Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрелектромережбуд» про стягнення заборгованості з заробітної плати в сумі 13810,28 гривень, компенсації за невикористану відпустку в сумі 21357,34 гривень, середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати при звільненні станом на 20 липня 2016 року в сумі 6026,28 гривень, моральної шкоди в сумі 5000 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що вона з 22 травня 2007 року працювала на посаді головного бухгалтера в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Укрелектромережбуд» по 10 червня 2016 року. При звільненні позивачу не було виплачено заробітну платню на загальну суму 13810 грн. 28 коп. та компенсацію за невикористану відпустку, сума якої за її підрахунком складає 21357 грн. 24 коп. На неодноразові вимоги позивача відповідач так і не виплатив заборгованість з заробітної плати та компенсацію за невикористану відпустку. У зв'язку з неправомірними діями відповідача позивач зазнала моральних страждань, різко погіршився стан здоров'я, з'явились дратівливість, нервозність, головний біль та безсоння, позивач відчуває пригнічення через неспроможність забезпечити себе та свою родину, таким чином позивач вважає, що їй завдана моральна шкода. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надала до суду заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягає в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю, наполягав на їх задоволенні та надав пояснення аналогічні тим, що викладені в позовній заяві, зазначив час розгляду справи в суді відповідачем сплачено позивачу в рахунок заборгованості з заробітної плати 5000 гривень. Представник відповідача Тарасов А.І. в судовому засіданні надав пояснення аналогічні тим, що викладені у запереченнях, зазначивши, що позовні вимоги визнає частково в частині стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості з заробітної плати в сумі 7259,97 гривень та компенсації за невикористану відпустку в сумі 17979,09 гривень, в іншій частині позову просив відмовити. Крім того, пояснив, що підприємство наразі перебуває у стадії економічної кризи, у зв'язку з чим не в змозі здійснювати своєчасно виплати. Суд вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Згідно з частиною 1 статті 1 Закону України «Про оплату праці» заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані ст. 116 КЗпП України, відповідно до якої при звільненні працівника виплата усіх сум, що належать йому від підприємства проводяться в день звільнення. Як встановлено судом і таке вбачається з матеріалів справи, позивач перебувала в трудових відносинах з Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрелектромережбуд» з 22 травня 2007 року по 10 червня 2016 року на посаді заступника головного бухгалтера, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 3-4), а також копією наказу № 266-л від 21 травня 2007 року про прийняття на роботу [PERSON] (а.с. 30). Відповідно до наказу № 79-л від 10 червня 2016 року [PERSON] звільнено на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України з посади заступника головного бухгалтера (а.с. 31). Станом на 05 вересня 2016 року [PERSON] має заборгованість по заробітній платі на загальну суму 7259 грн. 97 коп., в тому числі, за квітень 2016 року - 2235 грн. 67 коп., за травень 2016 року - 3925 грн. 11 коп., за червень 2016 року - 1099 грн. 19 коп., а також невиплачену компенсацію за невикористану відпустку в сумі 17979 грн. 09 коп., які, в порушення положень ст. 116 КЗпП України, їй відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрелектромережбуд» до теперішнього часу не виплачені, що підтверджується матеріалами справи, довідкою про розмір заборгованості від 05 вересня 2016 року № 11/561 (а.с. 102). Отже, вимоги позивача про стягнення заборгованості з заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку є законними, доведеними і підлягають задоволенню в частині стягнення заборгованості з заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку з Товариства з обмеженою відповідальністю «Укрелектромережбуд». Відповідно до ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Згідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підставі ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами. Які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами які беруть участь у справі. При ухваленні рішення суд приймає до уваги надану відповідачем довідку про заборгованість з заробітної плати та розмір невиплаченої компенсації за невикористану відпустку № 11/561 від 05 вересня 2016 року, у зв'язку з чим позовні вимоги позивача в цій частині підлягають частковому задоволенню, а саме, стягненню з відповідача на користь позивача заборгованості з заробітної плати в сумі 7259 грн. 97 коп. та невиплаченої компенсації за невикористану відпустку в сумі 17979 грн. 09 коп. Згідно ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди… Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є: справедливість, добросовісність та розумність. Відповідно до частини 1 статті 115 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» визначено, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При цьому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що вина відповідача у невиплаті заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку відсутня через настання непереборної сили (форс-мажорних обставин) внаслідок проведення антитерористичної операції на території Донецької області, що є загальновідомим фактом, який не потребує доказування відповідно до ч. 2 ст. 61 ЦПК України, з наступних підстав. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до часини першої статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, за положеннями статті 117 КЗпП України обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку проте, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини у невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на ці відносини. Враховуючи позовні вимоги у даній справі, зокрема, вимоги щодо виплати компенсації у зв'язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, а також відшкодування моральної шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Аналогічна правова позиція викладена і в постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-2159цс15, від 23 березня 2016 року № 6-364цс16 про те, що настання обставин непереборної сили (форс-мажорних обставин), що встановлені висновком Донецької торгово-промислової палати, свідчить про відсутність вини підприємства у затримці виплат позивачу належних при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 КЗпП України. Під час розгляду справи судом були створені всі необхідні умови для всебічного та повного дослідження обставин справи, сторонам, під час розгляду справи було роз'яснено їх права та обов'язки, зокрема положення щодо змагальності процесу та необхідності надання доказів на підтвердження своїх доводів, сторонам було надано всі можливості для заявлення необхідних клопотань та надання доказів, що підтверджується матеріалами справи та журналом судового засідання, в тому числі судом було з'ясовано в представника відповідача, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Укрелектромережбуд» не зверталось до Торгово-промислової палати України для отримання сертифікату, який би засвідчив форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), та надати такий сертифікат суду не вважає потрібним. Незважаючи на те, що саме у правовому висновку Верховного Суду України у справі №6-364цс16, який надав саме представник відповідача, зазначено, що висновок Донецької торгово-промислової палати засвідчує наявність обставин непереборної сили, який по-перше надається безкоштовно і по-друге у відповідності до норм діючого законодавства України підтверджує факт того, що дійсно не з вини підприємства виникла затримка у виплатах належних позивачу сум при звільненні у строки, які чітко обумовлені у статті 116 КЗпП України. На підставі вищевикладеного, з урахуванням норм діючого законодавства України, верховенства права, справедливого, неупередженого розгляду даної справи, суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки заробітної плати при звільненні підлягають задоволенню. Так, згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за № 100 затверджено порядок обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 вищевказаного порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Пунктом 8 Порядку встановлено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - на число календарних днів за цей період. Судом встановлено, що позивач у квітні 2016 року відпрацювала 21 день та їй були нараховані кошти у сумі 4333 грн. 77 коп., у травні 2016 року позивач відпрацювала 19 днів та їй були нараховані кошти у сумі 4937 грн. 25 (а.с. 33), відповідно до якого та за правилами Порядку обчислення середньої заробітної плати, який затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року за №100 повинен бути застосований наступний розрахунок: 4333,77 грн. + 4937,25 грн. = 9271,02 грн., 9271,02 грн. : 40 (відпрацьованих днів за два місяця) = 231,78 грн. це виходить середньоденна заробітна плата позивача. Робочі дні позивача з 10 червня по 30 червня 2016 року складають 12 днів, липень 2016 року - 21 день, серпень 2016 року - 22 дні, з 01 по 08 вересня 2016 року - 6 днів, усього робочих днів за період з 10 червня по 08 серпня 2016 року складає 60 днів. Обчислюючи середню заробітну плату суд виходить за правилами вищевказаного порядку з наступного: помножити середньоденний (годинний) заробіток на число робочих днів/годин, середньоденний заробіток у позивача складає 231,78 грн., а число робочих днів складає 6о днів, тобто 231,78 грн. * 60 = 13906,80 грн., і тому позовні вимоги в частині стягнення компенсації заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати слід задовольнити в повному обсязі та стягнути на користь позивача з відповідача компенсацію заборгованості середнього заробітку за час затримки заробітної плати за період, починаючи з 10 червня 2016 року по день постановлення рішення 08 вересня 2016 року у сумі 13906 грн. 80 коп. відповідно до вищевказаного розрахунку. Статтею 237-1 Кодексу законів про працю України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди у разі, коли порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до статті 28 Конституції України, ніхто не може бути підданий катуванню, жорсткому, нелюдському або такому, що принижує його гідність, поводження чи покаранню. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності ( в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до ст. 23 Цивільного кодексу України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Судом встановлено, що позивач проживає лише разом зі своєю неповнолітньою донькою, яка знаходиться на її утриманні, і у зв'язку з невиплатою їй заборгованості по заробітній платі вона повинна прикладати більших зусиль для забезпечення нормальних життєвих та матеріальних умов собі та своїй дитині, це також стосується харчування, одягу та іншого, і тому вона постійно знаходиться у стресовому стані, були порушені її нормальні життєві зв'язки через неможливість забезпечити себе та свою доньку, наразі вона вимушена докладати додаткові зусилля для нормалізації свого життя. При визначені розміру моральної шкоди позивачу суд виходить з наступного: життя і здоров'я людини найвища соціальна цінність, невід'ємні два поняття. Оскільки, якщо втрачене здоров'я, то немає того повноцінного життя, як того бажає сама людина. Немає вартості життю людини та вартості втраченому здоров'ю. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точних критеріїв майнового виразу душевного болю, спокою. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною. А тому суд, з сукупністю досліджених в судовому засіданні об'єктивних доказів, враховуючи глибину душевних страждань позивача, виходячи з розумності та справедливості вважає необхідним задовольнити вимоги позивача щодо стягнення моральної шкоди частково, стягнувши на її користь з відповідача 1000 грн. Доводи представника відповідача стосовно того, що підприємство наразі перебуває у стадії економічної кризи, у зв'язку з чим не в змозі здійснювати своєчасно виплати суд вважає надуманими, необґрунтованими ніякими письмовими доказами, некоректними, та такими, що не відповідають дійсності, та такі, що спростовуються іншими письмовими доказами, викладеними вище, та не приймає за основу при ухваленні даного рішення. Відповідно до вимог частини 3 статті 88 ЦПК України, позивач, на користь якого ухвалено рішення, звільнений від сплати судового збору, при цьому він стягується з відповідача в дохід держави, а тому суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 551,20 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial