Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

позивач звернулася із позовними вимогами, розмір яких уточнила в ході судового розгляду, просить визнати недійсними: -договір поруки №049-2008-676-Р/1 від 20.03.2008 року, укладений між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк»; -додаткову угоду від 18.05.2009 року до договору поруки №049-2008-676-Р/1 від 20.03.2008 року, укладену між [PERSON] та ВАТ «Унверсал Банк»; -договору іпотеки серії ВКІ №790387 від 20.03.2008 року, укладений між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк», посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №1895; -додаткову угоду №1 від 19.05.2009 року до договору іпотеки, посвідченого 20.03.2008 року приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу [PERSON], за реєстровим №1895, укладену між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк», посвідчену приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу за реєстровим №666. Свої вимоги обґрунтовує тим, що оскаржувані договори нею були укладені проти її справжньої волі та внаслідок застосування до неї психічного тиску. Так вказала, що з 1994 року вона та її сестра [PERSON] були прочанками євангельської церкви «[PERSON] життя», а з 2000 року членами релігійної організації «[PERSON] покоління» та церкви «Посольство Боже». В процесі сповідування віровчення релігійної організації, вони брали активну членську участь у різних зібраннях та богослужіннях церкви, екскурсійних релігійних поїздках та семінарах, в тому числі і за межами міста Львова, відпочинкових таборах та фестивалях, а також спілкуваннях з іншими членами організації у різних групових та індивідуальних форматах, в тому числі за їх місцем проживання. Зокрема, до них до дому часто приходили пастори та парафіяни, вони проводили різні бесіди, спільно здійснювали святкові заходи приурочені до різних сімейних святкувань. В процесі цього вона, та члени її родини перейнялися духом та ідеями релігійної організації, внаслідок навіювання життєвих принципів вони жили ідеалами, що навязувалися їм духовним керівництвом релігійної організації. З метою зростання духовного споріднення з іншими членами організації та її принципами вони були змушені слухати аудіо-записи, читати спеціальну релігійну літературу церкви, якої було безліч за їх місцем проживання, ознайомлювати з такою батьків, в тому числі [PERSON], з метою їх залучення до членства в організації. Крім цього, в ході їх відвідин за місцем проживання пасторами [PERSON] та [PERSON], проводилися бесіди, що стосувалися як релігійної тематики, так і матеріального благополуччя, в процесі яких пастори заохочували її та членів її родини, до здійснення грошових інвестицій в діяльність релігійної організації, з подальшим отриманням прибутків. При цьому пастором [PERSON] постійно наголошувалося на можливості вирішення у такий спосіб їхніх матеріальних проблем та позбавлення страху перед майбутнім, він закликав до християнської свідомості, щоб своєю участю у інвестиціях, вони допомогли церкві в збиранні коштів на будівництво Божого храму, за рахунок десятини від отриманих прибутків. Також, він приймав активну участь в організаційному процесі по укладенню кредитного та інших забезпечувальних договорів, отриманні кредитних коштів, ходив із ними в банк, був присутній при отриманні кредитних коштів та їх передачі регіональному пастору [PERSON] За таких обставин вважає, що в процесі навіювання релігійних принципів, пастором [PERSON] вчинялося насильство над нею у формі психологічного тиску, внаслідок чого він змусив її до укладення оскаржуваних договорів. Вказані обставини на її переконання підтверджуються висновком психологічної експертизи від 30.07.2014 року, проведеного в рамках розслідування кримінального провадження за ознаками вчиненого злочину передбаченого ч.4 ст.190 КК України, а тому просить позов задоволити. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з аналогічних мотивів. Додатково вказав, що пастором церкви «Посольство Боже» [PERSON] додатково було використано для тиску на позивача з метою її схилення до укладення оскаржуваних договорів той факт, що в 2006 році позивач потрапила в дорожньо-транспортну пригоду внаслідок якої втратила працездатність ставши інвалідом другої групи. Зокрема ним наголошувалося на необхідності укладення нею договорів поруки та іпотеки, що на його переконання істотно збільшить шанс на позитивне рішення банку про надання кредиту. Крім цього запевнював, що це єдиний шлях в її складній ситуації для покращення свого матеріального становища та вирішення в майбутньому усіх фінансових питань. Внаслідок використання цього становища та постійного систематичного впливу з боку пасторів в сукупності викликано у позивача страх перед настанням майбутніх негативних наслідків у разі не надання згоди на укладення договорів забезпечення до кредитного договору та інвестування отриманих кредитних коштів, а саме такі наслідки як матеріальна незабезпеченість у майбутньому, страх за майбутнє членів своєї родини, а також переживання за її здоровя та її сестри. Крім цього представник позивача заперечив щодо застосування судом наслідків спливу позовної давності, вважає, що позивачем заявлено позовні вимоги без пропуску такої, оскільки після укладення позивачем спірних договорів вона тривалий час ще перебувала під впливом цього тиску, а про факт наявності психологічного тиску зі сторони пасторів церкви вона довідалася лише із висновків психологічної експертизи від 25.02.2013 року та 30.07.2014 року. А тому вважає, що перебіг позовної давності для вказаних вимог починається саме з цього періоду, коли позивач дізналася про порушене своє право. Просить позовні вимоги задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні 14.07.2015 року відносно позову заперечив, вважає їх безпідставними, оскільки при укладенні, як кредитного договору, так і договорів про забезпечення виконання кредитних зобовязань жодного тиску на позивача не вчинялося, її волевиявлення було вільним. В той же час мотиви позивача з приводу того, в який спосіб було використано кредитні кошти, і щодо їх протиправного заволодіння сторонніми особами не мають жодного значення для розгляду даної справи, оскільки релігійна організація стороною договору не була, кредитні кошти для інвестиції будівництва релігійною організацією не надавалися, а відтак вважає позовні вимоги безпідставними. Одночасно, зазначив, що позовні вимоги заявлені після спливу загальної позовної давності, а тому просить застосувати наслідки спливу строку на звернення до суду з даним позовом, та відмовити в його задоволенні. В останні судові засідання представник відповідача не зявився повторно, про час та місце розгляд справи був повідомлений у встановленому законом порядку, причин своєї неявки суду не повідомив, а тому суд вважає за можливе завершувати розгляд справи у його відсутності. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з аналогічних підстав, суду показав, що пастор церкви «Посольство Боже» двічі приходив до них до дому, провадив з його дочкою розмови в ході якої наголошував на складному матеріальному становищі в державі, пропонував здійснення інвестицій в будівництво релігійною організацією з майбутнім отриманням доходів. Для залучення інвестиційних коштів пропонував отримати кредит. Оскільки дочка була членом вказаної релігійної общини, і пастор, як особа вища за соціальним статусом в її очах була авторитетною, а тому вона сприймала такі твердження пастора безапеляційно. Крім цього, її переконання в резонності тверджень пастора підсилювалося фактом наявності у дочки серйозних проблем із здоровям. Вказав, що особисто він не являвся членом релігійної організації на не відвідував богослужінь, але погодився отримати кредит на прохання дочки, яка будучи під впливом представників цієї організації запевняла його в необхідності отримання кредиту. Ствердив, що договір він укладав свідомо, оскільки отримані кошти мали передаватися під вищі відсотки представнику релігійної організації і в такий спосіб він хотів отримати дохід та допомогти дочці. Крім цього зазначив, що дійсно ним та позивачем в подальшому укладалися додаткові договори, що було зумовлено ростом курсу іноземної валюти. Оскільки керівництвом релігійної організації кошти отримані в якості інвестування не поверталися, а платежі по кредитних договорах значно зросли, вони змушені були укласти додаткові договори з метою отримання кредитних канікул щодо сплати тіла кредиту. Однак вважає, що на той час вони ще не розуміли про вчинення щодо них шахрайства, пастори їх переконували в тому, що незабаром вони будуть отримувати доходи. На даний час він переконаний, що його дочка на момент укладення договорів перебувала під тиском представників релігійної організації, а також він як батько своєї дочки, який дивлячись на її важкий стан здоровя та невизначеність у матеріальному забезпеченні в майбутньому, погодився на укладення кредитного договору. А тому вважає позовні вимоги підставними. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог з таких підстав. Судом встановлено, що 20.03.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» (правонаступником всіх прав та обовязків якого являється ПАТ «Універсал Банк») та [PERSON] було укладено кредитний договір №049-2008-676 (а.с.8-10 том 1), відповідно до умов якого [PERSON] отримав в кредит грошові кошти в розмірі 55 тис. доларів США по 10.03.2018 року зі сплатою 13,45% річних. В подальшому між сторонами договору укладалися додаткова угода до кредитного договору б/н від 10.05.2009 року та від 18.05.2009 року (а.с.20, 21-26 том 1), відповідно до яких змінювалася процентна ставка за користування кредитними коштами, умови та порядок погашення залишку кредитної заборгованості. В забезпечення взятих на себе [PERSON] кредитних зобовязань, між Банком та [PERSON], а також [PERSON] було укладеного договори поруки від 20.03.2009 року (а.с.11-12, 13-14 том 1), із подальшими змінами та доповненнями до них додатковими угодами від 18.05.2009 року (а.с.27-30 том 1) відповідно до яких [PERSON] та [PERSON] зобовязалися відповідати перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, за всіма зобовязаннями останнього за основним договором, включаючи повернення основної суми боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пеніта інших штрафних санкцій, передбачених умовами основного договору. Крім цього, 20.03.2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, посвічений приватним нотаріусом [PERSON] (а.с.15-16 том 1), із змінами та доповненнями у додатковому договорі №1 від 19.05.2009 року (а.с.17-19), відповідно до умов якого [PERSON] передала Банку в іпотеку належну їм на праві власності квартиру [ADDRESS]. Позивач [PERSON] оскаржуючи укладені нею договір поруки від 20.03.2008 року із наступними змінами договором від 18.05.2009 року, договір іпотеки від 20.03.2008 року із наступними доповненнями договором від 19.05.2009 року, вважає їх недійсними в силу того, що такі вчинені під впливом насильства. Дійсно, у відповідності до ч.1 ст. 231 ЦК України правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Однак, вирішуючи питання про підставність позовних вимог суд враховує, що відповідно до положень ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (ст. 253 ЦК України). У відповідності до вимог ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як встановлено судом, і вказані обставини визнаються стороною позивача, на момент укладення спірних договорів позивач була присутня, з умовами договорів поруки та іпотеки була ознайомлена, їх власноручно підписувала. Відтак, оскільки позивач будучи ознайомленою з умовами оскаржуваних договорів, порядком їх виконання, та розуміючи факт їх укладення в момент підписання, суд приходить до переконання, що перебіг позовної давності для вимог позивача про визнання цих договорів недійсними розпочався з моменту укладення нею цих договорів, та на момент звернення до суду сплив. При цьому посилання позивача на ту обставину, що перебіг позовної давності для заявлених нею вимог розпочався лише з моменту проведення у 2013-2014 роках судово-психологічної експертизи, відколи вона дізналася про факт вчинення над нею психологічного насильства, а що до цього вона тривалий час перебувала під впливом такого тиску і не знала про порушене її право, не заслуговують на увагу суду, оскільки представлені суду стороною позивача висновки психологічної експертизи, в тому числі від 25.02.2013 року (а.с.31-34 том 1), від 30.07.2014 року (а.с.149-157 том 1), від 20.01.2016 року (а.с.91-105 том 2) є лише доказами у кримінальному провадженні, що підтверджують чи спростовують факт перебування [PERSON], [PERSON] в період укладення спірних договорів під дією сугетивного (маніпулятивного, повязаного з навіюванням) впливу на психіку, однак жодним чином не підтверджують обставин про те, що позивач до моменту здійснення експертизи перебувала під таким впливом та не могла захистити своє порушене право шляхом звернення з відповідним позовом до суду про визнання оскаржуваних договорів недійсними. В той же час суд враховує, що з даних в судовому засіданні пояснень третьої особи [PERSON], які не спростовані жодною із сторін, встановлено, що з моменту укладення кредитного договору, договорів поруки та іпотеки, позичальнику за кредитним договором було достеменно відомо про зобовязання за цим кредитним договором, такі він певний час належним чином виконував погашаючи відсотки за рахунок частини кредитних коштів, які він розмістив на депозит. Згодом, після значного зростання курсу іноземних валют, саме на його прохання банком було погоджено внесення змін до кредитного договору, договорів поруки та іпотеки, з метою надання кредитних канікул на рік із звільненням від щомісячних платежів по тілу кредиту. З наведеного випливає, що в травні 2009 року, через рік після укладення первинного кредитного та забезпечувальних договорів, як позичальник, так і позивач, як поручитель та іпотекодавець, з власної ініціативи уклали договори про внесення змін до кредитного договору, договорів поруки та іпотеки, з метою зменшення навантаження по кредитних зобовязаннях, які в силу матеріальної скрути основний позичальник за кредитним договором не мав можливості виконувати. На переконання суду вказані обставини свідчать про те, що позивач, як на момент укладення первісних договорів поруки та іпотеки, так і укладення договорів про внесення змін в ці договори була належним чином повідомлена про обсяг своїх прав та обовязків за умовами договорів, а відтак вважаючи, що такими були порушені її права вправі була у межах визначеного законом строку захистити своє право шляхом звернення з відповідним позовом до суду. Одночасно суд не приймає до уваги посилання позивача про те, що вона з моменту укладення договорів і в подальшому протягом тривалого часу перебувала під психологічним впливом сторонніх осіб, що перешкоджало їй усвідомити факт порушеного свого права, оскільки такі обставини, у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, позивачем не доведені перед судом жодними належними та допустимими доказами. При цьому, як зазначив в судовому засіданні третя особа [PERSON], у 2010 року позивач вийшла заміж за громадянина іноземної держави та переїхала проживати в Бразилію, де знаходиться по даний час. Наведені обставини, на переконання суду, підтверджують той факт, що позивач як мінімум з 2010 року не могла перебувати під психологічним впливом сторонніх осіб, які на її думку шляхом насильства її спонукали до укладення оскаржуваних договорів. Крім цього, як встановлено в ході судового розгляду позивач у 2011 році вже зверталася до суду та оспорювала кредитний договір укладений 20.03.2008 року між [PERSON] та ПАТ «Універсалбанк», додаткові угоди до нього, а також іпотечний договір з інших правових підстав і рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 27.12.2011 року у задоволенні позову їй було відмовлено. З даним позовом до суду вона звернулася лише в червні 2015 року, тобто вже по спливу 3-х річного строку і після постановлення вказаного рішення суду. Також суд враховує, що рішенням Сихівського районного суду м. Львова від 18.04.2012 року задоволено позов ПАТ «Універсал Банк» та стягнуто з [PERSON], [PERSON], [PERSON] заборгованість за вказаним кредитним договором. Вказане рішення відповідачі у справі оскаржували, але ухвалою апеляційного суду Львівської області від 10.12.2012 року вказане рішення залишено без змін. За таких обставин, суд вважає, що позивач безпідставно стверджує, що про порушене право їй не було відомо, а оскільки нею заявлено позов після спливу загальної позовної давності, при цьому поважних причин звернення до суду із позовом після спливу позовної давності не наведено, і посилання позивача на переривання перебігу позовної давності не заслуговують на увагу суду, а відповідач настоює на застосуванні наслідків спливу позовної давності до спірних правовідносин, тому суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити за спливом позовної давності. У звязку із відмовою в задоволенні позову, у відповідності до положень ст. 88 ЦПК України, понесені позивачем судові витрати з відповідача не стягувати.

Outcome: dismissed