Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], укладеного 22 листопада 2013 року між [PERSON] та [PERSON] та посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за реєстровим № 1395. В обґрунтування позову зазначено, що 03 травня 2006 року [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти подружжя придбали кв. [ADDRESS]. Право власності було зареєстрована за [PERSON] в КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 30 травня 2006 року. Після розірвання шлюбу за рішенням Московського районного суду м. Харкова від 08 липня 2013 року [PERSON] запропонувала [PERSON] продати спірну квартиру та поділити кошти. Проте, оскільки дана квартира була предметом іпотеки за договором № 702/5163/11 від 22 вересня 2011 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «ОТП БАНК» та забезпечувала основне зобов'язання за кредитним договором № 702/5163/11 від 02 вересня 2011 року, [PERSON] запропонував позивачці продати спірну квартиру, виплатити заборгованість за кредитом та поділити кошти, які залишаться від продажу квартири, як спільну сумісну власність подружжя. На продаж квартири [PERSON] погодилася за умови, що вона отримає половину коштів від її продажу після погашення кредитних заборгованостей. Проте, свої зобов'язання щодо передачі коштів після реалізації спірної квартири відповідач [PERSON] не виконав, в силу чого, позивач вважає, що правочин вчинено шляхом обману, через що він підлягає визнанню судом недійсним. Позивачка та її представник [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судовому засіданні підтримали позовні вимоги в повному обсязі, просили суд їх задовольнити, надали пояснення по суті позову так, як про це зазначено вище у даному рішенні. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, проти їх задоволення заперечував та пояснив, що твердження позивачки та її представника про укладення спірного договору купівлі-продажу шляхом обману є безпідставними. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник адвокат [PERSON], який діє на підставі договорів про надання правової допомоги, у судовому засіданні позовні вимоги не визнали в повному обсязі та пояснили, що під час у кладення спірного договору купівлі-продажу не було допущено порушень, в силу яких договір може бути визнаний недійсним. Представник третьої особи - ПАТ «ОТП БАНК» у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідків, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, приходить до наступного. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 22 листопада 2013 року між [PERSON], як покупцем, та [PERSON], як продавцем, було укладено договір купівлі продажу квартири, предметом якого стала квартира [ADDRESS]. Договір посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за реєстровим № 1398 ( а.с. 36-37). Судом встановлено, що спірна квартира на момент її продажу знаходилася у спільній сумісній власності сторін по справі [PERSON] та [PERSON], як така, що придбана ними за спільні кошти у період шлюбу. 22 листопада 2013 року [PERSON] надала своєму колишньому чоловікову [PERSON] згоду на продаж за ціну та на умовах на його власний розсуд квартири [ADDRESS]. Дана заява посвідчена приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за реєстровим № 1392 ( а.с. 35). Відповідно до ст. ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, вибору контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Як зазначено в ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму. Обов'язковою (істотною) умовою договору купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна відповідно до ст. 657 ЦК України є укладання його в письмовій формі, нотаріальне посвідчення та державна реєстрація. Зокрема, зі спірного договору купівлі-продажу вбачається, що сторони в справі, розуміючи значення та зміст цього договору, попередньо будучи ознайомлені нотаріусом з приписами цивільного законодавства щодо дійсності правочинів та правових наслідків їх вчинення, уклали договір, згідно з яким [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS]. Згідно з п.п. 8,9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст.ст. 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією із сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач у силу статті 10 ЦПК України зобов'язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до частин третьої, п'ятої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього ж Кодексу), такий правочин визнається недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Отже, підставою для визнання правочину недійсним відповідно до зазначеної норми, є введення однією стороною іншої сторони правочину в обман щодо обставин, які мають істотне значення. Якщо особа, яка вчинила правочин (ч. 1 ст. 229 ЦК України), помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно з роз'ясненнями, наданими в п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» особами, котрі беруть участь у справі про визнання правочину недійсним, є насамперед сторони даного правочину. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману, в даному випадку позивачка. Зазначене дає підстави для висновку, що обман може стосуватись тільки обставин, що мають істотне значення, тобто природи правочину, прав та обов'язків сторін, властивостей і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Обман може виражатись в активних та пасивних діях недобросовісної сторони правочину. Посилання позивача [PERSON] на те, що даний договір купівлі-продажу квартири вчинений внаслідок обману її з боку відповідача [PERSON], а тому є підстави для визнання даного правочину недійсним, належними та достовірними доказами по справі не доведені, як того вимагають приписи ст. ст. 10, 11, 60 ЦПК України. Так, у судовому засіданні відповідач [PERSON] не заперечував факту неотримання його колишньою дружиною коштів від продажу спірної квартири та зазначив, що усі кошти були витрачені ним на погашення боргів колишнього подружжя, в тому числі боргів за кредитним договором № 702/5163/11 від 02 вересня 2011 року. Наявність будь-яких домовленостей між колишнім подружжям про розподіл коштів, отриманих від продажу квартири [ADDRESS] відповідач [PERSON] заперечував. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні пояснювали, що під час укладання договору купівлі-продажу квартири не йшла мова про будь-які домовленості продавця [PERSON] з його колишньою дружиною [PERSON] про розподіл грошових коштів, отриманих від продажу квартири. Допитана в якості свідка у судовому засіданні, за згодою сторін правочину, приватний нотаріус ХМНО [PERSON], яка посвідчила спірний договір, у судовому засіданні пояснили, що перед укладенням 22 листопада 2013 року договору купівлі-продажу між [PERSON], як покупцем, та [PERSON], як продавцем, предметом якого стала квартира [ADDRESS], колишня дружина продавця [PERSON] надала свою згоду на укладення договору, про що була складена відповідна нотаріально посвідчена заява. Жодна із сторін не повідомляла нотаріуса про наявність яких-небудь умов щодо надання [PERSON] згоди на продаж квартири, сумнівів в дієздатності [PERSON] у нотаріуса не виникло. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON], працівник Агенства нерухомості «Контракт», пояснив суду, що під час укладення спірного договору купівлі-продажу будь-яких домовленостей щодо особливостей умов розрахунків між учасниками правочину не було. [PERSON] розрахувався за договором, перерахувавши кошти на рахунок [PERSON] У спірному договорі купівлі-продажу відсутні будь-які умови щодо розрахунків та розподілу отриманих від продажу квартири коштів між продавцем [PERSON] та його колишньою дружиною [PERSON] Окрім того, у заяві від 22 листопада 2013 року якою [PERSON] надала своєму колишньому чоловікову [PERSON] згоду на продаж за ціну та на умовах на його власний розсуд квартири [ADDRESS] не зазначено жодної умови щодо надання такої згоди. На думку суду, само по собі посилання позивача на те, що правочин вчинений шляхом обману, оскільки вона будучи введена в оману відповідачем [PERSON], не отримала коштів від продажу квартири не може бути підставою для визнання договору купівлі-продажу недійсним. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Частиною 2 ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки в судовому засіданні не встановлено та не доведено позивачем того, що при укладенні спірного договору купівлі-продажу відповідач [PERSON] своїми діями ввів в оману іншу сторону правочину і що такий обман дійсно мав місце. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 6, 203, 215, 216, 229, 230, 627, 655, ЦК України,

Outcome: dismissed