Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-08 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про визнання правочину недійсним та визнання права власності, покликаючись на те, що [INFO] року [PERSON] помер, а 23 квітня 2015 року нею була зареєстрована заява про отримання спадщини за заповітом, який був складений померлим [INFO] року. В грудні 2009 року їй стало відомо, що [PERSON] 16 лютого 2009 року уклав договір довічного утримання, однак допомоги та коштів не утримував. Прочитавши даний договір було встановлено, що насправді було укладено договір ренти. Однак, згідно висновку психолого-психіатричної експертизи на момент підписання договору ренти [PERSON] не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Просить визнати недійсним договір ренти від 16 лютого 2009 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті [PERSON] Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити. Відповідач та представник відповідача у судовому засіданні позов заперечили, зазначили, шо [PERSON] не є належним позивачем, оскільки не можливо встановити чи вона є правонаступником [PERSON] та чи наявні у неї підстави для визнання права власності на майно в порядку спадкування, а також, чи порушено її права у зв'язку із укладенням договору ренти від 16 лютого 2009 року. Просять у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Судом встановлено, що згідно договору ренти від 16 лютого 2009 року [PERSON] передано у власність [PERSON] квартиру [ADDRESS], взамін чого [PERSON] зобов'язалась виплачувати безстрокового ренту, яка становить 350,00 грн. на місяць. У відповідності до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. А також, ч. 3, 5 ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент , коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права та інтереси порушені. Як вбачається із п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на моменту укладення правочину суд відповідно до ст. 145 ЦПК України зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визначення правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 212 ЦПК України. Згідно з актом амбулаторної судової психолого-психіатричної експертизи №167 від 04 лютого 2013 року [PERSON] на момент підписання договору ренти від 16 лютого 2009 року страждав стійким хронічним розладом психічної діяльності, а тому не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Враховуючи наведене, суд вважає, що договір ренти від 16 лютого 2009 року укладено [PERSON] у момент, коли він не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними, а відтак не можливо встановити, що такий правочин відповідав внутрішній волі [PERSON], внаслідок чого, на переконання суду, даний договір слід визнати недійсним. Відповідно до заповіту серії [NUMBER] від [INFO] року [PERSON] заповів усе своє майно [PERSON] З огляду на наведене, суд не бере до уваги покликання представника відповідача на те, що [PERSON] є неналежним позивачем, оскільки позивач 23 квітня 2015 року подала заяву про прийняття спадщини за заповітом, а тому договір ренти від 16 лютого 2009 року зачіпає її права та інтереси. Крім того, суд не бере до уваги покликання представника відповідача на те, що заповіт, за яким [PERSON] є спадкоємцем після смерті [PERSON] визнано судом недійсним, оскільки таке рішення Залізничного районного суду м. Львова від 30 жовтня 2017 року ще не набрало законної сили. Відповідно до абз. 2 п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Суд враховує позицію Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ викладену у абз. 12 п. 1 Листа № 24-753/0/4-13 від 16 травня 2013 року у разі якщо відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину не підтверджена належними доказами, а саме відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, це може бути підставою для відмови у позові. Згідно ч. 3, 4 ст. 49 Закону України «Про нотаріат» нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, забороняється безпідставно відмовляти у вчиненні нотаріальної дії. Про відмову у вчиненні нотаріальної дії нотаріус протягом трьох робочих днів виносить відповідну постанову. На підставі наведеного, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] слід відмовити, оскільки позивачу надано право успадкувати квартиру після смерті [PERSON] шляхом видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину та позивачем чи її представником не надано суду належних та допустимих доказів щодо відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, так як не надано суду постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає до задоволення.

Outcome: partial