Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-28 00:00:00

позивач звернулася із позовними вимогами до відповідача, третьої особи про визнання недійсним заповіту [PERSON] від 14.12.2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Муха М.Т. Крім цього, просить зобов'язати Львівську нотаріальну контору прийняти її заяву про прийняття спадщини та видати їй свідоцтво про спадщину. Свої вимоги обґрунтовує тим, що її син [PERSON] в останні роки свого життя тяжко хворів на онкологічне захворювання, а відтак в силу тяжкості цього захворювання був безпорадним та на її думку на момент укладення заповіту не розумів значення своїх дій та не міг повною мірою керувати ними. Наводить ряд обставин які на її переконання підтверджують факт відсутності вільного волевиявлення [PERSON] на укладення цього правочину. Зокрема зазначає, що [PERSON] являвся її сином, тривалий час хворів та на момент укладення заповіту у нього було діагностовано четверту стадію онкологічного захворювання. Останні роки життя саме вона здійснювала догляд за сином, морально та матеріально його підтримувала, постійно була поруч із ним, а тому на її думку є сумнівною можливість укладення самим [PERSON] незадовго до його смерті [INFO] заповіту від 14.12.2011 року в приміщенні нотаріуса із іншого округу шляхом вільного волевиявлення та власноручного підписання. У зв'язку із наведеним вважає оскаржуваний правочин нікчемним, а тому просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач підтримала заявлені нею позовні вимоги з аналогічних підстав, додатково вказала, що на її думку вважає, що її син оспорюваний заповіт власноручно не підписував, однак клопотання про призначення почеркознавчої експертизи заявляти не виявила бажання. Відповідач, її представник в судовому засіданні відносно позову заперечили, суду пояснили, що відповідно до матеріальних норм закріплених у цивільному законодавстві та відповідних роз'яснень вищих судових інстанцій - визнання недійсним правочину, вчиненого покійною особою, після її смерті можливе лише за наявності встановленого факту, що на момент укладення цього правочину особа перебувала в такому стані, коли не могла розуміти значення своїх дій або керувати ними, що встановлюється шляхом проведення посмертної судово-психіатричної експертизи. Однак вказали, що висновком експертизи проведеної за ухвалою суду встановлено, що на момент укладення заповіту покійний [PERSON] міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Крім цього, цією ж експертизою не виявлено, щоб [PERSON] приймав наркотичні лікарські препарати, які б викликали будь-які психічні розлади. Вважають, що вказані обставини не підтвердилися і іншими доказами у справі. А тому на думку відповідача заявлені позовні вимоги є безпідставними. Крім цього зазначили, що позивачем подано позов після спливу позовної давності, оскільки про заповіт позивачу стало відомо 28.02.2012 року, оскільки подавала заяву про прийняття спадщини за законом на обов'язкову частку, право на яку у неї могло виникнути лише при наявності заповіту. Переконані, що наведені позивачем обставини про те, що про існування заповіту вона дізналася лише в січні 2013 року нічим не обґрунтовані, а тому просять застосувати наслідки спливу позовної давності для заявлених позовних вимог та відмовити у задоволенні позову. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Муха М.Т. в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була належно повідомлена явку свого представника не забезпечила, подала до суду письмові заперечення 9а.с.74), якими просить розглядати справу у її відсутності. А тому суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності третьої особи. Згідно з поданими запереченнями, третя особа позовні вимоги не визнала, вказала, що посилання позивача щодо допущених нею порушень при посвідченні оспорюваного заповіту є безпідставними, оскільки відповідно до положень ст.13-1 Закону України «Про нотаріат» вона здійснює нотаріальну діяльність в межах ввіреного їй Львівського міського нотаріального округу, що поширюється на усю територію міста Львова, а тому жодних порушень меж нотаріального округу нею не було порушено. Крім цього, посвідчення заповіту за консультацією з заповідачем нею здійснювалося за викликом по місцю його проживання за адресою: [ADDRESS], на момент укладення правочину заповідач особисто прочитав заповіт та власноручно його підписав, волевиявлення його було добровільним, а тому потреби залучати свідків для укладення заповіту у неї не було. Дійсно їй було відомо про наявність у заповідача тяжкого захворювання на момент укладення заповіту, про що відображено у змісті заповіту, однак таке захворювання жодним чином не впливало на волевиявлення заповідача. А тому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд в задоволенні позову відмовляє з таких підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Окрім того, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається із заповіту від 14.12.2011 року (а.с.89), посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Муха М.Т., зареєстрованого в реєстрі за №1787, [PERSON] на випадок своєї смерті заповів своїй доньці [PERSON], [INFO], належне йому на праві власності майно, а саме: квартиру [ADDRESS]; 1/3 частину квартири [ADDRESS]; автомобіль [NUMBER], гараж [ADDRESS]; грошові вклади, які знаходяться у відповідних відділеннях Ощадного Банку України м. Львова, а також цінні папери. Згідно із свідоцтвом про смерть (а.с.8), [PERSON] помер в м. Львові [INFO] у віці 62 роки. З врахуванням усних уточнень здійснених позивачем в ході судового розгляду підставою недійсності заповіту позивач вважає ту обставину, що волевиявлення її сина - заповідач [PERSON] при укладенні оспорюваного правочину не було вільним та не відповідало його внутрішній волі в силу того, що внаслідок тяжкого захворювання в цей момент він не розумів значення своїх дій та не міг ними керувати. З цих же підстав вважає заповіт нікчемним. Дійсно, як встановлено положеннями ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. При цьому частиною 3 ст.203 ЦК України визначено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Крім цього, частиною 1 статті 225 ЦК України передбачено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Також частиною 2 статті 1257 ЦК України передбачено, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. З аналізу вище наведених правових норм убачається, що внаслідок заявленого позивачем виду недійсності правочину, нікчемність заповіту не може встановлюватися, оскільки його недійсність прямо не встановлена законом, але в той же час з цих підстав він є оспорюваним, так як законом надається право зацікавленій стороні визнавати його недійсність в судовому порядку, у випадку заперечення дійсності цього правочину з підстав відсутності вільного волевиявлення особи, що уклала правочин. Одночасно, як роз'яснив у п.16 своєї постанови Пленум Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. При розгляді справ за позовами про визнання недійсними заповітів на підставі статті 225, частини другої статті 1257 ЦК суд відповідно до статті 145 ЦПК за клопотанням хоча б однієї зі сторін зобов'язаний призначити посмертну судово-психіатричну експертизу. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Крім цього, Верховний Суд України у своєму правовому висновку щодо застосування норм права, за наслідками розгляду заяви про неоднакове застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права, що спричинило ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах, викладеного у постанові від 17 вересня 2014 року у цивільній справі № 6-131цс14, який у відповідності до положень ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, визначив, що відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, вчинений дієздатною фізичною особою, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи в разі, якщо судом буде встановлено, що в момент вчинення правочину вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Однак, позивач в силу вимог ст.60 ЦПК України суду не представила жодних доказів про те, що покійний [PERSON] на момент укладення правочину - заповіту від 14.12.2011 року був неспроможним розуміти значення своїх дій та керувати ними, внаслідок чого його волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. В той же час, як вбачається із висновку посмертної судово-психіатричної експертизи від 01.06.2016 року (а.с.163-165), проведеної на підставі ухвали суду від 10.03.2016 року, [PERSON] на момент складання заповіту 14.12.2011 року тяжким психічним захворюванням не страждав, виявляв органічний астенічний розлад внаслідок онкологічної патології (ракової інтоксикації) та міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Інформація про перебування [PERSON] під впливом третіх осіб в матеріалах справи відсутня. При цьому з висновку експертизи вбачається, що експертами досліджувався стан здоров'я покійного [PERSON] в спірний період, його періоди перебування на стаціонарному лікуванні, внаслідок чого дійшли висновку, що з врахуванням онкологічної патології та її перебігу, [PERSON] виявляв органічний астенічний розлад внаслідок онкологічної патології (ракової інтоксикації), що не досягав рівня тяжкого психічного розладу та не позбавляв його здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними у період підписання заповіту. Також, як вбачається із наданих письмових пояснень приватного нотаріуса Мухи М.Т., яка здійснювала посвідчення заповіту на виїзді за місцем проживання [PERSON], вона була повідомлена заповідачем про наявність у нього тяжкого медичного захворювання, однак його поведінка була адектватною, думки та бажання щодо змісту заповіту та особи спадкоємця послідовними, чіткими та вільними, внаслідок чого у неї були відсутні підстави вважати, що [PERSON] на час укладення заповіту був позбавлений можливості розуміти значення своїх дій та керувати ними. На підставі наведеного суд приходить до висновку про недоведеність позивачем заявлених позовних вимог з підстав недійсності оспорюваного правочину внаслідок укладення його дієздатною особою [PERSON], який на момент підписання та посвідчення заповіту був неспроможним розуміти значення своїх дій та керувати ними, що могло б спричинити до того, що його волевиявлення не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. А тому позовні вимоги в цій частині є безпідставними. Крім цього суд не приймає до уваги посилання позивача на ті обставини, що заповіт посвідчений приватним нотаріусом з іншого округу, оскільки як встановлено приватний нотаріус Муха М.Т. здійснює свою діяльність в межах Львівського міського нотаріального округу, що поширюється на всю територію міста Львова, а відтак жодних порушень положень ст.13-1 Закону України «Про нотаріат» при посвідченні оспорюваного заповіту нею не було допущено. Є безпідставними посилання позивача і на ті обставини, що нотаріусом не було залучено при посвідченні заповіту лікаря та свідків, оскільки як встановлено в судовому засіданні на момент укладення правочину обставин, які б вказували на неспроможність заповідача розуміти значення своїх дій та керувати ними, не було, крім цього судом не встановлено обставин, які б у відповідності до положень ч.2 ст.1248, ст.1252, ч1. ст.1253 ЦК України вимагали від нотаріуса обов'язкового залучення свідків для посвідчення заповіту. Також суд не приймає до уваги обґрунтування позивача недійсності правочину з тих підстав, що оспорюваний заповіт на її думку міг бути підписаний не заповідачем, а іншою особою, оскільки вказані обставини позивач не довела перед судом жодними доказами, і таких не здобуто в ході судового розгляду. В той же час, в останньому судовому засіданні позивач зазначила, що з цих підстав доводити позовні вимоги не має наміру, як і заявляти клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. А тому суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та не доведеними належними та допустимими доказами, посилання позивача щодо недійсності заповіту є спростованими здобутими доказами в ході судового розгляду, а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити за їх безпідставністю. Одночасно суд не приймає до уваги заперечення відповідача про застосування судом спливу позовної давності, оскільки правила про позовну давність, відповідно до ст. 267 ЦК України, мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно ніким не порушене, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а в зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати із відповідача не стягувати.

Outcome: dismissed