Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду с позовом про стягнення аліментів на неповнолітню дитину, повнолітню доньку, яка продовжує навчання, аліментів за минулий час. В заяві вказує, що з відповідачем перебувала у зареєстрованому 19 квітня 1997 року шлюбі, який розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.06.2015 року, що набрало законної сили. Сторони є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], і повнолітньої доньки [PERSON], [INFO], які перебувають на утриманні позивача. Відповідач не бажає в добровільному порядку надавати матеріальну допомогу на утримання неповнолітнього сина і повнолітньої доньки, яка 9 жовтня 2015 року досягла повноліття і продовжує навчання у вищому навчальному закладі. Донька сторін потребує матеріальної допомоги, оскільки навчається на денному відділенні Запорізького національного університету, самостійних джерел доходів не має. Відповідач не бажає в добровільному порядку надавати матеріальну допомогу на утримання сина і доньки, хоча має таку можливість. Позивачка не працевлаштована, дохід, який вона отримує у відсутність трудових відносин, становить близько 2000 грн. на місяць, тому вона випробовує матеріальні труднощі у звязку з утриманням власним, а також неповнолітнього сина і повнолітньої доньки. На підставі викладеного позивач просить про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітнього сина в розмірі 700 грн. щомісяця до досягнення дитиною повноліття, та аліментів в тій самій сумі на утримання повнолітньої доньки до закінчення нею навчання, але не більш ніж до досягнення донькою 23 років. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача аліменти за минулий час, а саме: з грудня 2013 року по січень 2016 року, коли позивач звернулася до суду з цим позовом, в розмірі 24236 грн. 40 коп. В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову в частині стягнення аліментів на дітей. Що стосується вимог про стягнення аліментів за минулий час, пояснила, що протягом окремого проживання сторін, яке триває з квітня 2013 року, вона вживала заходів щодо залучення відповідача до участі в утриманні дітей, проте він ухилявся від цього: або надаючи обіцянки сплатити певну суму в майбутньому, або заявляючи про відсутність коштів. Відповідач позов визнав частково, заявивши про готовність сплачувати аліменти на утримання двох дітей у сумі 1200 грн., та про стягнення аліментів за минулий час лише після розірвання шлюбу між сторонами. Часткове визнання позову в частині вимог про стягнення аліментів за минулий час пояснив, що до розірвання шлюбу сторони підтримували близькі стосунки, за яких позивач не вимагала від нього стягнення аліментів, між тим за наявності майнової можливості він добровільно надавав допомогу в утриманні дітей. Третя особа суду пояснила, що після того, як батьки припинили спільне проживання, вона і мати часто зверталися до батька з проханням надати матеріальну допомогу, зокрема, коли готувалися до святкування випускного вечора, проте батько ухилявся від цього. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню в частині вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітнього сина і повнолітньої доньки, яка продовжує навчання, і не вбачає підстав для ухвалення рішення на користь вимог про стягнення аліментів за минулий час, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони є батьками [PERSON], [INFO] (а. с. 12), і повнолітньої доньки [PERSON], [INFO], яка є студенткою першого курсу біологічного факультету Запорізького національного університету (а. с. 9, 13). Згідно зі ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. При вирішенні спору суд враховує стан здоров'я й матеріальне становище дитини, а також платника аліментів, відсутність у нього других утриманців, наявність хронічного пуль монологічного захворювання, інші суттєві обставини. Згідно із ст. ст. 199 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх повнолітніх дітей, які продовжують навчання й у зв'язку із цим потребують матеріальної допомоги, до досягнення 23-х років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Однак, право на утримання припиняється у випадку припинення навчання. В силу розяснень п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» обов'язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов'язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв'язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Виходячи з наведених положень сімейного законодавства та розяснень постанови Пленуму Верховного суду України обовязок батьків з утримання повнолітніх сина, доньки, на відміну від обовязку утримувати неповнолітніх дітей, не є безумовним, а його настання закон повязує з сукупністю кількох передумов, тобто продовженням особою навчання, ненастанням 23 років, потребою в матеріальній допомозі, можливістю батьків надавати таку допомогу. Вирішуючи вимоги позивача щодо розміру аліментів, суд бере до уваги ті обставини, що відповідач має нерегулярний, мінливий дохід, страждає хронічним захворюванням, тому у відповідності до ст. 184 СК України вважає за необхідне стягнути з нього на користь позивача аліменти в розмірі 700 грн. щомісяця на утримання неповнолітньої дитини, та 600 грн. на утримання повнолітньої доньки, які, на думку суду є домірними як потребі дитини і повнолітньої доньки сторін в утриманні, так і майновому стану відповідача. В силу ч. 2 ст.191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Вирішуючи вимоги позову в частині стягнення аліментів за минулий час, суд не вбачає підстав для їхнього задоволення, оскільки згідно із наведеними правилами обовязковими передумовами для висування цих вимог є заходи позивача щодо одержання аліментів та ухилення платника аліментів від виконання обовязку з утримання дітей. Між тим в судовому засіданні не наведено жодної з обставин, лише сукупність яких може потягти присудження аліментів за минулий час. Натомість сторони одностайно зазначають, що дієвих заходів щодо притягнення відповідача до участі в утриманні дітей позивач не приймала, обмежуючись лише періодичними проханнями, деякі з яких увінчалися наданням допомоги з боку відповідача, а відповідач від надання такої допомоги не ухилявся, не переховуючись від родини, не змінюючи місця проживання, добровільно надавши під час перебування у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «Завод столових приборів ДСС» заяву до бухгалтерії субєкта господарювання про відрахування з його заробітку аліментів на утримання дітей в розмірі 30 відсотків його заробітку (а. с. 31). У звязку з викладеним, у відсутність передумов для застосування цього способу судового захисту, суд вважає за необхідне в задоволенні вимог позову в цій частині відмовити. Судовий збір, від попередньої оплати якого звільнено позивача, в силу цивільного процесуального закону належить стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial