Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, яким просила: зобовязати відповідача видати наказ про припинення з нею трудових відносин з 17 жовтня 2017 року на підставі ч. 3 ст. 38 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) за порушення роботодавцем трудового законодавства та внести відповідний запис до трудової книжки; стягнути з відповідача на її користь вихідну допомогу в розмірі тримісячного середнього заробітку; стягнути з відповідача на її користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 17.10.2017 року по день фактичного розрахунку. Позивач посилається на те, що 17 жовтня 2017 року подала до Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу заяву про розірвання трудового договору з ініціативи працівника внаслідок порушення власником законодавства про працю, однак до цього часу не оформлено її звільнення за ч. 3 ст. 38 КЗпП України, не ознайомлена з наказом про звільнення, не повернута трудова книжка, не проведено повного розрахунку при звільненні, внаслідок чого підлягає виплаті середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Представник відповідача заперечувала проти позову Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов до наступного. 07 вересня 2017 року Ленінським районним судом м. Миколаєва ухвалено рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] до Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди. Рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2017 року вказане рішення першої інстанції скасовано та ухвалено нове рішення про часткове задоволення позовних вимог, а саме: визнано незаконним та скасовано наказ директора Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу №55к/тр від 26 квітня 2017 року про звільнення [PERSON] з посади керівника фізичного виховання у звязку з прогулом без поважних причин за п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України; поновлено [PERSON] на посаді керівника фізичного виховання Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу з 26 квітня 2017 року; стягнуто з Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 27 квітня 2017 року по 04 жовтня 2017 року в сумі 42547,06 грн. (сума зазначена без утримання податків та інших обовязкових платежів), 200 грн. компенсації за завдану моральну шкоду, 672 грн. судових витрат, а в дохід держави 2688 грн. судового збору. Вказаним рішенням суду від 04 жовтня 2017 року встановлено, що роботодавець при обранні виду стягнення припустився порушень положень ст. 149 КЗпП України, а саме: не врахував попередню роботу [PERSON], яка раніше до дисциплінарної відповідальності не притягалась, а навпаки нагороджувалась грамотами як роботодавцем, так і іншими юридичними особами, виключно позитивно характеризується; форму вини отримання дозволу заступника директора ліцею на участь у організації змагань, тяжкість проступку і негативних наслідків від нього, тобто [PERSON] хоча й була відсутня на роботі протягом трьох годин, але в цей час займалась організацією проведення змагань серед інвалідів в громадській організації на безоплатній основі після чого повернулась на роботу для проведення занять за розкладом. За таких обставин застосування роботодавцем крайнього заходу дисциплінарної відповідальності як звільнення є незаконним. Постановою державного виконавця Інгульського відділу державної виконавчої служби міста [PERSON] територіального управління юстиції у Миколаївській області [PERSON] від 24.10.2017 року відкрито виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа в справі №489/2349/17 від 11.10.2017 року, виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва. 17 жовтня 2017 року позивач звернулася до директора Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу із заявою про розірвання трудового договору з 17.10.2017 року та звільнення її з посади керівника фізичного виховання за власним бажанням внаслідок порушення Миколаївським професійним ліцеєм торгівлі та ресторанного сервісу законодавства про працю через винесення незаконного наказу №55к/тр від 26.04.2017 року, а також про виплату їй вихідної допомоги в розмірі тримісячного середнього заробітку відповідно до ст. 44 КЗпП України. Вказана заява була надіслана поштою, цінним листом з описом, яку відповідач отримав 20.10.2017 року, про що свідчить скріншот з сайту Укрпошти (а.с. 8-10). Також отримання заяви не заперечувалось представником відповідача. Надіслання заяви поштою позивач обґрунтовує тим, що її не допустили на територію ліцею в звязку із винесенням директором ліцею наказу від 28.04.2017 року №26/а «Про роботу сторожів», за яким сторожам заборонено допуск на територію ліцею [PERSON] (а.с.11). Твердження представника відповідача про те, що вказаний наказ стосується лише неробочого часу не може бути прийнято до уваги, оскільки в наказі не зазначено часу в який забороняється впускати позивачку на територію закладу, також відповідачем не представлено доказів про скасування вказаного наказу після поновлення [PERSON] на посаді. [PERSON] звернулася до начальника Територіальної державної інспекції з питань праці у Миколаївській області [PERSON] зі скаргою від 13.11.2017 року, в якій просила провести ретельну перевірку Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу на предмет порушення порядку звільнення працівників. Листом від 27.11.2017 року позивача повідомлено про те, що за її зверненням в порядку черговості буде проведено інспекцією відвідування Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу щодо додержання законодавства про працю. Довідкою Миколаївського професійного ліцею сфери послуг від 12.10.2017 року підтверджений факт того, що [PERSON] працює в Миколаївському професійному ліцеї сфери послуг викладачем фізичного виховання з 29.08.2017 року (наказ №100-К від 28.08.2017 року) по теперішній час. Як вбачається із листа Інгульського відділу поліції [PERSON] управління національної поліції в Миколаївській області від 16.01.2018 року, заява [PERSON] за фактом незаконного утримання трудової книжки директором Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу [PERSON] зареєстровано Інгульським ВП ГУНП в Миколаївській області в ЖЄО №25805 від 03.11.2017 року та в подальшому долучено до кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань №42017151020000071, за ч. 1 ст. 172 КК України, за фактом грубого порушення законодавства посадовими особами Миколаївського професійного ліцею торгівлі та ресторанного сервісу. Позивач у судовому засіданні пояснила, що до цього часу вона не ознайомлена з наказом про звільнення на підставі ч. 3 ст. 38 КЗпП України, їй не повернута трудова книжка, з нею не проведено повного розрахунку при звільненні, внаслідок чого має право на виплату середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 3 ст. 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Верховний Суд України в постанові від 22 травня 2013 року в справі №6-34цс13 дійшов висновку, що для визначення правової підстави розірвання трудового договору за частиною третьою статті 38 Кодексу законів про працю України значення має сам лише факт порушення роботодавцем законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не поважність чи неповажність причини такого порушення та його істотність. У постанові Верховного Суду України від 31 жовтня 2012 року в справі №6-120цс12 зазначена правова позиція, відповідно до якої, за змістом ст. 38 КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір. При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно. В разі, якщо вказані працівником причини звільнення порушення працедавцем трудового законодавства (ч. 3 ст. 38 КЗпП України), не підтверджуються, або працедавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору на ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Приписами частини 1 статті 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Факт правопорушення роботодавцем законодавства про працю встановлений рішенням Апеляційного суду Миколаївської області від 04 жовтня 2017 року, що стало підставою для звернення позивача до відповідача із заявою від 17.10.2017 року про розірвання трудового договору за власним бажанням внаслідок порушення роботодавцем законодавства про працю за ч. 3 ст. 38 КЗпП України. Позивачем подано заяву про звільнення, яку отримано відповідачем. Твердження представника відповідача про направлення наказу про поновлення на роботі та отримання його позивачем не знайшли свого підтвердження, оскільки суду надано копію зворотного повідомлення з підписом «Граматик», що не дає підстави стверджувати, що саме позивач була отримувачем листа. До того ж відповідачем не зазначено опису документів, які відправлялись, не має супроводжувального листа з якого би вбачалось, чи направлявся наказ [PERSON]. З огляду на зазначене, враховуюче встановлення порушення з боку відповідача чинного трудового законодавства, отримання заяви про звільнення, суд вважає вимогу про зобовязання відповідача видати наказ про звільнення [PERSON] обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Враховуючи положення ст. 44 КЗпП України, з відповідача підлягає стягненню тримісячний середній заробіток з вирахуванням відповідних податків та інших обовязкових платежів, тому в цій частині позов також підлягає задоволенню. За загальним правилом, днем звільнення вважається останній день роботи працівника (п. 2.27 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджена наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 року №58). Згідно із п. 4.1 вказаної Інструкції, власник або уповноважений ним орган зобовязаний видати працівнику його трудову книжку в день звільнення з внесеним до неї записом про звільнення. При затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважається день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення видається наказ і вноситься запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у порядку, встановленому пунктом 2.10 цієї Інструкції. Частиною 5 статті 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. За змістом ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» розяснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 13.03.2017 року в справі №6-259цс17. Аналіз зазначених статей та правових позицій дає висновок, що вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (ст. 117 КЗпПУ) та затримку у видачі трудової книжки (ст. 235 КЗпПУ) має місце при фактичному звільненні працівника, тобто при наявності наказу про звільнення та відповідного запису у трудовій книжці. Тоді як на час розгляду справи вимога про припинення трудових відносин тільки є предметом розгляду, роботодавцем ще не звільнено позивача та не проведено відповідних розрахунків. Оскільки захисту підлягає вже порушене право, на даний час не має підстав для стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Згідно із ч. 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір у розмірі 640 гривен підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі ст. ст. 38, 44, 116, 117, 235 Кодексу законів про працю України,

Outcome: partial