Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-24 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до Приватного вищого навчального закладу «Київський медичний університет УАНМ» (далі - ПВНЗ «Київський медичний університет УАНМ»), [PERSON], пред'явили позов до відповідачів Приватного вищого навчального закладу «Київський медичний університет УАНМ» (далі - ПВНЗ «Київський медичний університет УАНМ»), [PERSON], в якому просять визнати за кожним з позивачів з 17.07.2015 року право власності на грошові кошти в розмірі по 191800,00грн., кожним з позивачів набуто відповідно до Договору відступлення права вимоги (цесії) №1 від 17.07.2015 року за Договором №ID2063376 на розрахунково-касове обслуговування від 02.10.2009 року, укладеним між відповідачем ПВНЗ «Київський медичний університет УАНМ» та ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит», з набуттям кожним позивачем за Договором №ID2063376 від 02.10.2009р. на суму 191800,00грн. статусу вкладника у значенні п.4 ч.1 ст.2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з 17.07.2015 року. Вимоги позову обґрунтовані тим, що 17.07.2015р. між позивачами та ПВНЗ «Київський медичний університет УАНМ» був укладений договір відступлення права вимоги (цесії) №1, згідно умов якого, в рахунок погашення заборгованості ПВНЗ «Київський медичний університет УАНМ» перед позивачами в порядку та на умовах, визначених цим Договором, зазначений відповідач частково відступив позивачам, а позивачі набули право вимоги, належне цьому відповідачу (в частині, що зазначена в Договорі) і стали кредиторами за Договором №ID2063376 на розрахунково-касове обслуговування від 02.10.2009р., укладеним між ПВНЗ «Київський медичний університет УАНМ» та Відкритим Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» - з приводу отримання від Банку грошових коштів в гривні з рахунку, на якому обліковуються гроші, що вказаний в договорі №ID2063376 на розрахунково-касове обслуговування від 02.10.2009р., що був відкритий ПВНЗ «Київський медичний університет УАНМ» в Банку згідно вказаного договору на розрахунково-касове обслуговування. За вказаними Договором кожен з позивачів набув право вимагати від Банку сплатити суми боргу в розмірі по 191800,00грн., який виник у зв'язку з наданням Цедентом Боржнику у тимчасове строкове користування грошових коштів за Договором з Банком. згідно п.3 Договору, із моменту його підписання Сторонами, позивачі набули статус вкладника у значенні цього терміна, що визначений в у пункті 4 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» № 4452-УІ від 23.02.2012 року. Пунктом 4 Договору також передбачено, що право власності на суму боргу (грошові кошти) перейшло від ПВНЗ «Київський медичний університет УАНМ» до позивачів з моменту підписання цього Договору Сторонами, тобто з 17.07.2015р. 18.09.2015р. вкладникам банку було повідомлено, що ПАТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» віднесено до категорії неплатоспроможних та запроваджено тимчасову адміністрацію на три місяці до 17 грудня 2015р. Включно. Також вкладникам на сайті Фонду було повідомлено також про те, що про час та порядок виплат вкладникам АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» буде повідомлено додатково на офіційному сайті Фонду та на сайті АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ». Позивачі очікували відповідних повідомлень, щоб звернутися за отриманням належних їм грошових коштів. Проте, 05.08.2015р. ПВНЗ «Київський медичний університет УАНМ» надіслав позивачам письмові повідомлення про розірвання Договору, в яких зазначив, що він у зв'язку з погіршенням економічного стану в країні вважає помилковим укладання з позивачами вказаного Договору, а тому розриває його та вважає припиненим з 05.08.2015р., грошові кошти, право вимоги на які він раніше відступив позивачам, вважає своєю власністю. Відповідачі з цим не згодні. Крім того, ПВНЗ «Київський медичний університет УАНМ» повідомив, що вказані грошові кошти за схемою взаємозаліку з відповідачем [PERSON] були ним подаровані та, що всі гроші переходять у його власність. Крім того, 31.08.2015р. ПВНЗ «Київський медичний університет УАНМ» без відома позивачів звернувся до банку та отримав довідку за своїм поточним рахунком №2600.7.0.001806.01, відкритим згідно Договору №ID2063376 на розрахунково-касове обслуговування від 02.10.2009р., на якому знаходяться грошові кошти в сумі 4082942.20грн., які починаючи з 17.07.2015р. є власністю позивачів. Кім того, 28.08.2015р. позивачами було отримано листа від [PERSON], яким останній повідомив про те, що 28.08.2015р. між відповідачами було укладено договір дарування, за яким ПВНЗ «Київський медичний університет УАНМ» передав йому у власність грошові кошти за договором №ID2063376 на розрахунково-касове обслуговування від 02.10.2009р., у розмірі 4082942,00грн., які знаходяться на поточному рахунку №2600.7.0.001806.01, відкритим згідно вказаного договору з Банком, що він є власником вказаних грошових коштів та заборонив звертатися до банку з приводу їх отримання. Таку поведінку відповідачів позивачі вважають незаконною та такою, що порушує право власності позивачів, оскільки договором не встановлено право ПВНЗ «Київський медичний університет УАНМ» відмовлятися від нього в односторонньому порядку. Також, згідно умов договору ПВНЗ «Київський медичний університет УАНМ» мав право повідомити Банк про відступлення права вимоги. Неповідомлення або неодержання Банком такого повідомлення не є підставою для невиконання Банком свого обов'язку перед позивачами. Отже, ПВНЗ «Київський медичний університет УАНМ» необгрунтовано та безпідставно в односторонньому порядку відмовився від Договору, порушив право власності на грошові кошти позивачів, неправомірно подарував [PERSON] грошові кошти, право власності на які з 17.07.2015 р. перейшло до позивачів. У зв'язку з цим позивачі вимушені звернутися до суду з даним позовом. Крім того, договір дарування, укладений між відповідачами, в належній формі не укладався. 20.01.2016 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва про відкриття провадження у справі, залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит» (а.с. 32). Представник позивачів - [PERSON] в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивачів та їх представника, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі (а.с.124), також подала письмові пояснення (а.с.72-80), в яких, серед іншого зазначила, що процедура тимчасової адміністрації не впливає на спірні правовідносини. Представник відповідача ПВНЗ «Київський медичний університет УАНМ» - Поканевич О.В. в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі (а.с.42; 82, 83). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, в якій позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову, оскільки грошові кошти були йому подаровані відповідачем ПВНЗ «Київський медичний університет УАНМ» на підставі договору дарування та є його власністю (а.с.43). Представник третьої особи - Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит», в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суд не повідомив, процесуальним правом подати письмові пояснення не скористався. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до положень ст.1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму вклад, що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Договір банківського вкладу, в якому вкладником є фізична особа, є публічним договором (стаття 633 цього Кодексу). До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунку (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу. Судом встановлено, що 02 жовтня 2009 року між ВАТ «Банк «Фінанси та Кредит» та Приватним вищим навчальним закладом «Київський медичний університет УАНМ», був укладений Договір №IД2063376 на розрахунково-касове обслуговування (а.с.17-19). Відповідно до п.1.1 Договору, Банк відкриває Клієнту поточний рахунок [NUMBER], [NUMBER] у національній валюті та зобов'язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування, а Клієнт зобов'язується оплачувати послуги Банку згідно, Тарифів Банку в порядку і на умовах визначених Договором. Згідно з положеннями частин 1, 2 ст. 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Частиною третьою ст. 512 Цивільного кодексу України передбачено, що кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. Відповідно до ст. 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, що підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом. Як убачається з матеріалів справи, 17 липня 2015 року між Приватним вищим навчальним закладом «Київський медичний університет УАНМ» (Цедент) та [PERSON] (Цесіонарій -1), [PERSON] (Цесіонарій -2), [PERSON] (Цесіонарій -3), [PERSON], (Цесіонарій - 4), [PERSON] (Цесіонарій -5) укладений Договір №1 відступлення права вимоги (цесії), відповідно до п.1 якого, в рахунок погашення заборгованості Цедента перед Цесіонаріями в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Цедент відступає в певній частині Цесіонаріям, а останні набувають в певній частині право вимоги грошових коштів, належне Цедентові, у зв'язку з чим Цесіонарії стають кредиторами в певній частині за Договором №ID2063376 на розрахунково-касове обслуговування від 02.10.2009 року, укладеним між Цедентом та Відкритим Акціонерним товариством «Банк «Фінанси та кредит» - з приводу отримання від Банку грошових коштів в гривні з рахунку, на якому обліковуються гроші, що вказаний в договорі: [NUMBER], що відкритий Цедентом в Банку згідно вказаного договору на розрахунково-касове обслуговування. Банк надалі іменується боржник (а.с.13-16). Згідно пункту 2 Договору, за цим договором кожен Цесіонарій набуває право вимоги від Боржника сплатити суму боргу в розмірі - по 191800,00грн., який виник у зв'язку з наданням Цедентом Боржнику у тимчасове строкове користування грошових коштів за Договором з Банком. Згідно п.3 Договору, з моменту його підписання цього Договору Сторонами кожен з Цесіонаріїв набуває статус вкладника стосовно грошових коштів, зазначених в п.1,2 Договору, у значенні цього терміна, що визначений у пункті 4 частини першої статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» №4452-VI від 23.02.2012 року, а саме: «вкладник - фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката». Пунктом 4 Договору передбачено, що право власності на суму боргу (на грошові кошти) визначеному у п.2 цього Договору, переходить з Цедента до кожного Цесіонарія з моменту підписання цього договору сторонами, кожен з Цесіонаріїв з цього моменту має право вкладника стосовно вищевказаних грошових коштів і набуває право вимоги їх виплати. Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. (ст. 516 Цивільного кодексу України ) За змістом положень ст.ст.524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України, грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовими слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому право кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціну договору. Оборотоздатність вимоги за грошовим зобов'язанням, що виникає в межах договірного зобов'язання, визначається тим, що в грошових зобов'язаннях особа кредитора не має істотного значення для боржника. Тому право вимоги за грошовим зобов'язанням є в принципі оборотоздатним і його відступлення іншій особі не підпадає під заборону, встановлену ст.515 ЦК (зобов'язання, в яких заміна кредитора не допускається). Правочин (договір) про відступлення права вимоги має відповідати вимогам ст.203 ЦК України. Статтею 516 цього Кодексу не встановлено нікчемність правочину про відступлення права вимоги за відсутності згоди боржника, якщо така передбачена договором або законом. Отже, договір про відступлення права вимоги є оспорюваним. Однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладанням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. 28 серпня 2015 року між Приватним вищим навчальним закладом «Київський медичний університет УАНМ» (Дарквальним) та [PERSON] (Обдаровуваний) укладено Договір дарування, згідно умов якого Дарувальник передає у власність Обдаровуваному грошові кошти за Договором №ID2063376 на розрахунково-касове обслуговування від 02.10.2009 року (поточний рахунок [NUMBER]), укладеним між Приватним вищим навчальним закладом «Київський медичний університет УАНМ» та Відкритим акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» в гривні на суму 4082942,00грн. (а.с.26) Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Згідно з статтею 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. За змістом статті 392 Цивільного кодексу України, позов про визнання права власності на майно подається власником тоді, коли в інших осіб виникають сумніви щодо належності йому цього майна, коли створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності через наявність таких сумнівів чи внаслідок втрати правовстановлюючих документів. Звернення з позовом про визнання права власності можливе лише за умови, що особи, які не визнають, заперечують та/або оспорюють право власності, не перебувають із власником у зобов'язальних відносинах, оскільки передумовою для застосування зазначеної статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім зазначеного, шляху для відновлення порушеного права Таким чином, наявність заперечень попереднього кредитора, щодо укладеного договору про відступлення права вимоги, не може вважатись підставою для визнання права власності на грошові кошти на підставі статті 392 ЦК України, оскільки застосування правового механізму, передбаченого даною нормою, можливо у разі, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до статті 174 Цивільного процесуального кодексу України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. Якщо відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем викладено в адресованих суду письмових заявах, ці заяви приєднуються до справи. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Як роз'яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання позову - це спрямована на припинення цивільного процесу безумовна згода відповідача виконати матеріально-правові вимоги позивача, виражена у встановленій законом процесуальній формі. Визнаючи позов повністю, відповідач відмовляється від захисту проти всіх пред'явлених до нього матеріально-правових вимог позивача. У такому разі суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.174 ЦПК України). Суд вправі не прийняти визнання позову, якщо воно протирічить закону або порушує права і охоронювані інтереси інших осіб. Визнання позову оцінюється судом в сукупності зі всіма які маються в справі матеріалами із врахуванням з'ясованих в судовому засіданні обставин справи. Процес у такому випадку не зупиняється, справа розглядається по суті з винесеним рішенням. В судовому рішенні повинна міститься оцінка визнання позову. В розрізі даного спору, суд не приймає заяву відповідача Приватного вищого навчального закладу «Київський медичний університет УАНМ» про визнання позову, яка подана в порядку статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, оскільки визнання відповідачем позову носить формальний характер, не висловлює правову позицію відповідача по факту наявності чи відсутності між сторонами договірних відносин, враховуючи наявні у справі докази, які підтверджують конклюдентні дії відповідача, спрямовані на припинення договірних відносин з позивачами та укладання договору дарування грошових коштів на користь іншої особи, в той же час, визнання відповідачем певних фактів є підставою лише для звільнення від доказування, як це передбачено ч.1 ст.61 ЦПК України, а не для ухвалення судом рішення, та зважаючи на те, що відповідач не визнає саме матеріально-правові вимоги позивача, які є предметом позову, тому формальне визнання позову суд розцінює як спрямоване на припинення судового спору, закінчення судового процесу шляхом ухвалення судового рішення на користь позивачів. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини першої ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року №18-рп/2004 у справі №1-10/2004 за конституційним поданням 50 народних депутатів України щодо офіційного тлумачення окремих положень частини першої статі 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживаться в частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу України та інших законах України, у логічно-смисловому зв'язку з поняттям «права», треба розуміти як прагнення до користування конкретними матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законом України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Згідно з частиною другою статті 150 Конституції України рішення Конституційного Суду України є обов'язковим до виконання на території України і, відповідно, до застосування судами загальної юрисдикції при вирішенні підвідомчих спорів. Відповідно до частини першої статті 11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. (ст.212 ЦПК України) З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] до Приватного вищого навчального закладу «Київський медичний університет УАНМ», [PERSON], третя особа: Публічне акціонерне товариство «Банк «Фінанси та Кредит», про визнання права власності є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивачів у сплаченому при зверненні до суду розмірі. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed