Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, третьої особи про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини за наступних підстав. Позивач 26.06.2010 року уклала шлюб із відповідачем. Шлюб між сторонами розірвано 08.10.2012 року. Від спільного подружнього життя сторони мають дитину - [PERSON] , [INFO] , який проживає разом із позивачкою. Дитини перебуває на повному утриманні позивачки. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається. Позивачка має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину [PERSON] в країнах ближнього та дального зарубіжжя задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Позивачка неодноразово зверталась в усній формі до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина. Однак відповідач відмовляється надати їй дозвіл. На підставі вищевикладеного, позивачка просить визнати відмову [PERSON] на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього [PERSON] , [INFO] - безпідставною. Крім того позивачка просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України до країн ближнього та дальнього зарубіжжя неповнолітньому [PERSON] , [INFO] без згоди та супроводу батька [PERSON] , [INFO] строком на 4 роки від дати ухвалення рішення суду. Також позивачка просить допустити негайне виконання рішення суду в частині оформлення документів на тимчасовий виїзд за межі України. Позивач у судове засідання не з`явилася, надала на адресу суду заяву з проханням розглядати справу без її участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі і наполягає на їх задоволенні. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце проведення судового засідання повідомлявся належним чином шляхом надіслання судового виклику поштою та шляхом розміщення судового виклику на офіційному веб-сайті суду. Про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позовну заяву не надав. Представник третьої особи у судовому засіданні зазначив, що проти задоволення позовних вимог не заперечує, однак надати висновок не може, так як позивач не з`являлася на засідання комісій. Відповідно до ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. 26 червня 2010 року сторони по справі [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану № 414 від 26.06.2010 року. В подальшому рішенням Якимівського районного суду Запорізької області від 08.10.2012 року шлюб було розірвано, що підтверджується копією рішення Якимівського районного суду Запорізької області від 08.10.2012 року (а.с. 8). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , зареєстрованого 07 грудня 2010 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Якимівського районного управління юстиції Запорізької області (а.с. 10). В даний час дитина проживає та зареєстрована з позивачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] та перебуває на її утриманні. Як вбачається із тексту позовної заяви відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не приймає, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається. Позивачка має намір забезпечити повноцінний відпочинок сину [PERSON] в країнах ближнього та дальнього зарубіжжя задля підвищення рівня світогляду дитини, покращення стану його здоров`я, фізичного, духовного та морального розвитку, що є забезпеченням інтересів дитини в межах здійснення батьківських прав та обов`язків. Позивачка неодноразово зверталась в усній формі до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина. Однак відповідач відмовляється надати їй дозвіл. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законний підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень які установлюються законом. Згідно ст. 8 СК України, якщо особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, батьками та дітьми, іншими членами сім`ї та родичами не врегульовано цим Кодексом, вони регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України, якщо це не суперечить суті сімейних відносин. Частиною 3 статті 313 ЦК України передбачено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Конвенцією ООН про права дитини від 20.11.1989 року передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом (частини 1, 2 статті 3 Конвенції). Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.1 ст. 141 СК України батько та мати рівні у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей, незалежно від перебування їх у шлюбі. Метою звернення позивача з даним позовом є отримання дозволу на вивіз дитини за кордон та з непідконтрольної території України. При цьому позивач в позовній заяві посилається на норми Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», Правила перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету міністрів України від 27.01.1995 року № 57 (зі змінами), які передбачають можливість ухвалення судом рішення на конкретний (одноразовий) виїзд без згоди батька із зазначенням його періоду (початку та закінчення), не позбавленого батьківських прав. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків можливо у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування, або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Позивачем в позовній заяві не вказано конкретного періоду часу, протягом якого вона разом з дитиною має намір перебувати за кордоном. В позовних вимогах позивачем зазначено, що вона має намір вивезти дитину до країн ближнього та дальнього зарубіжжя. Однак надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на виїзд дитини за кордон без згоди батька, як зазначено в позовній заяві, на виїзд, не вказавши конкретний період виїзду за кордон, за межі України, в даному випадку на майбутнє, на короткий термін, при цьому не вказавши конкретну країну та конкретний період виїзду, суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавляють батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним. Аналогічний висновок був зроблений Верховним Судом України в постанові від 12.04.2017 року, Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою у справі № 6-33303ск15 від 16.03.2016 року, зокрема про те, що надання за рішенням суду дозволу на майбутнє на постійні виїзди дитини за кордон без згоди батька дитини суперечить вищевказаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, чим фактично позбавлять батька дитини можливості брати участь у його вихованні та можливості спілкування з ним. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд (виїзд) спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Чинним законодавством передбачено можливість вирішувати питання про надання дозволу саме на конкретний виїзд дитини за кордон без згоди батька, з визначенням його часового проміжку (початку і закінчення виїзду) та у конкретну країну або країни (із зазначенням держави прямування), у яких перебуватиме дитина протягом виїзду. Згідно з ч. 5 ст.157 Сімейного кодексу України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк до одного місяця та більше з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, у разі: 1) наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів; 2) наявності заборгованості зі сплати аліментів, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три місяці, якщо аліменти сплачуються на утримання дитини з інвалідністю, дитини, яка хворіє на тяжкі перинатальні ураження нервової системи, тяжкі вроджені вади розвитку, рідкісне органне захворювання, онкологічні, онкогематологічні захворювання, дитячий церебральний параліч, тяжкі психічні розлади, цукровий діабет I типу (інсулінозалежний), гострі або хронічні захворювання нирок IV ступеня, або на утримання дитини, яка отримала тяжкі травми, потребує трансплантації органа, потребує паліативної допомоги, що підтверджується документом, виданим лікарсько-консультативною комісією лікувально-профілактичного закладу в порядку та за формою, встановленими центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері охорони здоров`я. Довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем у порядку, встановленому законом. Також можливість виїзду неповнолітньої дитини за кордон у супроводі одного із батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків викладені також і в пункті 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України. Згідно з пунктом 5.1.1 Тимчасового порядку контролю за переміщенням осіб, транспортних засобів та вантажів (товарів) через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської областей, затвердженого Наказом №415ог від 12 червня 2015 року, в`їзд на неконтрольовану територію дітей, які не досягли 16-річного віку, здійснюється з дотриманням вимог передбачених для таких осіб Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Проаналізувавши вище викладене, суд приходить до висновку про безпідставність заявлених позивачем позовних вимог. Надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди одного з батьків, без визначення при цьому конкретної держави, часу, періоду, мети та місця перебування суперечить положенням чинного законодавства, а тому позов задоволенню не підлягає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed