Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання дійсним договору купівлі-продажу №2-67 нерухомого майна від 08.04.2001 року в зв'язку із тим, що цей договір був посвідчений на Миколаївській Універсальній товарній біржі «Миколаїв-гарант». На теперішній час вона не має можливості реалізувати свої спадкові права, оскільки даний договір не був посвідчений нотаріально. Продавець ніяких претензій не пред'являє, проте від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нерухомого майна ухиляється. Від позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. На позовних вимогах наполягає. Відповідачі у судове засідання не з'явилися по невідомим суду причинам, про дату, час та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Судом ухвалено провести заочний розгляд справи. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені слідуючи факти та відповідні правовідносини. Квартира [ADDRESS] належала на праві власності [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 24.04.2001 року, зареєстроване Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 27.04.2001 року за реєстровим №18072. 28.04.2001 року на Універсальній товарній біржі «Миколаїв-гарант» за №2-67 був зареєстрований договір купівлі-продажу нерухомого майна, укладений між [PERSON], з одного боку, та [PERSON], [PERSON], [PERSON], з іншого боку, який був зареєстрований в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації за №105 від 15.06.2001 року. Претензій сторони один до одного не мали, всі умови договору купівлі-продажу нерухомого майна дотримані. Проте на даний час нотаріальне посвідчення договору неможливе. [PERSON], батько позивачки, [INFO] помер (на підставі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] видане Миколаївським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області). після його смерті відкрилася спадщина у вигляді квартири [ADDRESS]. Позивачка, на підставі витягу про реєстрацію у спадковому реєстрі № 31896666 та № 49896739 (а.с. 8-9),прийняла спадщину після смерті батька, але немає можливості оформити свої спадкові права, оскільки договір купівлі-продажу квартири не був посвідчений нотаріально. У зв'язку із наміром прийняти спадщину позивачка звернулася до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області, однак приватним нотаріусом Савченко І.М. від 12 грудня 2017 року надано постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна нотаріально не посвідчений. На час укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна сторони цього договору ухилились від його нотаріального посвідчення, а на даний час визнання такого договору дійсним можливе лише в судовому порядку. В обґрунтування своїх вимог позивачка посилається на те, що вона з чоловіком придбали квартиру на біржі, однак через необізнаність сторін договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений, а лише зареєстрований на біржі. Позивачка вказують, що після укладання договору сторонами були виконані умови договору. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відразу після укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна між сторонами позивачами було зареєстровано право власності в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації, який на час виникнення спірних правовідносин мав повноваження реєстраційного органу. Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватись судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. За змістом ст. ст. 57, 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України, до застосування підлягають акти цивільного законодавства, що регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Положеннями п. 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, що набрав чинності з 01 січня 2004 року, визначено, що цей Кодекс застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Враховуючи, що спірні правовідносини виникли у червні 1999 року, для їх врегулювання слід застосовувати норми ЦК УРСР в редакції 1963 року. У відповідності з ст. 224 ЦК УРСР, за договором купівлі-продажу продавець зобов'язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно із ст. 225 ЦК УРСР, право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власникові. За змістом ч. 1 ст. 227 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу квартири повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією із сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Статтею 47 ЦК УРСР була передбачена обов'язковість нотаріальної форми угоди і наслідки недотримання такої форми. Частиною 2 цієї статті встановлено, що у разі, якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, яка потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, що виконала угоду, визнати угоду дійсною. При цьому, вказана норма може застосовуватись лише за наявності таких необхідних умов: одна зі сторін має повністю або частково виконати угоду; інша сторона має ухилятись від нотаріального оформлення угоди; має існувати вимога сторони, яка виконала свої обов'язки. Відсутність хоча б однієї з цих умов унеможливлює визнання договору купівлі-продажу житла з недотриманням нотаріальної форми дійсним. Разом з тим, згідно із ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Позивачка на теперішній час не має можливості реалізувати свої права щодо прийняття спадщини за заповітом, оскільки договір купівлі-продажу нерухомого майна не був нотаріально посвідчений. Приймаючи до уваги те, що позивачка не мають можливості усунути порушення своїх прав в позасудовому порядку, позовні вимоги в частині вимог про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Положеннями частини 1 статті 368 Цивільного кодексу України визначено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. За змістом ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Враховуючи презумпцію рівності часток у праві спільної сумісної власності та відсутність обставин, які б давали підстави для відступлення рівності часток, збільшення чи зменшення їх розміру, позов у частині вимог про визначення часток у спільній сумісній власності на квартиру по 1/2 частки за кожним із позивачів підлягає задоволенню. На підставі ст. ст. 47, 227 ЦК УРСР, ст. 15 Закону України «Про товарну біржу»,

Outcome: approved