Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-08 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду із позовом до відповідачів [PERSON] міської ради, [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] про визнання незаконним та скасування додатку 4 до рішення [PERSON] міської ради №2209 від 24.12.2008 року, визнання недійсним державного акту від 13.03.2009 року, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач [PERSON] являється співвласником квартири №206, позивач [PERSON] власником квартири №1, позивач [PERSON] власником квартири №139, позивач [PERSON] співвласником квартири №92, що знаходяться у будинку №36 по вул. І. Бевза в м. Вінниці. Відповідно до рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів від 23.04.1981 року №286 було відведено земельну ділянку під будівництво житлового будинку по вул. Івана Бевза, 36 з вилученням земельних ділянок з послідуючим знесенням житлових будинків та відселенням мешканців, відповідно до проекту забудови. Крім того, згідно рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів від 23.09.1982 року №606 вирішено вилучити на підставі ст.38 ЗК УРСР земельну ділянку, зокрема, за адресою: вул. Лисенка, 19, м. Вінниця, з послідуючим знесенням житлового будинку та відвести відповідну земельну ділянку під капітальне будівництво згідно проекту забудови. Як вбачається з рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів від 28.12.1989 року №447 «Про заселення житлового будинку по вул. І. Бевза, 36» співвласниками житлового будинку по вул. Лисенка, 19 в м. Вінниці являлись [PERSON], [PERSON], [PERSON], на виконання вищезазначеного рішення яким були надані квартири в багатоквартирному житловому будинку, що також додатково підтверджується рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів від 22.10.1992 року №578. Однак, як стало відомо позивачам, незважаючи на рішення про вилучення земельної ділянки з майбутнім знесенням будинку за адресою: вул. Лисенка, 19, м. Вінниця, відповідно до рішення [PERSON] міської ради №2209 від 24.12.2008 року відповідачу [PERSON] було передано у власність зазначену земельну ділянку, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. На підставі вказаного рішення відповідачу [PERSON] було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №612942, виданий [PERSON] міською радою та Управлінням Держкомзему у м. Вінниці Вінницької області 13.03.2009 року, на земельну ділянку, площею 0,0976 га у межах згідно з планом, що розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Лисенка, 19, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Відповідно до технічної документації, що розроблена на замовлення відповідача [PERSON] вбачається, що згідно рішення третейського суду при асоціації «Правовий центр підприємництва» від 12.10.2005 року визнано дійсним договір купівлі-продажу 93/100 частини домоволодіння за адресою: вул. Лисенка, 19, м. Вінниця, укладений між [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Крім того, технічна документація на вказану земельну ділянку була розроблена на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів від 10.01.1956 року №1/35 про реєстрацію за землекористувачами земельної ділянки. Таким чином, рішенням [PERSON] міської ради №2209 від 24.12.2008 року було затверджено технічну документацію та передано земельну ділянку [PERSON] у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. Лисенка, 19 у м. Вінниці без врахування рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів від 23.09.1982 року №606, яким вирішено відвести земельну ділянку, площею 0,6000 га, згідно проекту забудови по вул. І. Бевза, 36 в м. Вінниці, та вилучено вказану земельну ділянку з послідуючим знесенням житлового будинку на підставі ст.38 ЗК УРСР. Як вбачається з проекту забудови спірна земельна ділянка, що передана у власність відповідачу, передбачалась під благоустрій багатоквартирного будинку №36 по вул. І. Бевза в м. Вінниці, а саме будівництво дитячого майданчика. Тому, з урахуванням вищевикладеного та положень ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.152 ЗК України при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем не були враховані вказані обставини, що стали підставою для звернення позивачів до суду з даним позовом, в якому просили визнати незаконним та скасувати додаток 4 до рішення [PERSON] міської ради від 24.12.2008 року №2209; визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №612942, виданий [PERSON] міською радою та Управлінням Держкомзему у м. Вінниці Вінницької області 13.03.2009 року [PERSON], на земельну ділянку, площею 0,0976 га у межах згідно з планом, що розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Лисенка, 19, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та їх представник адвокат [PERSON], який також представляє інтереси позивача [PERSON], позовні вимоги підтримали та просили суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача [PERSON] міської ради за довіреністю [PERSON] позовні вимоги визнав повністю та не заперечував проти задоволення позову. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив в задоволенні позову відмовити у звязку з безпідставністю. Третя особа без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] до судового засідання не зявився із невідомих суду причин, хоча про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Заслухавши пояснення сторін, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що позивач [PERSON] являється власником 1/4 частки квартири [ADDRESS], згідно свідоцтва, виданого виконкомом [PERSON] міської ради 16.09.2004 року на підставі рішення виконкому [PERSON] міської ради від 16.09.2004 року №1740 (а.с.7). Позивач [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS], згідно свідоцтва на право власності на житло, виданого виконкомом [PERSON] міської ради 26.12.1996 року на підставі рішення виконкому [PERSON] міської ради від 26.12.1996 року №1022 (а.с.9). Позивач [PERSON] являється співвласником квартири [ADDRESS], згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом [PERSON] міської Ради народних депутатів 22.04.1993 року на підставі рішення виконкому [PERSON] міської Ради народних депутатів від 22.04.1993 року №282 (а.с.10). Позивач [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS], згідно свідоцтва на право власності на житло, виданого виконкомом [PERSON] міської ради 03.07.1998 року на підставі рішення виконкому [PERSON] міської ради від 03.07.1998 року №899 (а.с.11). Відповідно до рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів від 23.04.1981 року №286 «Про відведення земельної ділянки Державному проектному інституту під будівництво 9-поверхового 173-квартирного житлового будинку по вул. Івана Бевза» вирішено відвести Державному проектному інституту під будівництво 9-поверхового 178-квартирного житлового будинку земельну ділянку, площею 0,6 га по вул. Івана Бевза з вбудовано-прибудованим приміщенням побутового обслуговування; вилучити на підставі ст.38 Земельного Кодексу УРСР земельні ділянки, що значаться на генеральному плані за домоволодіннями по вул. Івана Бевза №36, по вул. Лисенка, №21, 25 з послідуючим знесенням житлових будинків (а.с.12-14). Окрім того, згідно рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів від 23.09.1982 року №606 «Про надання дозволу на проектування та відведення земельних ділянок управлінню капітального будівництва виконкому на житлове будівництво» відведено управлінню капітального будівництва виконкому під житлове будівництво 9-поверхового 216-квартирного великопанельного житлового будинку земельну ділянку, площею 1,5 га по вул. Лисенка; вилучено на підставі ст.38 ЗК УРСР земельні ділянки, що значаться по генеральному плані за домоволодіннями по вул. Лисенка, в тому числі і за домоволодінням по вул. Лисенка, 19, з послідуючим знесенням житлових будинків (а.с.15-19). Як вбачається з рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів від 28.12.1989 року №447 «Про заселення житлового будинку по вул. І. Бевза, 36» співвласниками житлового будинку по вул. Лисенка, 19 в м. Вінниці являлись [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], на виконання вищезазначеного рішення яким були надані квартири в багатоквартирному житловому будинку (а.с.15-21), що також додатково підтверджується рішенням виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів від 22.10.1992 року №578 «Про заселення 80 квартирного житлового будинку №36 по вул. І. Бевза» (а.с.22-31). Однак, як вбачається з пояснень позивачів та їхнього представника в судовому засіданні у 2015 році позивачам стало відомо, що незважаючи на рішення про вилучення земельної ділянки з майбутнім знесенням будинку за адресою: вул. Лисенка, 19, м. Вінниця, відповідно до рішення [PERSON] міської ради №2209 від 24.12.2008 року, а саме додатку 4 до вказаного рішення (а.с.135-136), відповідачу [PERSON] затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку [PERSON] на вул. Лисенка, 19, площею 976 кв.м., та передано вказану земельну ділянку безоплатно у власність відповідачу для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. В послідуючому на підставі вказаного рішення відповідач [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №612942, виданий [PERSON] міською радою та Управлінням Держкомзему у м. Вінниці Вінницької області 13.03.2009 року, на земельну ділянку, площею 0,0976 га у межах згідно з планом, що розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Лисенка, 19, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (а.с.105), що також підтверджується змістом листів Департаменту архітектури, містобудування та кадастру [PERSON] міської ради від 29.05.2015 року №М-01-31531/5-05-8 (а.с.32) та виконавчого комітету [PERSON] міської ради від 15.10.2015 року №Ко-01-91615/1-00-10 (а.с.34). Так, як вбачається із технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право [PERSON] на земельну ділянку, що розташована по вул. Лисенка, 19 на території [PERSON] міської ради (а.с.106-137), згідно рішення третейського суду при асоціації «Правовий центр підприємництва» від 12.10.2005 року визнано дійсним договір купівлі-продажу 93/100 частини домоволодіння за адресою: вул. Лисенка, 19, м. Вінниця, укладений між [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]; визнано право власності на домоволодіння під №19 по вул. Лисенка у м. Вінниці за [PERSON] (а.с.119-123). Окрім того, зі змісту технічної документації вбачається, що остання була розроблена на підставі рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів від 10.01.1956 року №1/35, згідно якого за будинком №19 по вул. Лисенка в м. Вінниці закріплювалась земельна ділянка в розмірі 976 кв.м. Таким чином, з огляду на вищевикладене, рішенням [PERSON] міської ради №2209 від 24.12.2008 року було затверджено технічну документацію та передано земельну ділянку [PERSON] у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд по вул. Лисенка, 19 у м. Вінниці без врахування рішення виконавчого комітету [PERSON] міської ради народних депутатів від 23.09.1982 року №606, яким відведено Державному проектному інституту під будівництво 9-поверхового 178-квартирного житлового будинку земельну ділянку, площею 0,6 га по вул. Івана Бевза з вбудовано-прибудованим приміщенням побутового обслуговування та вилучено останню на підставі ст.38 ЗК УРСР. Отже, фактично відбулось надання відповідачем [PERSON] міською радою у власність відповідачу [PERSON] вилученої земельної ділянки за рахунок земельної прибудинкової території багатоквартирного житлового будинку без її вилучення. Згідно ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Відповідно до ч.5 ст.116 ЗК України земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. У відповідності до п.4 ч.1 ст.1 Закону України «Про особливості здійснення права власності в багатоквартирному будинку» прибудинкова територія територія навколо багатоквартирного будинку, визначена на підставі відповідної містобудівної та землевпорядної документації, у межах земельної ділянки, на якій розташовані багатоквартирний будинок і належні до нього будівлі та споруди, що необхідна для обслуговування багатоквартирного будинку та задоволення житлових, соціальних і побутових потреб власників (співвласників та наймачів (орендарів) квартир, а також нежитлових приміщень, розташованих у багатоквартирному будинку. Як вбачається з проекту забудови спірна земельна ділянка, що передана у власність відповідачу, передбачалась під благоустрій багатоквартирного будинку №36 по вул. І. Бевза, а саме будівництва дитячого майданчика, що не заперечувалось представником відповідача [PERSON] міської ради в судовому засіданні. Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 ЗК України шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту (стаття 16 ЦК України). Розглядаючи позови про захист прав власників земельних ділянок і землекористувачів (про усунення перешкод у користуванні ними тощо), суд має перевіряти законність рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки іншій особі без вилучення (викупу) її в позивача в установленому порядку і за наявності для цього підстав ухвалювати рішення про його недійсність (п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ»). Згідно ч.1 ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Окрім того, законодавцем у п. «г» ч.3 ст.152 ЗК України також визначено такий спосіб захисту громадян та юридичних осіб на земельні ділянки як визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Таким чином, з урахування вищевикладеного та положень ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст.152 ЗК України при прийнятті оскаржуваного рішення відповідачем [PERSON] міською радою не були враховані вказані обставини, а тому підлягає визнанню незаконним та скасуванню додаток 4 до рішення [PERSON] міської ради від 24.12.2008 року №2209, оскільки останній суперечить чинному законодавству та порушує законні права та інтереси позивачів. Враховуючи вищевикладене та те, що судом визнано незаконним та скасовано додаток 4 до рішення [PERSON] міської ради від 24.12.2008 року №2209, на підставі якого відповідач [PERSON] отримав державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №612942, виданий [PERSON] міською радою та Управлінням Держкомзему у м. Вінниці Вінницької області 13.03.2009 року, на земельну ділянку, площею 0,0976 га у межах згідно з планом, що розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Лисенка, 19, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, правова підстава для видачі державного акту відповідачу [PERSON] на спірну земельну ділянку відпала. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 Постанови від 16.04.2004 року №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», виходячи з положень статей 8, 124 Конституції України, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками; про визнання недійсними угод купівлі-продажу, дарування, застави, обміну, ренти земельних ділянок, договорів довічного утримання, за якими набувачеві передаються у власність земельні ділянки, укладених із порушенням встановленого законом порядку. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватись як зазначені рішення, угоди на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце уразі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішень чи угод. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таку саму правову позицію було висловлено Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України в постанові від 26.09.2012 року у справі №6-103цс12, та від 04.06.2014 року у справі №6-46цс14. Згідно п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», закон встановлює з поміж інших також такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним державного акту. Статтею 152 ЗК України встановлено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст.ст.125, 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент прийняття [PERSON] міською радою оскаржуваного рішення) право власності [PERSON] на земельну ділянку виникло з моменту державної реєстрації цього права та відповідно посвідчувалось державним актом на право власності на земельну ділянку. Таким чином, оскільки зазначені норми встановлювали нерозривний звязок між виникненням права власності на земельну ділянку з обовязковим одержанням її власником державного акта, який посвідчував право власності та відповідно обовязковою державною реєстрацією свого права власності, оскільки право власності виникало (та виникає) саме з моменту державної реєстрації цих прав, то суд на підставі зазначених норм приходить до висновку, про визнання недійсним державного акта, виданого [PERSON], оскільки право власності останнього в момент реєстрації виникло на підставі виданого згідно (скасованого на даний час судовим рішенням) додатку 4 до рішення [PERSON] міської ради від 24.12.2008 року №2209державного акту. Тобто відпала правова підстава для видачі державного акту. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий (правова позиція Верховного Суду України від 25.06.2014 року у справі № 6-67цс14). Висновок про те, що держаний акт про право власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення органу, на підставі якого такий акт видано, міститься й у постановах Верховного Суду України від 18.09.2013 року (справа №6-12цс13) та від 23.10.2013 року (справа №6-93цс13). А тому, з огляду на вищевикладене, підлягає визнанню недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ №612942, виданий [PERSON] міською радою та Управлінням Держкомзему у м. Вінниці Вінницької області 13.03.2009 року [PERSON], на земельну ділянку, площею 0,0976 га у межах згідно з планом, що розташована за адресою: м. Вінниця, вул. Лисенка, 19, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд. Що ж стосується думок та тверджень представника відповідача [PERSON] в судовому засіданні про те, що позивачами пропущено загальний трирічний строк позовної давності для звернення до суду за захистом свого порушеного права, що є підставою для відмови у задоволенні позову останніх, то суд дані твердження не приймає до уваги та вважає останні безпідставними, оскільки, як вбачається з матеріалів справи про своє порушене право позивачі дізнались у 2015 році, в той час як належних та допустимих доказів, які б свідчили про протилежне, стороною відповідача суду не надано. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що вимоги позивачів знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому підлягають задоволенню. Судові витрати залишити за позивачами. На підставі викладеного,

Outcome: approved