Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 21.09.2020 року, просила стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату в розмірі 11831,56 грн за період роботи з 23 травня 2000 року по 23 січня 2015 року та судові витрати по справі. В обгрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з 23 травня 2000 року по 23 січня 2015 року працювала в Рівненській дирекції УДППЗ «Укрпошта». При звільненні відповідач не провів з нею повного розрахунку. В 2018-2019 роках Управлінням Держпраці в Рівненській області за результатами перевірок було встановлено порушення відповідачем законодавства про оплату праці, а саме - здійснення нарахування відпускних без врахування коефіцієнта коригування заробітної плати. Зверталася до відповідача з проханням здійснити виплату заборгованості, але звернення було проігноровано. За її підрахунками їй не донарахована сума заробітної плати за весь час відпусток з 2000 по 2015 роки та не виплачена заробітна плата у розмірі 11831,56 грн. Оскільки відповідачем порушено законодавство про оплату праці, має право на звернення до суду без обмеження будь-яким строком. Ухвалою суду від 25.11.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження, з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 25.11.2019 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів. 03 лютого 2020 року до суду подано відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог як безпідставних. Зазначає, що результати перевірок за зверненнями колишніх працівників не підтверджують факту недоплати заробітної плати конкретно позивачу, так як по ній такі перевірки не проводилися. Щодо позивача та інших посадових осіб дирекції внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст.367 КК України, за фактами грубого порушення законодавства про працю та службового недбальства. Протягом трудових відносин між сторонами позивачем отримувалися виробнича премія, одноразова допомога, збільшувались відсотки доплат до основної заробітної плати, тобто регулярно змінювалась структура заробітної плати. При одночасному збільшенні посадових окладів і зміни структури зарплати, заробітну плату не коригують. Заборгованості із заробітної плати перед позивачем підприємство не має. Позивачем помилково ототожнено поняття «заробітна плата» та «коефіцієнт коригування». Інструкція зі статистики заробітної плати, затверджена наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, не містить такої складової заробітної плати як «виплати відповідно до коефіцієнту коригування». На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. 18 вересня 2019 року Рівненською дирекцією АТ «Укрпошта» видано наказ №672, яким встановлено коефіцієнт коригування заробітної плати в розмірі 1,001. 10.11.2020 року представником відповідача подано заперечення на заяву про збільшення позовних вимог, із перерахунком відпускних [PERSON] із врахуванням коефіцієнта коригування заробітної плати. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав повністю з підстав, викладених в позовній заяві та заяві про збільшення позовних вимог, просить задоволити позов в заявленому розмірі. Представник відповідача позовні вимоги не визнала, з підстав наведених у відзиві на позовну заяву. Крім того пояснила, що Індексація заробітної плати не застосовується до відпускних, а проводиться лише у випадку порушення строків виплати заробітної плати. Коефіцієнт коригування не є складовою заробітної плати, усіх виплат, що належать працівникові при звільненні, а тому немає підстав для застосування п.2 ст.233 КЗпП України щодо строків звернення до суду. Просить відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши обставини та дослідивши представлені у справі докази, дійшов таких висновків. Суд встановив, що [PERSON] з 23 травня 2000 року по 23 січня 2015 року працювала в Рівненській дирекції УДППЗ «Укрпошта» (нині АТ «Укрпошта»), що підтверджується копією трудової книжки позивача. За час роботи позивача в Рівненській дирекції УДППЗ «Укрпошта» розмір посадового окладу штатних посад, які займала позивач [PERSON] , неодноразово підвищувався, що підтверджується копіями особової картки працівника, наказами по підприємству, витягом із штатного розпису та розрахунковими листами. В період з 23 травня 2000 року по 23 січня 2015 року позивач на підставі наказів перебувала у відпустках, що підтверджується копіями особової картки працівника, наказами по підприємству та сторони не заперечують. Заробітна плата за час відпусток позивачу нараховувалася без врахування коефіцієнту коригування заробітної плати у зв`язку з підвищенням посадового окладу, що встановлено з розрахункових листів та не заперечувалося представником відповідача. Державні гарантії та відносини, пов`язані з відпусткою, регулюються Конституцією України, Законом України «Про відпустки», Кодексом законів про працю України, іншими законами та нормативно-правовими актами України. Згідно ч.2 ст.21 Закону України «Про відпустки» порядок обчислення заробітної плати працівникам за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, відпустки у зв`язку з усиновленням дитини, відпустки для підготовки та участі у змаганнях, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи, та компенсації за невикористані відпустки встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 затверджено Порядок обчислення середньої заробітної плати (далі - Порядок). Відповідно до пп.а п.1 Порядку цей Порядок застосовується у випадках надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, ао виплати їм компенсації за невикористані відпустки. За п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Відповідно до п.10 Порядку у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як в розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. Коригування середньої заробітної плати не провадиться у разі зміни тарифної ставки (посадового окладу) працівникові у зв`язку з присвоєнням вищого розряду, переведенням на іншу вищеоплачувану роботу (посаду) (пп.3 п.10 Порядку). Враховуючи, що в розрахункових періодах відбувалося підвищення посадових окладів на підприємстві, заробітна плата позивача за проміжок часу до підвищення підлягала коригуванню на коефіцієнт її підвищення. Відповідно до ч.2 постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» чинність цієї постанови поширюється на підприємства, установи і організації усіх форм власності. Не провівши коригування заробітної плати у розрахунковому періоді, відповідач невірно обчислив середню заробітну плату та, відповідно, не доплатив позивачу заробітну плату за час відпусток, чим порушив вимоги Закону України «Про відпустки» та Закону України «Про оплату праці». Відповідно до п.3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Відтак, твердження представника відповідача про фактичне коригування заробітної плати позивача шляхом отримання нею матеріальної вигоди у виді виробничих премій, збільшення відсотків доплат до основної заробітної плати, суперечить наведеним вище нормам, так як такі виплати не замінюють коригування та включаються до середньої заробітної плати. Відповідно до п.10 Порядку на госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей. Таке рішення приймається виконавчим органом підприємства відповідно до повноважень, встановлених статутом. Зазначена норма передбачає можливість госпрозрахункового підприємства у випадку скрутного фінансового стану зменшити коефіцієнт коригування, але не позбавляє підприємство обов`язку проводити таке коригування. Наказом директора Рівненської дирекції АТ «Укрпошта» №672 від 18 вересня 2019 року встановлено коефіцієнт коригування заробітної плати в розмірі 1,001. Цим же наказом зобов`язано бухгалтерію дирекції здійснювати перевірку виплат попередніх періодів у випадку звернення колишніх працівників та проводити перерахунки із застосуванням вказаного розміру коефіцієнту. На момент прийняття зазначеного наказу позивач не була членом трудового колективу підприємства і з наказом не ознайомлювалася. Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Вони поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності. Виняток з цього принципу допускається лише у випадках, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Враховуючи, що вказаним наказом обмежується право позивача на отримання належних їй відповідно до трудового законодавства виплат, він не підлягає застосуванню до правовідносин, що виникли між сторонами в 2000-2015 роках. Не заслуговує на увагу покликання представника відповідача на лист Мінсоцполітики №260/13/84-06 від 4 квітня 2006 року, оскільки роз`яснення стосуються коригування середньої заробітної плати, яка зберігається за відрядженим працівником. У вказаному листі зазначено, що коригування середньої заробітної плати не провадиться у випадку підвищення посадових окладів працівників на підприємстві, в установі, організації, що не відповідає актам законодавства, або рішенням, передбаченим у колективних договорах (угодах). Суд вважає, що прийняття відповідачем наказів про впровадження нових схем посадових окладів в дирекції відповідно до зміни мінімальної заробітної плати на підставі рішень і дозволів Генеральної дирекції раніше законодавчо встановленого терміну не означає, що таке підвищення посадових окладів не відповідає актам законодавства чи рішенням, передбачених у колективному договорі. Щодо наявності вини позивача у непроведенні коригування заробітної плати працівникам та наявності в її діях ознак кримінального правопорушення, то така вина може бути встановлена лише вироком суду, якого суду надано не було. Крім того, такі доводи відповідача не спростовують факту порушення підприємством прав позивача як працівника. Разом з тим, суд не приймає до уваги як докази порушення відповідачем законодавства про працю судові рішення, на які покликається позивач у позовній заяві, оскільки у вказаних справах не досліджувалися факти такого порушення щодо позивача. Відповідно до ч.5 ст.95 КЗпП України заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Згідно ст.33 Закону України «Про оплату праці» в період між переглядом розміру заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги в порядку, встановленому чинним законодавством (ст.34 Закону України «Про оплату праці»). За положеннями ч.1 ст.2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, зокрема, оплата праці (грошове забезпечення). Порядок проведення індексації грошових доходів населення визначається постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року «Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення». Відповідно до п.3 Порядку проведення індексації грошових доходів населення до об`єктів індексації, визначених у п.2, не відносяться, зокрема, виплати, які обчислюються із середньої заробітної плати. Оскільки заробітна плата за час відпустки обчислюється із середньої заробітної плати, підстави для її індексації відсутні. Згідно ч.1 ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Аналогічні положення містяться і в постанові Кабінету Міністрів України №1427 від 20 грудня 1997 року «Про затвердження Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати» та постанові Кабінету Міністрів України №159 від 21 лютого 2001 року «Про затвердження Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати». З аналізу вказаних положень вбачається, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати здійснюється у разі порушення термінів виплати нарахованої працівникові заробітної плати. Суд приймає до уваги проведений відповідачем розрахунок відпускних з урахуванням коефіцієнта коригування заробітної плати, оскільки він здійснений за правилами п.7 постанови КМУ №100 від 8 лютого 1995 року. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов підлягає до часткового задоволення - в частині стягнення недоплаченої заробітної плати за час відпусток з урахуванням коефіцієнта коригування в розмірі 3238 грн. 33 коп., без урахування податків і зборів та обов`язкових платежів, за період роботи з 23 травня 2000 року по 23 січня 2015 року., згідно доданого відповідачем розрахунку. Відповідно до ст.47 та ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, у станови, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ст.233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Враховуючи, що судом встановлено факт порушення відповідачем законодавства про працю, розрахунку з позивачем відповідачем проведено не було, позивачем заявлено вимогу про стягнення недоплаченої заробітної плати за час відпусток, застосуванню підлягає ч.2 ст.233 КЗпП України, а відтак, строк звернення до суду позивачем не пропущений. За правилами ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч.2 ст.141 ЦПК України витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач в позовній заяві зазначила, що звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Відповідно до ст.с.133, 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (надання послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст.137 ЦПК України). За положеннями ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Оскільки позивачем не надано суду доказів, що підтверджують розмір витрат на правничу допомогу, та не було зроблено заяви в порядку ч.8 ст.141 ЦПК України, вимога про стягнення з відповідача на її користь витрат на правничу допомогу задоволенню не підлягає. На підставі наведеного та

Outcome: partial