особисті кошти батьків відповідача, то така не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. При цьому, відповідач пояснив, що гроші на придбання спірної квартири подарували його батьки на весілля сторін, однак особисто відповідачу. Крім цього, вважає, що позивачем пропущено строк звернення до суду із позовом щодо поділу спірної квартири, оскільки позивач близько п'яти років у вказаній квартирі не проживає, так як пішла жити до іншого чоловіка. Також просив врахувати, що відповідачем складено заповіт, згідно з яким на випадок його смерті спірну квартиру успадкує спільний син сторін. Заслухавши пояснення відповідача, представників сторін, покази свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, суд встановив наступне. Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна (а.с.49) квартира [ADDRESS], загальною площею 68,8 кв.м належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 22.02.2000р. Як вбачається з матеріалів справи, 10 серпня 1999 року сторони зареєстрували шлюб, що підтверджується копією, виданого Відділом реєстрації актів цивільного стану Миколаївського районного управління юстиції Львівської області, свідоцтва про шлюб (а.с. 4), а рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 18.03.2015р. шлюб, укладений між сторонами, розірвано (а.с.31). Таким чином, судом встановлено, що квартира [ADDRESS] набута у власність [PERSON] за час перебування останнього у шлюбі з [PERSON] Відповідно до ст.22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяв на момент набуття відповідачем права власності на вищевказану квартиру, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Вказана норма кореспондується з діючою на даний час ст. 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Враховуючи вищенаведене, оскільки судом встановлено, що квартира [ADDRESS] набута відповідачем за час шлюбу з позивачем, суд приходить до висновку, що така є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу між сторонами. При цьому, суд критично оцінює покази допитаних в судовому засіданні в якості свідків батьків відповідача [PERSON] та [PERSON], які суду пояснили, що у 1999 році продали свою квартиру у м.Миколаєві Львівської області та, доклавши більше тисячі гривень, купили для сина спірну квартиру, оскільки такі спростовуються копією договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS] від 22 лютого 2000 року (а.с.84), з якого вбачається, що покупцем спірної квартири є саме [PERSON], а не свідки. Жодних інших доказів на підтвердження тієї обставини, що спірна квартира придбана відповідачем за час шлюбу, але на підставі договору дарування чи за кошти, які належали йому особисто, відповідачем суду не представлено. Факт продажу квартири в м.Миколаєві Львівської області не підтверджує передачу отриманих коштів на купівлю спірної квартири. Крім того, сам відповідач в судовому засіданні визнав, що спірна квартира була придбана за кошти, подаровані подружжю на весіллі. Відповідно до ч.ч.1, 4 ст.70 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Як вбачається з роз'яснень пленуму Верховного Суду України, наданих у п.25 Постанови від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Як вбачається з позовної заяви, позивач вимог про присудження на її користь грошової компенсації замість її частки у праві спільної сумісної власності на майно не ставить. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Як вбачається з копії свідоцтва про народження [NUMBER], виданого 21 лютого 2002 року Міським відділом реєстрації актів громадянського стану Львівського обласного управління юстиції (а.с. 3), сторони є батьками [PERSON], [INFO]. В судовому засіданні сторонами визнано, що дитина проживає разом з позивачем. Вказана обставина встановлена також рішенням Личаківського районного суду м.Львова від 16.06.2015р. у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів (а.с.89). Вказаним рішенням суду стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 26 лютого 2015 року і до досягнення дитиною повноліття та до зміни матеріального становища сторін. Разом з тим, всупереч вимогам ст.60 ЦПК України, відповідно до яких кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, позивачем не подано суду доказів на підтвердження тієї обставини, що розмір аліментів, які вона одержує на утримання [PERSON], недостатній для забезпечення фізичного та духовного розвитку дитини. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до часткового задоволення, та за останньою слід визнати право власності на 1/2 ідеальну частку квартири [ADDRESS]. При цьому, суд вважає безпідставними посилання відповідача на пропуск позивачем позовної давності, так як остання у спірній квартирі не проживає більше п'яти років, оскільки відповідно до ст.72 СК України позовна давність не застосовується до вимог про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, якщо шлюб між ними не розірвано; до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки, а як вбачається з матеріалів справи, шлюб між сторонами розірвано рішенням Личаківського районного суду м.Львова лише 18.03.2015р. (а.с.31). Задовольняючи позов у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог та у відповідності до ст.4 Закону України «Про судовий збір» в редакції чинній на день пред'явлення позову, слід стягнути понесені позивачем та документально підтверджені (а.с.11) судові витрати, що становлять 243 грн. 60 коп. - судового збору.

Outcome: partial