Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 31 січня 2016 року помер її чоловік [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина на гараж з погребом, розташований за адресою Дніпропетровська область, м. Синельникове, вул. Індустріальна. Заповіту [PERSON] не залишив. Позивач є єдиним спадкоє\-мець першої черги в порядку спадкування за законом, який прийняв спадщи\-ну. Спадщину після смерті чоловіка позивач прийняла так як постійно проживала разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини та у встановлений законом шестимісячний строк після смерті спадкодавця подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Звернувшись до державного нотаріуса Першої синельниківської держав\-ної нотаріальної контори з заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом на майно спадкодавця, нотаріус відмовив у видачі цього свідоцтва в зв'язку з тим, що позивач не надала йому правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності померлого [PERSON] на гараж. На підставі рішення № 187 виконавчого комітету Синельниківської міської ради від 19 травня 1987 року її чоловіку [PERSON] надано дозвіл на будівництво вищезазначеного гаражу. У 1989 році її чоловік збудував гараж з погребом за адресою: м. Синельникове, вул. Індустріальна. 04 жовтня 1990 року Синельниківським бюро технічної інвентаризації зазначений гараж зареєстрований за [PERSON] про що зроблено відповідний запис в реєстрову книгу № 1 за реєстровим № 61 та видане реєстраційне посвідчення, яке на теперішній час не входить до переліку правовстановлюючих документів. Відповідно до довідки № 840 ,виданою 14.09.2016 року комунальним підприємством «Синельниківське міжміське бюро технічної інвентаризації» право власності на вищезазначений гараж не зареєстроване. Позивач вважає, що за нею може бути визнано право приватної власності на вищезазначений гараж так як будівництво цього гаражу закінчено до 5 серпня 1992 року та діючим на той час законодавством обов'язковість його державної реєстрації не була передбачена. Просить визнати за нею [PERSON],[INFO], право приватної власності на цегляний гараж (Г-1) з погребом (П-1), зага\-льною площею 21,2 кв.м., розташований по вул. Індустріальна в м.Синельни\-кове, Дніпропетровської області в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON],яка настала 31 січня 2016 року. Позивач в судове засідання не зявилася, але надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю та просить задовольнити . Представник відповідача - Синельниківської міської ради в судове засідання не зявився, але до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, проти позову не заперечують. Суд, вивчивши та оцінивши у сукупності матеріали справи, повно та всебічно зясувавши обставини справи, приходить до наступного. Смерть спадкодавця [PERSON], яка настала 31.01.2016 року, підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-КИ №683283, виданим 03.02.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Синельникове Синельниківського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області. Факт перебування позивача [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з померлим [PERSON] підтверджується свідоцтвом про одруження серії І-КИ №320047, виданим Синельниківським райбюро ЗАГСа Дніпропетровської області 15.09.1973 року. Згідно довідки КП «Синельниківське МБТІ» №840 від 14.09.2016 року, гараж фактично розташований за адресою: Дніпропетровська область м.Синельникове, вул..Індустріальна належить [PERSON] на підставі виписки з рішення виконкому Синельниківської міської ради № 187 від 19.05.1987 року «Про надання дозволу на будівництво гаража». Право власності на гараж в КП « Синельниківське МБТІ» станом на 31.12.2012 року не зареєстроване. В цілому на вищезазначеній земельній ділянці розташовано гараж Г-1 загальною площею 21,2 кв.м., погріб П-1. Постановою державного нотаріуса Першої синельниківської державної нотаріальної контори [PERSON] від 19.09.2016 року позивачеві [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на гараж в зв'язку з тим, що не надано правовстановлюючого документу, що підтверджує право власності померлого на вказаний гараж. На запит суду була отримана копія спадкової справи №89/2016 до майна померлого 31.01.2016 року [PERSON], з якої вбачається, що 17.10.2006 року до нотаріальної контори звертались [PERSON]П та [PERSON] яка надала заяву про відмову від прийняття спадщини після смерті батька [PERSON] Відповідно до вимог п.1 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. У відповідності до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно зі ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною першою статті 1269 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно зі ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року право власності та інші речові права на нерухоме майно набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 року № 6-54цс12). Відповідно до ч. 1 ст.58 Конституції України закони та інші нормативно -правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків,коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч.1,2 ст.5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність) вперше на законодавчому рівні і було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва. Тобто до 05.08.1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 « Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 05.08.1992 року»). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм державних стандартів і правил, зокрема для потреб держав\-ної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. Відповідно до ст.346 ЦК України, [PERSON] юстиції Укра\-їни № 19-32/319 від 21 лютого 2005 року, якщо у разі смерті власника неру\-хомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визнання належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. Відповідно до податку 3 «Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно» рішення суду є правовстановлюючим документом на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. У звязку з вищезазначеним суд вважає що за позивачем [PERSON] може бути визнано право приватної власності на вищезазначений гараж так як будівництво цього гаражу закінчено до 5 серпня 1992 року та діючим на той час законодавством обов'язковість його державної реєстрації не була передбачена. Таким чином, зясувавши всі обставини справи, суд вважає наявність підстав, якими сторони обґрунтовують свої вимоги, встановленими та приходить до висновку, що позовні вимоги як підлягають задоволенню в повному обсязі

Outcome: approved