Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідачів у якому зазначила, що на підставі договору дарування квартири є власником квартири [ADDRESS], що у м. Києві. 26.05.2017 року позивач прибувши у вказану вище квартиру з'ясувала, що в ній, на підставі усного договору оренди з відповідачем [PERSON], проживає відповідач [PERSON] та в добровільному порядку відмовляється її звільнити. Відповідач [PERSON], наданням квартири в оренду, при цьому, не будучи її законним власником не визнає право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження нею, як і не визнає її право власності на неї відповідач [PERSON]. У зв'язку із вищенаведеним, позивач просила усунути перешкоди у користуванні квартирою шляхом виселення з неї відповідача [PERSON] без надання іншого житла, заборони відповідачу [PERSON] вчиняти дії щодо розпорядження, володіння та користування нею та визнати право власності на вказану квартиру за позивачем. Ухвалою суду від 09.11.2017 року, яка занесена до журналу судового засідання до спільного розгляду разом із первісним позовом було прийнято зустрічну позовну заяву відповідача [PERSON] до позивача [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та скасування державної реєстрації права власності. Ухвалою суду від 09.11.2017 року до участі у справі за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним було залучено третю особу - [PERSON], оскільки можливе рішення суду може вплинути на його права та обов'язки. В зустрічні позовній заяві відповідач вказує на те, що спір з приводу квартири [ADDRESS], що у м. Києві триває з 2014 року. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05.06.2015 року первісні правовстановлюючі документи, які давали право на реєстрацію права власності на вказану квартиру було визнано недійсними. Так, зазначеним рішенням суду було задоволено позовні вимоги відповідача [PERSON] до [PERSON] щодо визнання договору купівлі - продажу майнових прав укладеного між [PERSON] та УСНРПБВК «Укрреставрація», на підставі якого [PERSON], набув право власності на майнові права на спірну квартиру недійсним. Однак право власності на спірну квартиру на момент ухвалення рішення вже було зареєстровано за [PERSON], тобто на підставі недійсного правочину. Тим же рішенням Оболонського районного суду м. Києва, було задоволено позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] в частині визнання недійсним договору купівлі - продажу майнових прав укладеного між відповідачем [PERSON] та ТОВ «ІБК «Інтербудінвест» на підставі якого [PERSON] придбав майнові права на ту саму квартиру, яку придбав на підставі недійсного договору купівлі - продажу майнових прав і [PERSON] За таких обставин та враховуючи те, що третя особа [PERSON] на момент вчинення договору дарування квартири на підставі якого, право власності на неї, було зареєстровано за позивачем [PERSON] знав про визнання правочину, на підставі якого він набув право власності на подаровану ним квартиру недійсним, тому не мав права його вчиняти. Отже, з урахуванням вказаних обставин, відповідач просив визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 04.05.2017 року укладеного між [PERSON] та [PERSON] та скасувати державну реєстрацію права власності на вказану квартиру. В судових засіданнях позивач та її представник підтримали вимоги поданої позовної заяви та просили її задовольнити. В задоволенні зустрічної позовної заяви просили відмовити, у зв'язку із її безпідставністю. Відповідач та його представник в судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог [PERSON] та вказували на їх неправомірність, оскільки первісний правовстановлюючий документ, на підставі якого третя особа [PERSON] зареєстрував право власності на спірну квартиру визнано недійсним, тому немає жодної підстави стверджувати, що всі інші правочини, які були вчинені на підставі визнаного недійсним правовстановлюючого документу, дають підстави вважати, що право власності на майно, зареєстроване на законних підставах. А оскільки позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] є родичами, то вони знали або повинні були знати про те, що вчинений правочин (договір дарування квартири), після визнання первісного правовстановлюючого документу недійсним не буде відповідати положенням чинного законодавства України. Крім цього вказували, що третя особа [PERSON] взагалі не мав права вчиняти будь - які дії щодо спірної квартири, оскільки після набрання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05.06.2015 року законної сили, [PERSON] має право вимагати застосування наслідків недійсності правочину (повернення сплачених за недійсним договором коштів), чого свідомо не робить. Зазначили, що оскільки договір дарування спірної квартири, було вчинено без дотримання норм чинного законодавства України, то він підлягає визнанню недійсним як і підлягає скасуванню державна реєстрація права власності на неї. Третя особа [PERSON] в судових засіданнях заперечував проти задоволення зустрічної позовної заяви у зв'язку із її безпідставністю та просив задовольнити вимоги первісної позовної заяви. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи судом повідомлялася. Відзиву на позов не надала, явку представника не забезпечила. Заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення відповідача [PERSON] та його представника, третьої особи [PERSON], повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, на підставі договору купівлі - продажу майнових прав на квартиру [NUMBER] від 07.08.2012 року укладеного між УСНРПБВК «Укрреставрація» та [PERSON] останній, набув право власності на квартиру [ADDRESS] (далі - квартира, спірна квартира), що у м. Києві та отримав відповідне свідоцтво від 04.07.2014 року. 04.05.2017 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири відповідно до змісту якого, право власності на спірну квартиру перейшло до позивача [PERSON], яке зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05.06.2015 року було визнано недійсним договір купівлі - продажу майнових прав на квартиру [NUMBER] від 07.08.2012 року укладеного між УСНРПБВК «Укрреставрація» та [PERSON] на підставі якого, [PERSON] зареєстрував право власності на спірну квартиру та в подальшому подарував її позивачу [PERSON]. Згідно зі статтями 216, 217 ЦК недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає в користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (двостороння реституція). Якщо у зв'язку з вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною особою. Наслідки недійсності нікчемного правочину, передбачені законом, не можуть змінюватись за домовленістю сторін. Недійсність окремих частин правочину не призводить до недійсності решти його частини і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений без включення до нього недійсної частини. Дійсний правочин покликаний, в тому числі і на задоволення потреб його власника у володінні користуванні та розпорядженні майном. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316 ЦК України). Тобто, якщо правочин визнаний судом недійсним, то заінтересована сторона повинна реалізувати рішення суду про недійсність такого правочину. Судом встановлено, що на момент вчинення договору дарування спірної квартири, заінтересована сторона не реалізувала рішення суду про визнання договору купівлі - продажу майнових прав на квартиру [NUMBER] від 07.08.2012 року укладеного між УСНРПБВК «Укрреставрація» та [PERSON] недійсним. Тому [PERSON], станом на 04.05.2017 року був вказаний власником спірної квартири, що й потягнуло за собою можливість, подарувати неналежне йому майно [PERSON] Не визнаючи позовні вимоги [PERSON] відповідач [PERSON] вказував на те, що фактично, [PERSON], на момент укладення договору дарування квартири не мав права власності на неї та й не мав права вчиняти правочини, направлені на її відчуження. Повинен був звертатися до сторони недійсного правочину з вимогою про приведення сторін у попередній стан та захисту свої прав, шляхом застосування реституції, як наслідку недійсного договору. В судовому засіданні було встановлено, що позивач [PERSON] знала чи повинна була знати про наявні судові процеси стосовно права власності на спірну квартиру та рішення суду про визнання первісного правовстановлюючого документу на неї недійсним, оскільки перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], однак прийняла квартиру в дар, незважаючи на зазначені обставини. Отже, вирішуючи позовні вимоги про визнання права власності на квартиру, суд виходить із того, що [PERSON] не мав права вчиняти договір дарування квартири, оскільки фактично, він не мав права власності на неї тому що знав, що договір, на підставі якого він зареєстрував таке право власності є неправомірним та визнаний судом недійним. Разом із цим, після визнання такого договору недійсним, вчинив правочин, направлений на відчуження неналежного йому майна. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2 ст. 328 ЦК України). За таких обставин, враховуючи той факт, що договір дарування спірної квартири було укладено вже після набрання рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05.06.2015 року законної сили, яким первісний правовстановлюючий документ на спірну квартиру було визнано недійсним, суд незважаючи на реєстрацію права власності на квартиру за позивачем, не може вважати позивача таким, що набув право власності на неї на законних підставах і є її законним власником. Як на підставу для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на спірну квартиру, позивач [PERSON] вказувала на положення ст. 392 ЦК України відповідно до змісту якої, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Посилаючись на невизнання відповідачами [PERSON] та [PERSON] права власності на квартиру, вважає належним способом захисту свого права, визнання права власності на майно. В свою чергу стаття 392 ЦК України дає можливості не породжувати право власності на майно, а лише підтвердити наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Тобто, приписи положень закону, на які посилається позивач як на підставу для визнання за нею права власності, не можуть бути застосовані судом, оскільки до дійсного власника майна, такі вимоги не пред'являлися, а рішення Оболонського районного суду м. Києва від 05.06.2015 року про визнання недійсним договору купівлі - продажу майнових прав на квартиру [NUMBER] від 07.08.2012 року укладеного між УСНРПБВК «Укрреставрація» та [PERSON], таким не реалізовано. За таких обставин, суд не убачає підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання права власності на спірну квартиру за позивачем [PERSON] У зв'язку із тим, що суд прийшов до висновку про безпідставність заявлених вимог позивача [PERSON] про визнання за нею права власності на квартиру, суд вважає інші вимоги про усунення перешкод у користуванні власністю такими, що заявлені без достатньої правової підстави, тому задоволенню також не підлягають. Отже, первісні позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні квартирою та визнання права власності на неї, суд відхиляє як безпідставні, та заявлені не до тієї особи, оскільки до законного власника спірного майна, позову пред'явлено не було. Вирішуючи позовні вимоги зустрічної позовної заяви в частині визнання договору дарування спірної квартири недійсним, суд приходить до наступних висновків. Як вже було встановлено, між позивачем [PERSON] та третьою особою [PERSON], 04.05.2017 року було укладено договір дарування квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] не є власником спірної квартири, оскільки рішенням Оболонськго районного суду м. Києва від 05.06.2015 року було визнано недійсним договір купівлі - продажу майнових прав №29а-14 від 11.09.2012 року укладеного між відповідачем [PERSON] та ТОВ «ІБК «Інтербудінвест» на підставі якого [PERSON] придбав майнові права на спірну квартиру. Разом із цим в судовому засіданні було встановлено, що незважаючи на відсутність у відповідача [PERSON] права власності на спірну квартиру, він користується нею та сплачує відповідні платежі за комунальні послуги на підставі договору про участь у витратах з утримання будинків та прибудинкових територій, надання комунальних послуг від 01.10.2013 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «Спецжитлокомфорт» і не має заборгованості по комунальним платежам перед ОСББ «Автозаводська 29а». За загальним правилом особа, яка не була учасником правочину може вимагати визнання його недійсним у випадках, коли таким правочином порушено право цієї особи - не учасника правочину, і воно не може бути відновлено іншим шляхом. Згідно з ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК України на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Як вже було встановлено судом, [PERSON] не є власником спірної квартири та користується нею без достатніх правових підстав, тому він не має права вимагати визнання недійним правочину, який не створює для нього жодних правових наслідків та не має на меті дійсного захисту його права. Сплата [PERSON] за житлово - комунальні послуги, не може свідчити про те, що він користується спірною квартирою на законних підставах, а договір дарування квартири порушує його право користування нею. Вимога щодо скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру за позивачем [PERSON], є похідною від вимоги про визнання договору дарування квартири недійсним, тому, за відсутності правових підстав для визнання вказаного вище договору дарування недійсним, вимога про скасування державної реєстрації, є такою, що заявлена без достатньої на це правової підстави. За таких обставин, суд не убачає підстав для задоволення позовних вимог зустрічної позовної заяви. Інші наявні в матеріалах справи докази, висновків суду не спростовують та не свідчить про їх передчасність. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed