Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Позивач, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог (а.с. 36), звернувся до суду з позовною заявою до відповідача про стягнення невиплаченої заробітної плати, в обґрунтування вимог якої зазначив, що 31.12.2015 його було прийнято на роботу до Державного підприємства «Скадовський морський торгівельний порт» змінним помічником капітана. 10.09.2018 він написав заяву про звільнення за власним бажанням у звязку з невиконанням роботодавцем законодавства про працю (невиплата заробітної плати з квітня 2018 року). 17.09.2018 його звільнено. Проте при звільненні, відповідачем не виплачено йому заборгованість по заробітній платі, по недотриманому харчуванню та вихідну допомогу. З підстав наведеного просив стягнути з відповідача заборгованість по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі в розмірі 20926,61 грн., середній заробіток за час затримки виплат в розмірі 8312,76 грн., вихідну допомогу в розмірі 17688,51 грн., суму недоотриманого харчування в розмірі 8177,64 грн., а також моральну шкоду в розмірі 50000 грн., що виразилась в постійному поганому почутті через недоїдання, необхідність шукати кошти в борг, що принижувало почуття самоповаги. Ухвалою Скадовського районного суду Херсонської області від 30.10.2018 по справі відкрито провадження, розгляд справи постановлено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 15-16). Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав у ній викладених. Представником відповідача 19.11.2018 подано відзив на позовну заяву, в яких, посилаючись на невірність розрахунку середнього заробітку за час затримки виплат, необґрунтованості вимог про стягнення недоотриманого харчування та недоведеність заподіяння моральної шкоди, просив відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог. В судове засідання 28.01.2019 ДП «Скадовський морський торговельний порт» явку представника в судове засідання не забезпечено. Заслухавши доводи представника позивача, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до наступних висновків. Кожна особа має право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним\~кодексом України (далі ЦПК України), звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина 1 статті 4\~ЦПК України). Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частинами 1 та 3 статті 13\~ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом (частини 1, 2 статті 12\~ЦПК України). Відповідно до частини 1 статті 81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 10.09.2018 [PERSON] на імя в.о. директора ДП «Скадовський морський торгівельний порт» написав заяву про звільнення за власним бажанням з 10.09.2018 відповідно до абзацу 3 статті 38 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України), а саме невиконання роботодавцем законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору, яка зареєстрована 10.09.2018 за № 39 (а.с. 4). У відповідності до наказу № 71 від 13.09.2018, у звязку із звільненням [PERSON], проведено інвентаризацію (а.с. 5). Як вбачається з копії наказу № 220 від 17.09.2018, [PERSON] 17.09.2018 звільнено за власним бажанням згідно статті 38 КЗпП України (а.с. 6). Зі змісту виданої [PERSON] довідки № 732 від 17.09.2018 вбачається, що сума розрахункових по заробітній платі, в звязку із звільненням, станом на 17.09.2018 складає всього до отримання 29679,51 грн. (а.с. 7). Як зазначив позивач у позовній заяві, 05.10.2018 та 09.10.2018 йому частково сплачено заборгованість, а саме заробітну плату за квітень і травень в розмірі 4336,06 грн. та 4416,83 грн., тому розмір заборгованості по заробітній платі позивачем вказано до стягнення за мінусом вказаних коштів. Статтею 43\~Конституції України передбачено, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно з положеннями частини 1 статті 94 КЗпП України, заробітна плата являє собою винагороду, обчислену, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини 1 статті 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За змістом частини 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, встановлені статтею 116 КЗпП України. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. В частині 1 статті 117\~КЗпП України зазначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За змістом частини 3 статті 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Згідно зі статтею 44 КЗпП України, при припиненні трудового договору внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39 цього Кодексу) працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідачем при звільнені позивача не були дотримані вищевказані вимоги статей 47, 116 КЗпП України, а тому, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача: «заборгованості по нарахованій, але невиплаченій заробітній платі в розмірі 20926,61 грн., середнього заробітку за час затримки виплат в розмірі 8312,76 грн., вихідної допомоги в розмірі 17688,51 грн. підлягають задоволенню в межах заявлених позивачем вимог, оскільки після надання на запит суду довідки про заборгованість відповідача перед позивачем з виплати заробітної плати, в якій розмір вказаної заборгованості зазначено 21 030,07 грн. (а.с. 45), представник позивача правом збільшити позовні вимоги в цій частині не скористався. Відповідачем, зазначаючи у відзиві про незгоду із розрахунком позивача щодо середнього заробітку за час затримки, іншого розрахунку суду не надано. При цьому, судом було витребувано відомості про розмір заробітної плати помісячно отриманої позивачем за останні три місяці, що передували дню звільнення із зазначенням кількості фактично відпрацьованих днів, видів виплат (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій тощо) (а.с. 52). Разом з тим, відповідачем у встановлений судом строк вказаних відомостей не надано, тому суд погоджується із розрахунком позивача в цій частині. При вирішенні питання обґрунтованості позовної заяви в частині стягнення недоотриманого харчування суд виходить з наступного. Частиною 1 статті 77 та частиною 2 статті 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 18.10.2018 [PERSON] Державним підприємством «Скадовський морський торгівельний порт» видано довідку із зазначенням, що за період роботи з 31.12.2015 по 17.09.2018 нарахування сум по харчуванню не проводилось (а.с. 8). Суд не приймає в якості доказу на підтвердження наявності заборгованості недоотриманого харчування копію розрахункової відомості (а.с. 9), оскільки вона не містить підпису бухгалтера, тому не є належним доказом на підтвердження вказаних обставин. Інших доказів, які б вказували на наявність заборгованості по недоотриманому харчуванню, суду не надано. З огляду наведеного позовні вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Доводи відповідача наведені у відзиві щодо необґрунтованості вказаних позовних вимог через наявність судового рішення з цього приводу, судом не приймаються з огляду на відмінність підстав позовних заяв, що розглядається судом та по якій ухвалено рішення Скадовським районним судом Херсонської області від 10.05.2018 (а.с. 33-34). При вирішенні питання обґрунтованості позовної заяви в частині стягнення моральної шкоди суд виходить з наступного. Згідно з пунктом 1 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України №\~4\~від 31.03.1995\~«Про судову\~практику в\~справах про\~відшкодування моральної\~(немайнової)\~шкоди» (далі Постанова) слід звернути увагу судів на те, що встановлене Конституцією та законами України право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Тому суди повинні забезпечити своєчасне, у повній відповідності із законом, вирішення справ, пов'язаних з відшкодуванням такої шкоди. За змістом пункту 3 Постанови, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з пунктом 13 Постанови, судам необхідно враховувати, що відповідно до статті 237-1\~КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Судом вважає, що діями відповідача були порушені права позивача на отримання плати за свою працю, чим завдано йому моральної шкоди, оскільки фактично позбавив можливості задовольняти необхідні життєві потреби про що позивачем зазначено у позовній заяві. Однак, врахувавши характер та тривалість страждань позивача, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що розмір моральної шкоди визначений позивачем дещо завищений, не відповідає фактичним обставинам її заподіяння. У звязку з цим позовна заява в цій частині підлягає задоволенню частково, в розмірі 5 000 грн. і підлягає стягненню з відповідача. Відповідно до положень статті 141 ЦПК\~України з\~відповідача на\~користь держави\~підлягає стягненню\~судовий збір\~пропорційно розміру\~задоволених позовних\~вимог у\~сумі 600 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви про стягнення заробітної плати.

Outcome: partial