Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Офіса Генерального прокурора, Державної казначейськаої служби України, третя особа Президент України про відшкодування моральної шкоди. Свої вимоги, позивач мотивувала тим, що вона є потерпілою у кримінальному провадженні № 12014110310001068 досудове розслідування в якому здійснювалося Фастівським ВП Васильківського ВП ГУНП в Київській області (колишній Фастівський MB ГУ МВС України в Київській області). Крім того, слідчим управлінням прокуратури Київської області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №42015000000000589 від 01.04.2015 за ознаками перевищення службових повноважень слідчим слідчого відділу Фастівського МВ ГУ МВС України в Київській області та заступником Фастівського міжрайонного прокурора Київської області під час здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 4942014110310001068. Вважає, що незаконні дії (бездіяльність) підконтрольних осіб стали можливими саме за бездіяльності Генеральної прокуратури України, що призвело до неналежного досудового розслідування цього кримінального провадження, що, зокрема, проявилось у неодноразовому скасуванні судом постанов прокурора про закриття кримінального провадження № 12014110310001068. Посилаючись на положення ст. 1166, п. 2 ч. 2 ст. 1167, ст. 1176 ЦК України, просить суд, з урахуванням неодноразового уточнення позовних вимог, стягнути за рахунок державного бюджету на її користь матеріальну шкоду у сумі 273253,44 грн. та моральну шкоду у розмірі 1669452,00 грн. Ухвалою судді Бортницької В.В. від 19.12.2016 у справі відкрито провадження. У зв`язку із перебування судді Бортницької В.В. у довготривалій відпустці здійснено повторний авто розподіл справи. Ухвалою судді Підпалого В.В. прийнято справу до свого провадження та призначено в судове засідання. 27.02.2018 від представника відповідача Генеральної прокуратури України надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження завдання їй моральних страждань та витрат на правову допомогу, у зв`язку з чим просив відмовити в задоволенні позовних вимог. Крім того, зазначив, що Генеральна прокуратураУкраїни є неналежним відповідачем. 02.04.2018 позивач подала до суду відповідь на відзив, в якій вказала, що Генеральна прокуратура України є належним відповідачем, оскільки безпосередньо не здійснювала нагляд за додержанням закону під час досудового розслідування у кримінальному провадженні. Ухвалою судді Литвинової І.В. від 11.12.2018 відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід головуючого судді Підпалого В.В. 07.08.2019 суддя Підпалий В.В. заявив самовідвід від розгляду справи. Ухвалою судді Новака Р.В. від 16.08.2019 справу прийнято до свого провадження та призначено до судового розгляду. Ухвалою суду від 06.08.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали та просили задовольнити з підстав викладених в ньому. Представник відповідача Офісу Генерального прокурора у судовому засіданні просив відмовити у задоволенні поданого позову, посилаючись на його необгрунтованість. В судове засідання представник відповідача ДКС України не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Як вбачається з матеріалів справи, відзиву на позов надано не було. В судове засідання представник третьої особи не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, пояснень по справі не направляв. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] є потерпілою у кримінальному провадженні № 12014110310001068, досудове розслідування в якому здійснювалося СВ Фастівського ВП Васильківського ВП ГУНП в Київській області (колишній Фастівський MB ГУ МВС України в Київській області). Постановою Фастівської місцевої прокуратури від 25.03.2016 кримінальне провадження закрито на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпанням можливостей їх отримати. З матеріалів справи вбачається, що протягом здійснення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12014110310001068, внаслідок неодноразового закриття вказаного кримінального провадження (8 постанов про закриття кримінального провадження) Фастівською міжрайонною прокуратурою, які ухвалами Фастівського міськрайонного суду Київської області були скасовані, було визнано бездіяльність посадових осіб Фастівської міжрайонної прокуратури. Відповідно до вимог ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень. Положеннями частин другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Так, відповідно до ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України «Про оперативно-розшукову діяльність», «;Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю» та іншими актами законодавства. Оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які фактичні дані, зокрема письмові докази, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги про завдання діями відповідачів позивачу матеріальної шкоди у розмірі 273253,44 грн., суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині вимог. Згідно з п. 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Частиною 1 ст. 1167 ЦК України встановлено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» відшкодування моральної шкоди проводиться у разі, коли незаконні дії органів досудового розслідування, прокуратури, суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок, бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Частинами 1 - 3 статті 23 ЦК України та роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При цьому, враховуються вимоги розумності і справедливості. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб. При цьому, факт неправомірності (незаконності) прийняття неправомірного рішення, вчинення дії чи бездіяльності органу державної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням, ухвалою, постановою, вироком суду, яке має значення для справи про відшкодування шкоди. Проте, позивач не надав суду жодних доказів, які б підтверджували факт заподіяння йому моральної шкоди діями чи бездіяльністю відповідачів, та порушення її конституційних прав і свобод. Крім того, суд погоджується з доводами відповідача, що Офіс Генерального прокурора є неналежним відповідачем у даній справі, з огляду на наступне. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно з вимогами до форми та змісту позовної заяви вона повинна, зокрема, містити ім`я (найменування) відповідача, а також зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини (п. 1, п. 4 ч. 2 ст. 175 ЦПК України). Позивачем і відповідачем можуть бути, зокрема, фізичні і юридичні особи, а також держава (ч. 2 ст. 48 ЦПК України). Відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. Під неналежними відповідачами слід розуміти таких відповідачів, щодо яких судом під час розгляду справи встановлено, що вони не є зобов`язаними за вимогою особами. Для правильного вирішення питання щодо визнання відповідача неналежним недостатньо встановити відсутність у нього обов`язку відповідати за даним позовом. Установлення цієї умови - підстава для ухвалення судового рішення про відмову в позові. Щоб визнати відповідача неналежним, крім названої умови, суд повинен мати дані про те, що обов`язок відповідати за позовом покладено на іншу особу. Про неналежного відповідача можна говорити тільки в тому випадку, коли суд може вказати особу, що повинна виконати вимогу позивача, - належного відповідача. Таким чином, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред`явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача (ч. 1 ст. 33 ЦПК України у редакції, чинній на час відкриття провадження у справі та її розгляду). Згідно ч.ч 1, 2, 3 ст. 51 ЦПК України, суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п. 40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц). Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є виключним правом позивача. Оскільки такого клопотання подано не було, суд позбавлений можливості замінити неналежного відповідача на належного за власною ініціативою, враховуючи принцип диспозитивності. За ст.79 ЦПК достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оскільки, для наявності зобов`язання по відшкодуванню шкоди відповідно до ст.ст. 1166, 1167, 1176ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою - підлягають доказуванню на загальних підставах та є обов`язком позивача (ст. 12, 81 ЦПК України). Системний аналіз наведених вище положень Кодексу та змісту позову, дає підстави для висновку, що Офіс Генеральної прокуратури України є неналежним відповідачем по даній справі, оскільки безпосередньо не здійснював нагляд за додержанням законів під час кримінального провадження, в даному випадку відповідачем має бути відповідний орган досудового розслідування яким здійснювалося процесуальне керівництво у кримінальному провадженні. З матеріалів справи вбачається, що процесуальне керівництво у кримінальному провадженні здійснювалося Фастівською місцевою прокуратурою Київської області, а нагляд за додержанням законів під час його проведення - прокуратурою Київської області. Крім того, матеріали справи не містять належних доказів на підтвердження протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності посадових осіб Генеральної прокуратури України під час розгляду її звернень. Як правило, такими доказами є відповідне судове рішення, що набрало законної сили або відповідне рішення посадових осіб органу державної влади вищого рівня. З урахуванням зазначених обставин, суд вважає, за необхідне відмовити в задовленні вимог позивача. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed