Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який підтримала в судовому засіданні, та вимоги мотивує тим, що 06.06.2017 року між нею [PERSON] та ПАТ «КРЕДОБАНК» було укладено кредитний договір № RF2-61754 на суму 130000 грн. 00 коп., терміном кредитування до 03.06.2022 року, зі сплатою процентів (фіксована процентна ставка) у розмірі 12,99% річних. Кредит отриманий позивачем в повному обсязі, щомісячні платежі сплачуються своєчасно в обумовленому договором розмірі. З графіку платежів вбачається, що відповідачем здійснюється неправомірне нарахування до сплати комісії за управління кредитом в сумі 1937,00 грн. щомісяця. Позивач вважає, що умови кредитного договору, за якими вона повинна сплачувати банку додаткову щомісячну комісію за управління кредитом є несправедливими та, відповідно до ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» недійсними. Крім того, умови кредитного договору, викладені в п. 6.1, 6.2, 6.4, вказують на істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача та також є несправедливими. Тому позивач просить суд: визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № RF2-61754 від 06.06.2017 року, який укладений між [PERSON] та ПАТ «КРЕДОБАНК», як такий що суперечить приписам ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про банки і банківську діяльність» в частині: 1) визначення розміру і стягнення комісій за управління кредитом в сумі 1937,00 грн. щомісяця; 2) розміру штрафних санкцій за несвоєчасне виконання грошових зобовязань за кредитним договором; 3) сплати штрафу в розмірі подвійної діючої по кредитному договору процентної ставки за невиконання обовязку, передбаченого п. 9.2 кредитного договору; 4) сплати штрафу в розмірі 20% від суми кредиту за кредитним договором, у випадку ненадання клієнтом підтверджуючих документів про повне погашення кредитної заборгованості позичальника перед кредитором у розмірі суми кредиту за кредитним договором та припинення кредитного договору; стягнути з ПАТ «КРЕДОБАНК» на користь позивача 11622 грн. 00 коп. незаконно сплаченої комісії за управління кредитом. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував проти задоволення позову, в обґрунтування своїх заперечень надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що дійсно 06.06.2017 року між ПАТ «КРЕДОБАНК» та [PERSON] був укладений кредитний договір № RF2-61754, відповідно до якого позичальнику надано кредит в сумі 130000 грн. 00 коп. на термін до 03.06.2022 року, процентна ставка за договором 12,99% річних. При укладенні кредитного договору позивач діяв свідомо, вільно, враховуючи власні інтереси. Спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору. Станом на 22.12.2017 року всі зобовязання сторін за кредитним договором № RF2-61754 від 06.06.2017 року були достроково виконані в повному обсязі. Вимогу позивача щодо визнання недійсним кредитного договору в частині визначення розміру і стягнення комісії за управління кредитом та стягнення сплаченої комісії відповідач вважає такою, що не ґрунтується на вимогах законодавства та не підлягає задоволенню, оскільки всі умови кредитного договору, в тому числі комісія за управління кредитом, розмір і порядок її сплати позичальником, передбачені Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління НБУ №168 від 10.05.2007 року, та зазначені в кредитному договорі № RF2-61754 від 06.06.2017 року. Щодо встановлення пені в подвійному розмірі діючої по кредитному договору процентної ставки, відповідач вказану умову кредитного договору обґрунтовує тим, що відповідно до ст. ст. 546, 549 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань» розмір пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Договір підписаний позивачем та містить повну інформацію стосовно умов кредитування. Крім того, протягом дії кредитного договору жодні штрафні санкції до позичальника не застосовувались. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи та надані докази, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 06.06.2017 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» був укладений кредитний договір № RF2-61754, відповідно до якого позичальнику надано кредит в сумі 130000 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом (фіксована процентна ставка) в розмірі 12,99% річних, з терміном кредитування до 03.06.2022 року (а.с.10). Відповідно п. 2.5 кредитного договору № RF2-61754 від 06.06.2017 року, цільове призначення кредиту визначено: 1) на поточні потреби в сумі 129297,1 грн., на поточний рахунок позичальника №26253011012576; 2) для оплати комісії Банку за видачу кредиту в сумі 0 грн.; 3) для погашення (рефінансування) кредитної заборгованості позичальника перед ПАТ КБ «ПриватБанк» - в сумі 702,90 грн. (а.с.10). Згідно виписки по особовому рахунку [PERSON] за період з 01.06.2017 року по 22.01.2018 року, наданої ПАТ «КРЕДОБАНК», 22.12.2017 року [PERSON] здійснила дострокове погашення кредиту в повному обсязі (а.с.44-47). Між сторонами склалися цивільно-правові відносини, що витікають з кредитного договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно положень ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 55 ЗУ «Про банку і банківську діяльність» банк зобов'язаний докладати максимальних зусиль для уникнення конфлікту інтересів працівників банку і клієнтів, а також конфлікту інтересів клієнтів банку. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов'язаної особи банку як обов'язкову умову надання банківських послуг. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Оскільки відповідно до умов кредитного договору, що був укладений між сторонами, банк надав позичальнику кредит на споживчі цілі, особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». З рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року №15-рп/2011 вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» від 12.05.1991 року, з наступними змінами, у взаємозвязку з положеннями частини 4 статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини відносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Відповідно до вимог ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» \~продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №\~168, у редакції чинній на момент укладення спірного договору, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи,\~договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Зазначену правову позицію висловлено у постанові Верховного Суду України №6-1746цс16 від 16.11.2016 року, яка відповідно до ст. 417 ЦПК України є обов'язковою для судів. Відповідно до вимог ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно підпункту 2 п. 2.12 Кредитного договору № RF2-61754 від 06.06.2017 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «КРЕДОБАНК», позичальник сплачує банку комісію за управління кредитом, відповідно до Графіку платежів (а.с.10). З матеріалів справи, а саме з Графіку платежів за кредитним договором № RF2-61754 від 06.06.2017 року та розрахунку сукупної вартості кредиту вбачається, що ПАТ «КРЕДОБАНК» здійснювало нарахування до сплати [PERSON] комісії за управління кредитом в розмірі 1937,00 грн. щомісячно, починаючи з 03.07.2017 року (а.с.12). Таким чином, ПАТ «КРЕДОБАНК», встановивши в кредитному договорі № RF2-61754 від 06.06.2017 року обовязок сплати позивачем комісії за управління кредитом, фактично порушив принцип добросовісності,внаслідок чого відбувся істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду позивача, оскільки на підставі підпункту 2 пункту 2.12 Кредитного договору № RF2-61754 від 06.06.2017 року [PERSON] фактично була змушена сплачувати комісію за послуги, що супроводжували кредит, без відповідного правового підтвердження, оскільки відповідач не конкретизував у договорі відомості про послуги, які надаються позивачу за вказану комісію, не надав акт виконаних робіт чи наданих послуг. Крім того, розмір комісії за управління кредитом, що складає 1937,00 грн. на місяць, становить майже 40% розміру від загальної суми щомісячного платежу за кредитним договором, що є неспіврозмірним та не відповідає загальним принципам розумності та справедливості. За таких обставин, суд вважає необхідним задовольнити вимоги позивача в частині визнання недійсним з моменту укладення кредитного договору № RF2-61754 від 06.06.2017 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «КРЕДОБАНК в частині визначення розміру і стягнення комісій за управління кредитом в сумі 1937,00 грн. Відповідно до ч. 9 ЗУ «Про захист прав споживачів», якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, вони повинні відшкодовуватися винною особою у повному обсязі. Згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума незаконно сплаченої комісії за управління кредитом по кредитному договору № RF2-61754 від 06.06.2017 року в розмірі 11622 грн. 00 коп. Щодо інших вимог позивача, суд вважає необхідним відмовити в їх задоволенні виходячи з наступного. Відповідно до ст. ст. 546, 549 ЦК України виконання зобовязання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Згідно ч. 2, 3 ст. 549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Відповідно до положень ч. 1 ст. 638, ст. 1054 ЦК України, істотними умовами кредитного договору є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір і порядок нарахування та виплати процентів, відповідальність сторін. Отже, сплата неустойки є обовязковою умовою кредитного договору, яка передбачає відповідальність сторін внаслідок невиконання зобовязань за правочином. Крім того, спірний кредитний договір № RF2-61754 від 06.06.2017 року був підписаний сторонами, що означає досягнення згоди з усіх істотних умов договору. У відповідності з ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 704,80 грн., оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору.

Outcome: partial