Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в обґрунтування якого зазначила, що вона є власником домоволодіння №41, що знаходиться по вул.. Ватутіна в смт. Антонівка м. Херсон. У вказаному домоволодінні на даний час зареєстрована відповідач, яка з січня 2014 року за вказаною адресою не проживає. Як наслідок, позивач обмежений у вільному користуванні домоволодінням, несе додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються залежно від кількості зареєстрованих осіб та обмежений в отриманні житлових соціальних пільг.\~ У звязку з викладеним просить визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування домоволодінням за адресою: м. Херсон, смт. Антонівка, вул. Ватутіна, буд. 41 та стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 18.12.2018 року по справі відкрито провадження та розгляд справи здійснюється в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в пятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. На адресу відповідача було направлено копію ухвали суду від 18.12.2018 року, але відзиву на позовну заяву до даного часу суду не надано. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд вважає можливим постановити заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів в порядку ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що [PERSON] є власником домоволодіння, що знаходиться за адресою: м. Херсон, смт. Антонівка, вул. Ватутіна, буд. 41, на підставі договору купівлі-продажу від 16.05.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за №1633, а в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 18.01.2007. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Херсона від 03.03.2014 року шлюб між [PERSON], який є сином позивача, та [PERSON] розірвано. Згідно довідки про склад сімї, [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO] та не проживає за вказаною адресою з січня 2014 року, що також підтверджується Актом від 30.11.2018 року, складеним Квартальним комітетом №11 Антонівської селищної ради м. Херсона. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Обєктом права власності може бути, зокрема, житло житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником вказаного вище домоволодіння, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним їй майном на власний розсуд.

Outcome: approved