Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про визнання права власності на спадкове майно, а саме: на земельну ділянку згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №084727 від 28 квітня 2001 року. Мотивує свій позов тим, що 27 вересня 2006 року померла її баба [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина за заповітом згідно якого її син, тобто батько позивача [PERSON] успадкував майно, в тому числі і вищевказану земельну частку. 26 листопада 2007 року [PERSON] помер. Після його смерті відкрилась спадщина за заповітом, де спадкоємцем вказана позивач. Остання частину спадщини прийняла та оформила. Водночас, успадкувати вищевказану земельну ділянку позивач не може, оскільки покійний батько після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом ніяких дій щодо реєстрації землі не вчинив. Після смерті батька [PERSON] позивач є єдиною спадкоємицею майна, прийняла спадщину, однак оформити її в нотаріальному порядку не може, так як відсутні будь-які правовстановлюючі документи на спадкове майно. Просить визнати її право власності на спадкове майно. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не зявився, однак в своїй заяві до суду позов підтримав повністю, просить визнати право власності позивача на спадкове майно, а справу слухати у його відсутність. Представник відповідача Пустомитівської сільської ради Горохівського району Волинської області в судове засідання не зявився, однак в своїй заяві до суду позов визнав повністю, не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на спадкове майно. Справу просить слухати у його відсутність. Враховуючи, що в дане судове засідання не з'явилися всі особи, які беруть участь у справі, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. А відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч.1 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч.1 ст.1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Згідно з свідоцтвом про смерть [PERSON] померла 27 вересня 2006 року. Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Горохівської державної нотаріальної контори 15 червня 2007 року і зареєстрованого в реєстрі за №1-437 стверджується, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті своєї матері [PERSON]. Спадкове майно складається з земельної ділянки площею 1,9604 га в межах згідно з планом, яка розташована на території Пустомитівської сільської ради Горохівського району, належної спадкодавцю на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №084727 від 28 квітня 2001 року. Судом достовірно встановлено, що спадкоємець [PERSON] після отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказану земельну ділянку жодних дій щодо реєстрації вказаної землі не вчинив. Згідно з свідоцтвом про смерть [PERSON] помер 26 листопада 2007 року. Свідоцтвом про народження та свідоцтвом про укладення шлюбу стверджується, що позивач [PERSON] є дочкою померлого 26 листопада 2007 року [PERSON] Свідоцтвом про право на спадщину за заповітом, виданого державним нотаріусом Горохівської державної нотаріальної контори 31 серпня 2016 року і зареєстрованого в реєстрі за №2-568 стверджується, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті свого батька [PERSON]. Довідкою Пустомитівської сільської ради Горохівського району Волинської області №567 від 17 жовтня 2016 року стверджується, що спадкоємцями майна за законом після смерті [PERSON] є його дружина [PERSON] та [PERSON], тобто позивач, а за заповітом дочка [PERSON] Заповіт [PERSON] не змінений і не скасований. З спадкової справи, заведеної 22 травня 2008 року Горохівською державною нотаріальною конторою за №338/2008 вбачається. що після померлого 26 листопада 2007 року [PERSON] спадщину прийняла його дочка [PERSON], а спадкоємець за законом [PERSON] від обовязкової частки відмовилася у встановлений законом термін. З копії Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №084727 від 28 квітня 2001 року вбачається, що [PERSON] належала земельна ділянка відповідних розмірів. Постановою державного нотаріуса [PERSON] про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 25 жовтня 2016 року стверджується, що [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказану земельну ділянку у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на неї. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Аналогічна думка викладена в роз'ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело прав. За ст.6 Європейської конвенції з прав людини визнається право людини на доступ до правосуддя, а за ст.13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. У рішенні від 30 листопада 2004 року у справі «Case of Oneryildis v. Turkey» (справа відкрита за заявою №48939/99 та розглянута Великою палатою) Європейський суд визнав, що поняття «майно» охоплює не лише річ, яка реально існує (матеріальна складова), але також стосується засобів праводомагання (юридична складова), включаючи право вимоги, відповідно до якого особа може стверджувати, що вона має принаймні «законне сподівання» стосовно ефективного здійснення права власності. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Суд вважає, що неможливість позивача отримати свідоцтво про право на спадщину є порушенням її права власності, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку держави перед іншими суб'єктами цивільних та інших правовідносин. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, судом встановлено, що позивач після смерті батька [PERSON] прийняла спадщину, а тому суд, з метою виконання волі спадкодавця, вважає, що слід встановити право власності по спадкуванню за заповітом [PERSON] на земельну ділянку згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВЛ №084727 від 28 квітня 2001 року. Крім того, відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про його задоволення. Так як визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд таке визнання приймає і постановляє рішення про його задоволення.

Outcome: approved