Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення з нього аліментів на утримання спільних дітей, посилаючись на те, що 28.05.2004 року вона з відповідачем зареєстрували шлюб. Разом з тим,\~\~сторони разом не проживають, спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують,\~\~шлюб існує формально. Позивач вважає, що збереження шлюбу є неможливим, оскільки вони мають різні погляди на шлюб та сім'ю, у зв'язку з чим просила розірвати шлюб. Також у шлюбі 31.08.2011 року у сторін народилась донька - [PERSON], та 02.11.2005 року - народився син [PERSON], які проживають разом з позивачем. Оскільки обов'язки щодо виховання та утримання дітей лежать на позивачу, а відповідач не бере жодної участі у вихованні дітей та не надає матеріальної допомоги, позивач просила стягнути з останнього аліменти на утримання дітей: [PERSON] та [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі по 1000,00 грн. на кожну дитину щомісячно, починаючи з дати подання позову й до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою суду від 04.06.2018 року відкрито провадження по справі та призначено розгляд справи в порядку загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 07.08.2018 року на 09.15 год. У зв'язку із знаходженням судді у відпустці підготовче засідання відкладено на 24.09.2018 року на 09.15 год. Позивач до підготовчого засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи уїї відсутності та позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідач до підготовчого засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи його відсутності та позовні вимоги визнав у повному обсязі. Згідно ч. ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Згідно ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідач на стадії підготовчого провадження звернувся до суду із заявою про визнання позовних вимог. Суд приходить до висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв'язку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі. Згідно ч. 2\~ст. 247 ЦПК України\~у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд,\~дослідивши\~та\~проаналізувавши матеріали справи вважає, що\~позов\~підлягає задоволенню з наступних підстав. 28.05.2004 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Центрального районного управління юстиції м. Миколаєва між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис № 98. У шлюбі у сторін народилися син - [PERSON], [INFO], та донька - [PERSON], [INFO], які проживають разом із позивачем та знаходиться на її утриманні. Сторони спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують, шлюб носить лише формальний характер. Згідно ч. 3\~ст. 105 СК України\~шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до\~статті 110 цього Кодексу. Відповідно до\~ст. 112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Згідно\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності до ч. 2\~ст. 114 СК України\~у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Як вбачається зі змісту позовної заяви, позивач вказує, що почуття любові та поваги між сторонами зникли, тому збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їхніх дітей. Відповідач з приводу розірвання шлюбу не заперечує. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, зважаючи на норми ст. ст.\~111,\~112 СК України, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені, суд вважає примирення сторін неможливим. Оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим і суперечить інтересам позивача та відповідача, позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Вирішуючи позовну вимогу про стягнення аліментів на утримання дітей, суд виходить із наступного. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач не надає допомоги на утримання спільних дітей. Відповідно до ч. 8\~ст. 7 СК України\~регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Статтею 141 СК України\~передбачено, що мати та батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до\~\~ст.180 СК України\~батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей, до досягнення ними повноліття. Частиною 3\~ст. 181 СК України\~визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Беручи до уваги вищенаведене, зважаючи на встановлені в судовому засіданні обставини, суд вважає за можливе прийняти рішення про стягнення аліментів з відповідача у твердій грошовій сумі. Частиною 2\~ст. 182 СК України\~встановлено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Статтею ст.191СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Статтею 27 Конвенції про захист прав дитини визначено, що батько (- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до частин 1 та 2\~ст.80 СК України\~аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Відповідно до п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини (далі Конвенція), яку було ратифіковано\~Постановою Верховної Ради України №789-XII\~( 789-12 ) від 27.02.91 та яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно зі ст. 18 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Враховуючи обставини справи, з урахуванням обов'язку матері щодо утримання дитину, беручи до уваги матеріальне становище відповідача, суд приходить до висновку про задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання сина - [PERSON], [INFO], та доньки - [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі в розмірі по 1000,00 грн. на кожну дитину, щомісячно, починаючи з 29.05.2018 року і до досягнення дітьми повнолітня. В порядку, визначеному\~ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача судовий збір на користь позивача в сумі 704,80 грн. та на користь держави в сумі 704,80 грн. Враховуючи вищевикладене, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved