Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про позбавлення [PERSON] права користування житлом, покликаючись на те, що у квартирі [ADDRESS] прописаний [PERSON], який з жовтня 2010 року добровільно не проживає у ній, не несе жодних витрат на підтримання благоустрою квартири. Просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS]. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги, давши аналогічні пояснення, просять позов задовольнити. Відповідач у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча належно був повідомлений про час та місце слухання справи, наслідки неявки, а тому згідно ст.169 ЦПК України, суд вважає, що справу можна слухати у його відсутності, оскільки в матеріалах справи є достатньо належних доказів про права, обов'язки та взаємовідносини сторін. Заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши інші матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON], [PERSON], що стверджується свідоцтвом про право власності на квартиру №24634-3 від 28 січня 2011 року. /а.с. 4/ Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Суд не враховує покликання позивача та її представника на те, що відповідач [PERSON] уклав з позивачем [PERSON] договір дарування 1/3 частки квартири [ADDRESS], оскільки ні позивачем, ні її представником не надано суду не лише оригіналу даного договору, а й ксерокопії та лише надано частину ксерокопії договорів із яких не можливо встановити чи дійсно позивач та відповідач уклали договір дарування саме квартири [ADDRESS]. /а.с. 4 зворот./ Окрім того, суд не бере до уваги твердження позивача та її представника про те, що відповідач [PERSON] не є власником квартири [ADDRESS] та закреслення його імені у свідоцтві про право власності на квартиру №24634-3 від 28 січня 2011 року, оскільки, на переконання суду, таке закреслення не стверджує факту не належності квартири [ADDRESS] [PERSON] та не є перешкодою для виготовлення належного свідоцтва про право власності. /а.с. 4/ А також, суд не бере до уваги покликання позивача [PERSON] у судовому засіданні на те, що вона протягом п'яти років не бачила та їй невідоме місце перебування відповідача [PERSON], оскільки згідно тверджень самого позивача договір дарування 1/3 частки квартири [ADDRESS] був укладений між нею та відповідачем 13 лютого 2013 року. Враховуючи наведене, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Однак позивач та її представник під час судового розгляду справи, не довели ті обставини, на які вони посилалися як на підстави своїх вимог, а саме щодо того, що відповідач [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS], що йому не створюються жодні перешкоди у проживанні в оспорюваній квартирі, щодо відсутності понесених ним витрат на підтримання благоустрою даної квартири та відсутності домовленості між позивачем та відповідачем щодо збереження за ним права користування квартирою [ADDRESS]. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позову не знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення.

Outcome: dismissed