Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, відзначаючи, що вона зі своїм чоловіком, відповідачем по справі, 16 серпня 2008 року зареєстрували шлюб. Від шлюбу вони мають сина [PERSON], [INFO], який проживає разом з позивачем. Між сторонами останнім часом постійно виникають непорозуміння та сварки, вони перестали розуміти один одного з більшості питань сімейного життя. На даний час сторони проживають окремо. Позивач подальше спільне життя вважає неможливим, тому просить суд розірвати шлюб і після розірвання шлюбу залишити їй теперішнє прізвище «Діхтяр». Також просить стягнути з відповідача на її користь понесені нею витрати на сплату судового збору та юридичну допомогу. Про місце, дату і час розгляду справи сторони повідомлені належним чином. У судове засідання позивач не зявилася, але надала письмову заяву, в якій просить справу розглянути за її відсутності, але за участі її представника [PERSON], на позовних вимогах наполягає. Представник позивача [PERSON] у судове засідання також не зявилася, але надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач надав до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги визнав в повному обсязі, справу просив розглянути за його відсутності. У звязку із заявами осіб, які беруть участь у справі, про розгляд справи за їх відсутності, на підставі ст.197 ч.2 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання позову відповідачем не суперечать вимогам законодавства України і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. Так, у судовому засіданні судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 16 серпня 2008 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії 1-ЖС № 053335 від 16 серпня 2008 року. Від подружнього життя вони мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією його свідоцтва про народження серії І-ЖС № 209775 від 05 вересня 2012 року. Відповідно до ч.1 ст.110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно із ст.112 СК України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Із матеріалів справи і заяв сторін вбачається, що між ними склалися напружені стосунки, сторони шлюбні відносини не підтримують і не мають бажання дійти примирення, оскільки позивач на розірванні шлюбу наполягає, а відповідач не заперечує проти цього. Відповідно до ст.111 СК України суд вживає заходи щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Із позовної заяви та заяв сторін вбачається, що вони не виявили бажання зберегти сімю. Тому суд приходить до висновку про недоцільність надання сторонам часу для примирення. Згідно з ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом зясовано, що волевиявлення позивачки, яка наполягає на задоволенні позову, і відповідача, який позов визнає, є їх свідомим вибором, зробленим без будь-якого зовнішнього впливу чи примусу. За таких обставин суд вважає, що сім'я розпалася остаточно і подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам кожного з них, а також їхнього сина, що має істотне значення. Розглядаючи вимоги позивачки щодо стягнення на її користь витрат на правову допомогу, суд визнає їх не обґрунтованими і не доведеними належними та допустимими доказами, зважаючи на таке. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: 2) витрати на правову допомогу; 3) витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; 4) витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; 5) витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; 6) витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Судом встановлено, що між адвокатом [PERSON] та позивачкою 10.08.2017 року було укладено угоду про надання правової допомоги. У той же час, ні з тексту позовної заяви, ні з доданих до неї письмових доказів не вбачається, на якій правовій підставі адвокатом [PERSON] була видана квитанція від 22.06.2017 року про прийняття від [PERSON] коштів у сумі 600,00 грн. за складання позову. При цьому, статті 28 та 29 Правил адвокатської етики чітко встановлюють вимоги щодо обовязкового зазначення у договорі між адвокатом і клієнтом розмір та порядок обчислення гонорару, а також оплати фактичних видатків, повязаних із виконанням доручення клієнта Позивачем до суду не надано жодних доказів на підтвердження факту укладення станом на 22.06.2017 року договору між адвокатом [PERSON] та [PERSON] із зазначенням у ньому предмета спору, щодо якого складається позовна заява, розміру та порядку обчислення і сплати сум гонорару. Також судом враховано, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20 грудня 2011 року № 4191-VI розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Позивачем же не надано жодного розрахунку фактично витраченого адвокатом [PERSON] часу, а також детального розрахунку розміру компенсації витрат на правову допомогу. Наведене свідчить про недоведеність позивачем понесених ним витрат на правову допомогу і, у звязку з цим, про відсутність підстав для їх стягнення з відповідача. При цьому, на підставі ст.88 ЦПК України і Закону України «Про судовий збір» з відповідача суд стягує на користь позивача судовий збір у сумі 640,00 грн., розмір якого підтверджено квитанцією № 88 від 22 червня 2017 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved