Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-23 00:00:00

Позивачі 27.11.2018 року звернулися до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] , уточнивши свої вимоги заявою від 16.04.2019 року, просять усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю позивачів, шляхом позбавлення права користування [PERSON] квартирою за адресою: [ADDRESS] , із зняттям його з реєстраційного обліку. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачі є власниками квартири [ADDRESS] . Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ залишив в силі рішення Приморського районного суду та ухвалу Апеляційного суду Одеської області, якими відмовлено у задоволені позову про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Відповідач колишній чоловік [PERSON] проживає окремо з новою дружиною. Втім, наданий сервітут відповідачу на користування кімнатою порушує права позивачів, оскільки вони самі несуть витрати за житлово-комунальні послуги, квартирної плати та інші видатки. Ухвалою суду від 29.11.2018 року позовну заяву залишено без руху, позивачам надано 10-денний термін для усунення недоліків. Після усунення недоліків позову, ухвалою суду від 19.12.2018 року провадження у справі відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 25.02.2019 року. У підготовче засідання 25.02.2019 року учасники справи не з`явилися, наступне засідання призначено на 11.04.2019 року. У підготовчому засіданні 11.04.2019 року представник позивача [PERSON] просив відкласти розгляд справи, клопотання було задоволено, розгляд справи відкладено на 20.06.2019 року. У підготовчому засіданні 20.06.2019 року було прийнято до провадження заяву про зміну предмету позову від 16.04.2019 року, було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 19.08.2019 року. До суду 06.08.2019 року надійшов відзив представника відповідача Нефедов В.С., згідно якого просить відмовити у задоволенні позову. Відзив мотивовано тим, що твердження позивачів про те, що відповідач не вчиняв заходів з метою вселення в кімнату не відповідає дійсності, втім позивачка змінила замки та перешкоджає вселенню відповідача. У квартирі відповідача досі наявні його особисті речі та він не відмовляється від права користування вказаною кімнатою. У судовому засіданні 19.08.2019 року було оголошено перерву до 24.09.2019 року. У судовому засіданні 21.09.2019 року було задоволено клопотання представника позивача про оголошення перерви, наступне судове засідання призначено на 13.11.2019 року. Судове засідання призначене на 13.11.2019 року було відкладено на 15.01.2020 року. У судовому засіданні 15.01.2020 року було закінчено з`ясування обставин справи та оголошено перерву для підготовки до судових дебатів на 24.02.2020 року. У судовому засіданні 24.02.2020 року позивач та її представник [PERSON] позов підтримали, просили задовольнити повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Суд, заслухавши пояснення позивача та представників сторін, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] належить в рівних частках квартира [ADDRESS] , про що свідчить свідоцтво про право власності на житло від 22.01.2010 року (а.с.9). 10.09.2013 року [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис №203, що встановлено з свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с.16). Згідно Акту розподілу матеріального майна від 22.09.2013 року, який підписаний сторонами, [PERSON] за спільною згодою з [PERSON] забрав з квартири [ADDRESS] речі та цінні документи, а саме: напільний годинник; письмовий стіл; кресло-вертушка; книжкова полиця; свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на автомобіль Nissan Almera д/н [NUMBER] ; настільну лампу, в зв`язку з чим матеріальних претензій до бувшої дружини не має. (а.с. 151). З декларації про майно, доходи, витрати і зобов`язання фінансового характеру за 2014 рік вбачається, що дружиною [PERSON] є [PERSON] (а.с.17-25). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси у справі №522/25608/16 від 14.12.2016 року у задоволені позову [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщення квартирою [ADDRESS] відмовлено. Зустрічний позов [PERSON] задоволено та вселено [PERSON] в кімнату, загальною площею 14,0 кв.м., яка визначена в технічному паспорті на квартиру під номером [ADDRESS] квартири [ADDRESS] (а.с.27-29). Вищевказане рішення було залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 24.04.2017 року (а.с.30-33), Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 29.05.2017 року (а.с.34-35). 28.07.2017 року [PERSON] зверталась з листом до начальника Приморського ВДВС ОМУЮ [PERSON] . [PERSON] ., в якому зазначила, що [PERSON] фактично проживає за адресою: [ADDRESS] , в зв`язку з чим, вона надіслала йому зразки договору оренди житла та акту приймання-передачі житлової кімнати та ключів від неї, на виконання рішення Приморського районного суду м. Одеси від 14.12.2016 року № 522/25608/16. (а.с. 36-41). Також, з свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05.05.2010 року реєстр. № 3-399, посвідченого державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори Різой Н.В., вбачається, що [PERSON] , [INFO] , успадкував після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , житловий будинок з надвірніми спорудами [ADDRESS] та зареєстрував своє право власності на вказаний будинок, реєстраційний номер 30256829. (а.с. 43-46). З довідки за вихідним №24 від 12.11.2018 року ОСББ «ІДЕАЛ» встановлено, що [PERSON] оплатила за період з 29.05.2017 року по 01.11.2018 року кошти по утриманню будинку та комунальні послуги у розмірі 23\~594,46 грн. (а.с.42). З довідки від 12.11.2018 року вих.. №23, виданої ОСББ «ІДЕАЛ» вбачається, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] ; склад сім`ї три особи; на жилплощі прописані та проживають: донька [PERSON] , 1990 року народження; бувший чоловік [PERSON] , 1955 року народження. При цьому, останні прописаний, але не проживає на жилплощі з 10.09.2013 року та не веде спільне господарства з [PERSON] та [PERSON] у зв`язку з розірванням шлюбу. (а.с. 43). Згідно змісту ст.. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Позивач наполягає на тому, що реєстрація відповідача по квартирі, яка належить позивачеві, створює для останньої перешкоди у користуванні квартирою, через надмірний тягар оплати за комунальні послуги, які збільшені через реєстрацію додаткової особи на жилплощі позивача, а тому позивач має законне право вимагати усунення перешкод у здійсненні її права власності, які чиняться відповідачем та полягають в небажанні брати участь в додаткових витратах на утримання квартири. Однак, згідно ст.. 322 ЦК України, тягар утримання майна лежить на власнику цього майна і власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Також, згідно ст.. 405 ЦК України, члени сім`ї\~власника житла,\~які проживають\~разом з\~ним,\~мають право\~на користування\~цим житлом\~відповідно до\~закону. Житлове\~приміщення,\~яке вони\~мають право\~займати,\~визначається його\~власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, системний аналіз даних правових норм, дає підстави вважати, що законодавець, закріплюючи в законі обов`язок власника квартири нести тягар по утриманню цієї квартири (зокрема, який полягає у сплаті житлово-комунальних послуг), допускає ризики збільшення для власника квартири тягару її утримання, які пов`язані з користуванням цією квартирою членами сім`ї власника квартири. Отже, проведена позивачем реєстрація відповідача, як члена її сім`ї (чоловік по зареєстрованому шлюбу) по квартирі за адресою: [ADDRESS] , вчинена [PERSON] свідомо та з врахуванням тих ризиків, які тягне за собою така реєстрація. Законодавець положеннями ст.. 405 ЦК України, також, передбачає форму захисту прав власника, яка полягає у втраті членом сім`ї власника права на користування наданим йому житлом у разі відсутності цього члена сім`ї без поважних причин понад один рік. Однак, рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 14.12.2016 року, яке остаточно залишено в силі 29.05.2017 року Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ, фактично встановлено відсутність підстав вважати [PERSON] таким членом сім`ї власника, який втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] , а отже і підтверджено законне та безумовне право [PERSON] на користування вказаною квартирою, на яке не впливає, зокрема, наявність у відповідача права власності на інше житло. Крім того, вказаним рішенням суду встановлено порушення прав [PERSON] на користування вказаною квартирою, яке полягало в фактичному не допуску відповідача до даної квартири з боку її власника та вирішено вселити [PERSON] в кімнату № [NUMBER] в квартирі, яка належить [PERSON] . Враховуючи загальний принцип обов`язковості судового рішення для всіх учасників відповідних правовідносин, на переконання суду, будь-яких додаткових дій в рамках виконання цього рішення в частині як вселення [PERSON] так і надання йому можливості користуватися даною квартирою, позивач не мала вчиняти, а тому суд критично оцінює надані позивачем докази її намагання укласти договір найму жилого приміщення з [PERSON] , яким він має право користуватися в силу закону та судового рішення та намагання скласти акт прийняття-передачі ключів, які мали бути передані в рамках виконавчого провадження. Також, суд критично оцінює посилання позивача на те, що будь-яких речей відповідача у спірній квартирі не має, через те, що [PERSON] забрав їх ще згідно Акту розподілу матеріального майна від 22.09.2013 року, так як вказаним рішенням суду від 14.12.2016 року встановлено як примусовий характер даного акту для відповідача, так і те, що ці речі [PERSON] використовував лише для роботи, а не для життя та побуту, а, відтак, суду не надано належних доказів відсутності й інших речей відповідача на спірній жилплощі. За таких обставин, суд доходить висновку про необґрунтованість позову [PERSON] та залишає його без задоволення.

Outcome: dismissed