Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, обґрунтовуючи його тим, що від фактичних шлюбних відносин із відповідачем вона має дитину - доньку [PERSON], [INFO], батьком якої є відповідач. Позивач та відповідач більше чотирьох років не мешкають разом, відносин не підтримують, не ведуть спільного господарства, відповідач не навідує свою малолітню дитину, не спілкується з нею, не приймає участі у її вихованні та розвитку, свої батьківські обов'язки щодо дитини не виконує, має заборгованість по аліментам у розмірі 10 366,69 грн.. Дитина постійно мешкає разом із позивачем та її батьками та перебуває на утриманні позивача. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Позивач та її батьки (мати та вітчим) є громадянами Республіки Білорусь, але постійно мешкають на території України у м. Дніпропетровську, перебувають в Україні на законних підставах. Усі рідні позивача (рідний батько, бабусі, дідусі, тітки, сестри та брати) мешкають на території Республіки Білорусь та раніше позивач навідувала свого батька, бабусю та дідуся разом з відповідачем та дитиною. Після погіршення стосунків між позивачем та відповідачем поїздки за межі України закінчились, оскільки відповідач не дає позивачу згоду на виїзд їх спільної дитини за межі країни. Зважаючи на викладене вище, позивач просить надати дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON], [INFO], за межі України без згоди та супроводу батька, [PERSON] до настання дитиною повноліття. В судове засідання позивач не з'явився, його представник направленими до суду листом просив розглядати справу у свою відсутність. Відповідач в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був належним чином повідомлений. Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи за його відсутності, просив суд повністю задовольнити поданий позов. Перевіривши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що під час перебування у фактичних шлюбних відносин у позивача та відповідача народилася донька- [PERSON], [INFO]. Позивач та відповідач більше чотирьох років не мешкають разом, відносин не підтримують, не ведуть спільного господарства, відповідач не навідує свою малолітню дитину, не спілкується з нею, не приймає участі у її вихованні та розвитку, свої батьківські обов'язки щодо дитини не виконує, має заборгованість по аліментам у розмірі 10 366,69 грн.. Дитина постійно мешкає разом із позивачем та її батьками та перебуває на утриманні позивача. Позивач матеріально утримує та належним чином піклується про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Позивач та її батьки (мати та вітчим) є громадянами Республіки Білорусь, але постійно мешкають на території України у м. Дніпропетровську, перебувають в Україні на законних підставах. Усі рідні позивача (рідний батько, бабусі, дідусі, тітки, сестри та брати) мешкають на території Республіки Білорусь та раніше позивач навідувала свого батька, бабусю та дідуся разом з відповідачем та дитиною. Після погіршення стосунків між позивачем та відповідачем відповідач не дає позивачу згоду на виїзд їх спільної дитини, [PERSON] за межі України. У 2015 - 2016 році позивач неодноразово намагалась зв'язатися із відповідачем, але відповідач не мешкає за адресою реєстрації, на телефонні дзвінки позивача відповідач не відповідає. Відповідно до ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Щодо обов'язків батьків, то обов'язки батьків визначені у ст. 150 СК України та відповідно до даної правової норми батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов'язані готувати дитину до самостійного життя. Відповідно до протоколу № 4 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї зі змінами, внесеними Протоколом №11, кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Права, викладені в пункті 1, також можуть у певних місцевостях підлягати обмеженням, що встановлені згідно із законом і виправдані суспільними інтересами в демократичному суспільстві. Відповідно до ч.2 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, має право на вільне самостійне пересування по території України і на вибір місця перебування. Фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» та постанови Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження правил перетинання державного кордону громадянами України» виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Як встановлено судом за розгляду справи сторони не досягли згоди щодо можливості виїзду за межі України їх неповнолітньої дитини шляхом ненадання засвідченої в установленому порядку заяви другого з батьків, яка є обов'язковою відповідно до Правил оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених Постановою КМУ від 31.03.1995 р., та Порядку провадження за заявами про оформлення паспортів громадянина України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України від 21 грудня 2004 року № 1603, унеможливлюється виїзд дитини за межі України для оздоровлення та відпочинку. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 цього кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Так, як обмеження права залишати будь-яку країну в даній справі не встановлені, зважаючи, що відповідач ухиляється від оформлення дозволу на виїзд дитини за межу України, з метою захисту прав та інтересів дитини, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат вирішено у даній справі відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved