Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-29 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON]звернулись до суду з позовом до [PERSON], ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору іпотеки недійсним. В обґрунтування позову зазначили, що 25 червня 2005 року помер батько та чоловік позивачів [PERSON]. Після його смерті залишилася спадщина, а саме житловий будинок, розташований по вул. Озерянська, 9а, в смт. Брусилів Житомирської області. Після смерті [PERSON] позивачі та відповідач, являючись спадкоємцями першої черги за законом, в рівних частках прийняли спадщину, оскільки на момент смерті спадкодавця проживали разом з ним, та не написали нотаріусу заяви про відмову від прийняття спадщини. В звязку зі скрутним матеріальним становищем позивачі спадщину в нотаріуса не оформляли тривалий час. При цюому відповідач [PERSON], не повідомивши позивачів, подав заяву нотаріусу про прийняття спадщини, та 14 жовтня 2005 року отримав свідоцтво про право на спадщину на весь житловий будинок. Після отримання свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок відповідачі в рахунок забезпечення кредитного договору 21 квітня 2008 року уклали між собою договір іпотеки № ZRCWGA4349, де предметом іпотеки виступив жилий будинок по вул. Озерянська, 9а, в смт. Брусилів Житомирської області. Вважаючи дії відповідача [PERSON] при прийнятті спадщини протиправними, позивачами було подано позов до суду. Рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області в цивільній справі № 275/292/15-ц вказаний позов задоволено, визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину на ? частини житлового будинку по вул. Озерянська, 9а, в смт. Брусилів Житомирської області, видане 14 жовтня 2005 року нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області, який належав померлому 25 червня 2004 року [PERSON], та визнано в порядку спадкування за законом за позивачами право власності за кожним на ? частину житлового будинку № 9а та надвірні будівлі по вул. Озерянська у смт. Брусилів Житомирської області. Таким чином, від померлого [PERSON] до кожного з позивачів перейшло право власності на ? частину житлового будинку № 9а та надвірні будівлі по вул. Озерянська у смт. Брусилів, Житомирської області, і вказаний будинок являється об'єктом спільної часткової власності. При цьому в листопаді 2014 року позивачі дізналися з матеріалів, які надійшли на адресу їх проживання та були додані до позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] у цивільній справі № 275/980/14-ц, про те, що відповідач, прийнявши у спадщину весь житловий будинок, передав даний будинок в іпотеку в забезпечення валютного кредитного договору без їх згоди, порушивши таким чином їх права як співвласників житлового будинку. Вважають, що невідповідність укладеного між відповідачами 21.04.2008 року спірного договору іпотеки вимогам ч. 1 ст. 358 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Просили суд визнати недійсним договір іпотеки від 21 квітня 2008 року № ZRCWGA4349, укладений між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», де предметом іпотеки являється жилий будинок по вул. Озерянська, 9а, в смт. Брусилів Житомирської області. На вказану позовну заяву від представника відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» надійшов відзив (а.с. 83-85), в якому, не визнаючи предявлений позов, останній зазначає наступне. Так, 21.04.2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір № ZRCWGA00004349, відповідно до якого останній отримав кредит у розмірі 17650,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,96 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.04.2018 року. В забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» і [PERSON] 21.04.2008 року уклали договір іпотеки № ZRCWGA00004349. Згідно з договором іпотеки [PERSON] надав в іпотеку нерухоме майно, а саме будинок загальною площею 140,60, житловою площею 71,10 кв.м, який розташований за адресою: Житомирська обл., Брусилівський р-н, смт. Брусилів, вул. Озерянська, буд. 9-а. При цьому вказане майно належало [PERSON] на праві власності на підставі свідоцтва про право на спадщину. При укладанні договору іпотеки приватному нотаріусу було подано документи, які необхідні для укладання договору іпотеки, в тому числі документ, який посвідчує право власності на нерухоме майно, а також витяг з державного реєстру нерухомого майна, відповідно до якого єдиним власником зазначеної нерухомості був [PERSON]. Представник відповідача посилався на ч. 2 ст. 363 ЦК України, згідно якої частка у праві спільної часткової власності за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, переходить до набувача відповідно до статті 334 цього Кодексу, та ч. 4 якої визначено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Тому, на думку представника відповідача, оскільки на момент укладення спірного договору іпотеки право власності на спірний будинок позивачам не належало, їх права порушені не були, а отже їх згоди на укладення договору іпотеки не було потрібно. Представник відповідача також вказав, що відповідно до витягу з державного реєстру нерухомого майна, який сформовано станом на 11.12.2017 року, єдиним власником предмету іпотеки є [PERSON] Таким чином, його на думку, відсутність в реєстрі прав на нерухоме майно запису про реєстрацію за позивачами права власності на спірне нерухоме майно є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскількиправо власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно, як вказує ст. 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», тобто позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON]є передчасними. Крім того, представник відповідача посилався на ст. 23 Закону України «Про іпотеку», згідно якої у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі обовязки. Отже, на думку представника відповідача, набуваючи право власності на предмет іпотеки, у відповідності до ст. 23 Закону України «Про іпотеку» позивачі [PERSON], [PERSON] [PERSON] [PERSON] набули статус іпотекодавців зі всіма правами та обов'язками. На підставі вищевикладеного просили відмовити [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в задоволенні позовних вимог до [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання договору іпотеки в повному обсязі за безпідставністю. В свою чергу від представника позивачів [PERSON] надійшла до суду відповідь на відзив (а.с. 81-82), в якій останній вказав, що позивачі у даній справі подали заяви до державного реєстратора речових прав на нерухоме майно заяви про проведення державної реєстрації своїх прав на спірний житловий будинок, але отримати їх не можуть по незалежних від них причинах. Зазначив, що витяги з державного реєстру будуть надані до початку розгляду справи по суті. Крім того, вважає хибним висновок представника відповідача щодо того, що право власності на спірний будинок до позивачів перейшло від відповідача [PERSON], а значить перейшли всі права та обов'язки іпотекодавців, оскільки вказаний житловий будинок став належати позивачам з часу відкриття спадщини з 25 червня 2004 року, а договір іпотеки без їх відома був укладений відповідачем [PERSON] 21.04.2008 року. Тобто, на думку представника позивачів, до даних правовідносин ст. 23 Закону України «Про іпотеку» не може бути застосована, оскільки право власності до позивачів від [PERSON] не переходило, вони набули його одномоментно, як спадкоємці після смерті [PERSON] В судове засідання позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON]та їх представник адвокат [PERSON] не зявились, від останнього до суду надійшла заява про розгляд справи в їх відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі з мотивів, викладених в позовній заяві, просив суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не зявився, надав суду заяву, в якій просив справу розглядати в його відсутність, проти задоволення позову не заперечував. Представник відповідача ПАТ КБ «ПриватБанк» за довіреністю [PERSON] надіслала до суду заяву, в якій просила відмовити в задоволені позовних вимог з мотивів, викладених у відзиві на позовну заяву, та проводити судове засідання у їх відсутність. Також представником відповідача заявлялось клопотання про залучення до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, нотаріуса Брусилівської державної нотаріальної контори [PERSON], яким було посвідчено 21.04.2008 року спірний договір іпотеки (а.с. 110), в задоволенні якого ухвалою суду від 23.03.2018р. було відмовлено, оскільки позивачі, обґрунтовуючи даний позов, на неправомірні дії нотаріуса як на підставу своїх вимог не посилались, у відзиві на позовну заяву відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» про неправомірні дії нотаріуса, який посвідчував спірний правочин, також не вказував (а.с. 113). Вивчивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так, зі змісту ст.ст. 572, 575, 583 ЦК України випливає, що іпотекою є застава нерухомого майна, як вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержавтель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок іпотеки. Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, які належить майнове право, передати річ або майнове право з правом їх застави. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за умови того, що нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності. Статтею 17 вказаного закону також регламентовано, що іпотека припиняється у разі визнання іпотечного договору недійсним. Згідно ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Так, судом встановлено, що 21 квітня 2008 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки № ZRCWGA00004349, який посвідчено нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1898 (а.с. 8-10). Згідно умов вказаного договору [PERSON] як іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю ПАТ КБ «Приватбанк» житловий будинок, розташований по вул. Озерянський, 9-а, в смт. Брусилів Брусилівського району Житомирської області. Право власності іпотекодавця на момент укладення договору на вказане нерухоме майно належало йому на підставі свідоцтва про право на спадщину № 2726, виданого 14.10.2005 року нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області. Вищевказане майно передане в іпотеку для забезпечення вимог іпотекодержателя за кредитним договором, укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] 21 квітня 2008 року № ZRCWGA00004349. Також судом встановлено, що рішенням Брусилівського районного суду Житомирської області від 30.06.2016 року (а.с. 11-12) було визнано недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частини житлового будинку № 9а по вул. Озерянська в смт. Брусилів Житомирської області, видане 14 жовтня 2005 року нотаріусом Брусилівської державної нотаріальної контори Житомирської області, який належав померлому 25 червня 2004 року [PERSON], та визнано в порядку спадкування за законом за [PERSON], [PERSON] та [PERSON] право власності за кожним на ? частину житлового будинку № 9а та надвірні будівлі по вул. Озерянська у смт. Брусилів, Житомирської області. Вказанерішення набрало законної сили. Право власності за позивачами на їх частки у спірному будинку зареєстровано у встановленому законом порядку, про що свідчить витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 101-103). Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У відповідності з ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, житловий будинок, розташований по вул. Озерянська, 9а, в смт. Брусилів Житомирської області належить позивачам [PERSON], [PERSON], [PERSON], а також відповідачу [PERSON] як спадкоємцям першої черги після смерті [PERSON] з моменту відкриття спадщини 25 червня 2004 року. Згідно ч. 1 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Відповідно до ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. За нормами ч. 3 ст. 5 ЗУ «Про іпотеку» частина обєкта нерухомого майна може бути предметом іпотеки лише після її виділення в натурі й реєстрації права власності на неї як окремий обєкт нерухомості, якщо інше не встановлено цим Законом. Згідно з ст. 578 ЦК України та ч. 2 ст. 6 ЗУ «Про іпотеку» майно, що є у спільній власності, може бути передане в іпотеку лише за нотаріально посвідченою згодою усіх співвласників. Співвласник нерухомого майна має право передати в іпотеку свою частку в спільному майні без згоди інших співвласників за умови виділення її в натурі та реєстрації права власності на неї як на окремий обєкт нерухомості. Отже, суд вважає, що оспорюваний договір іпотеки суперечить вимогам закону, оскільки за його змістом нерухоме майно передано в іпотеку без згоди всіх його співвласників. Передача об'єкта іпотеки, співвласниками якого є позивачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON],в іпотеку суперечить волі останніх, а сам договір укладений без відповідного волевиявлення вказаних осіб. Тому недотримання в момент укладення договору іпотеки вимог ч. 1, 3 ст. 203 ЦК України є підставою для його визнання недійсним. Суд вважає безпідставними доводи представника відповідача щодо дійсності іпотеки для позивачів у відповідності до ст. 23 Закону України «Про іпотеки», за змістом яких позивачі, до яких перейшло право власності на предмет іпотеки, набули статус іпотекодавців та мають всі права і несуть всі обовязкиіпотекодавця, оскільки до позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON]право власності на спірний будинок не переходило від іпотекодавця в спосіб, передбачений вказаною статтею, вказані ж особи набули право на спірне майно одночасно з відповідачем [PERSON] з моменту відкриття спадщини 25 червня 2004 року. Тобто все вищевикладене свідчить про обґрунтованість позовних вимог [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання договору іпотеки недійсним та є підставою для їх задоволення судом. На підставі викладеного та

Outcome: approved