Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про визнання недійсним кредитного договору № KF-0344 від 18.10.2007 року, укладеного між ВАТ «Універсальний Банк Розвитку та Партнерства», правонаступником якого є ВАТ «БГ Банк», та [PERSON], визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 15.07.2010 року, укладеного між ВАТ «БГ Банк» та ТОВ «Вердикт Фінанс». Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що кредитний договір № KF-0344 від 18.10.2007 року є недійсним у зв'язку з відсутністю у сторін договору на момент його укладення індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка передбачена пп. «г» п. 4 ст. 5 п. 4 ст. Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», і яка б дозволяла використовувати іноземну валюту як засіб платежу при виконанні зобов'язань за кредитним договором. Недійсність договору про відступлення права вимоги викликана тим, що його укладено без згоди позивача, крім того первісним кредитором не було повідомлено позивача про укладення вказаного договору. В судовому засіданні позивач позов підтримала з підстав, викладених у заяві, та просив вимоги задовольнити в повному обсязі. Представники відповідачів ВАТ «БГ Банк» та ТОВ «Вердикт Фінанс» в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на відсутність підстав для визнання оскаржуваних правочинів недійсними. Просили в задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представника сторін, їх представників, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 18.10.2007 року між ВАТ «Універсальний Банк Розвитку та Партнерства», правонаступником якого є ВАТ «БГ Банк», та [PERSON] було укладено кредитний договір № KF-0344, згідно з яким банк надав [PERSON] кредит у розмірі 70 000,00 доларів США строком на 10 років зі сплатою 14% річних за користування кредитом. Стаття 99 Конституції України встановлює, що грошовою одиницею України є гривня. Разом з тим, вказана стаття визначає правовий статус грошової одиниці України, але не встановлює сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно зі статтею 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 3 до ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У відповідності до ст. 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит - це будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Статтею 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що кредитними операціями є операції, серед іншого, зазначені в п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати такі операції, як розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Таким чином, операції з розміщення коштів є кредитною операцією, яка може здійснюватись банками на підставі банківської ліцензії. Стаття 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» дає визначення «коштів» - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. При цьому, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» валютними цінностями є валюта України, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в валюті України, іноземна валюта, платіжні документи та інші цінні папери, виражені в іноземній валюті, банківські метали. Валютними операціями, серед іншого, є операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України. Таким чином, суд приходить до висновку, що видача кредиту в іноземній валюті є одночасно кредитною та валютною операцією, оскільки пов'язана з переходом до позичальника права власності на іноземну валюту. Відповідно до п. 2.1 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 року № 275, на підставі банківської ліцензії банки, зокрема, мають право здійснювати такі банківські операції як розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Пунктом 2.3 вказаного Положення передбачено, що за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку України банки, серед іншого, мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Відповідно до п. 5.3 Положення письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». З урахуванням наведеного судом встановлено, що банк має право на здійснення кредитних операцій в іноземній валюті за умови отримання банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України на здійснення операцій з валютними цінностями. З матеріалів справи вбачається, що 26.01.1994 року ВАТ «Універсальний Банк Розвитку та Партнерства» отримано банківську ліцензію № 140 на здійснення операцій, визначених ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». 04.10.2001 року ВАТ «Універсальний Банк Розвитку та Партнерства» отримано дозвіл Національного банку України № 140-5 на право здійснювати операцій, визначених п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. За таких обставин, суд прийшов до висновку, що здійснення кредитування в іноземній валюті при наявності банківської ліцензії та письмового дозволу Національного банку України відповідає вимогам чинного законодавства України. Частиною 1 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання та валютного контролю» передбачено, що для здійснення валютних операцій Національний банк видає генеральні та індивідуальні ліцензії. Відповідно до п. «в» ч. 4 ст. 5 даного Декрету, індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Проте, чинним законодавством не встановлено будь-яких обмежень щодо сум та термінів надання кредитів в іноземній валюті, що підтверджується листом Національного банку України від 29.05.2001 року № 28-313/2178. Отже, з урахуванням положень ст.ст. 2, 47, 49 Закону України «Про банки і банківську цільність», банки мають право здійснювати кредитні операції в іноземній валюті. Також, відповідно до п. «г» ч. 4 ст. 5 вказаного вище Декрету індивідуальної ліцензії потребують, зокрема, операції використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Порядок та умови видачі Національним Банком України резидентам та нерезидентам індивідуальних ліцензій на використання безготівкової іноземної валюти на території України як засобу платежу регламентує Положення про порядок видачі Національним банком індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного Банку України від 14.10.2004 року № 438 та зареєстроване в Міністерстві юстиції України 09.11.2004 року за № 1429/10028, яке розроблено Нацбанком відповідно до вимог ст. 5.11.13 Декрету, а також ст.ст. 7, 44 Закону України «Про національний банк України». Згідно з п. 1.4 вказаного Положення використання іноземної валюти як засобу платежу (валютна операція) - це використання іноземної валюти на території України для виконання будь-яких зобов'язань або оплати товарів що придбаваються. Відповідно до п. 1.5 даного Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями); Ця норма була прийнята виходячи з того, що як було зазначено вище операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик включають у себе не лише операції з надання кредиту, але й проведення інших платежів за кредитом (проценти, комісійні тощо). Аналогічна правова позиція викладена в п.п. 10, 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», згідно з якими Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Відтак, суд прийшов до висновку, що посилання позивача на незаконність видачі кредитів в іноземній валюті та обов'язкової наявності у банку при здійсненні кредитування індивідуальної ліцензії Національного банку України є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах закону. Отже зміст кредитного договору в повному обсязі відповідає вимогам встановленим в законодавстві, при укладенні договору Банком дотримано всіх вимог додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, належним чином укладений договір є обов'язковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись. 15.07.2010 року між ВАТ «БГ Банк» та ТОВ «Вердикт Фінанс» було укладено договір відступлення права вимоги, за умовами якого ВАТ «БГ Банк» відступив ТОВ «Вердикт Фінанс» права грошової вимоги за кредитними договорами, які укладені між ВАТ «БГ Банк» та фізичними/юридичними особами, зокрема за кредитним договором № KF-0344 від 18.10.2007 року, укладеним з позивачем. Частиною 1 ст. 516 ЦК України визначено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що умовами кредитного договору № KF-0344 від 18.10.2007 року не встановлено положень щодо отримання згоди боржника на заміну кредитора у зобов'язанні. Посилання позивача на порушення відповідачами положень ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживача», згідно з яким кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача про передачу третій стороні своїх прав за договором про надання споживчого кредиту, оскільки в редакції даного Закону, чинній на час укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги, вказана норма була відсутня. Крім того, факт повідомлення відповідачем ВАТ «БГ Банк» позивача про відступлення ним права вимоги за кредитним договором встановлено ухвалою апеляційного суду Львівської області від 25.11.2013 року, а тому в силу приписів ст. 61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. З урахуванням наведеного вище, суд не вбачає що при укладенні кредитного договору № KF-0344 від 18.10.2007 року та договору відступлення права вимоги від15.07.2010 року його сторонами не було дотримано положень законодавства, необхідних для чинності правочину, а тому, вимоги про визнання їх недійсними задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed