Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом на частку в праві спільної часткової власності на нерухоме майно. В заяві зазначила, що 25 жовтня 2010 року сталася смерть батька позивача [PERSON], який був учасником права спільної сумісної власності на будинок № 29-А по вул. Молочній в м. Запоріжжі. Вказане майно батько набув під час перебування в шлюбі з [PERSON], з якою позивача не повязують відношення кровної спорідненості. 18 липня 2017 року померла [PERSON] Майно, яке набуте під час шлюбу, є предметом спільної сумісної власності подружжя, частки яких є рівними. Таким чином, після смерті батька позивача відкрилась спадщина на Ѕ частину означеного нерухомого майна. Позивач як спадкоємець першої черги за законом у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте свідоцтва про право на спадщину не отримала, оскільки нотаріус відмовила їй в цьому, хоча й у відсутність постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, пославшись на те, що вчинення означеної дії унеможливлює та обставина, що за життя дружини [PERSON] не було отримано її згоди на визначення розміру частки померлого [PERSON] у праві спільної власності подружжя. Що стосується самої [PERSON], вона вважається такою, що прийняла спадщину, оскільки на час смерті спадкоємця постійно проживала разом із ним, хоча й не зверталась з заявою до нотаріальної контори. Таким чином, отримані спадкоємцями [PERSON] частки в праві спільної власності на спадкове майно становлять ј частину будинку № 29-А по вул. Молочній. У звязку з викладеним позивач просить про визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] на ј частину зазначеного нерухомого майна. В судове засідання позивач не зявилася, її представник надала письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову та вирішення справи без її участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Представник відповідача звернулася з аналогічною заявою, яка містить визнання позову. Зазначені обставини в силу ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для вирішення справи у відсутність учасників справи. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, з наступних міркувань. Судом встановлено, що 25 жовтня 2014 року сталася смерть батька позивача [PERSON], який був учасником права спільної сумісної власності подружжя на будинок № 29-А по вул. Молочній в м. Запоріжжі на підставі договору купівлі-продажу від 28.08.1990 року (а. с. 5, 10-11). Вказане право зареєстроване за дружиною [PERSON] [PERSON], яка померла 18 липня 2018 року (а. с. 51). Після смерті [PERSON] до нотаріальної контори у встановлений законом шестимісячний строк, а саме: 24 грудня 2010 року, із заявою про прийняття спадщини звернулася позивач (а. с. 39), яка не отримала свідоцтва про право на спадщину через відмову державного нотаріуса (а. с. 7-8). Право спільної сумісної власності подружжя внормовано статтею 60 СК України, відповідно до якої майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині і чоловіку на праві спільної сумісної власності. Виходячи з викладеного, придбаний подружжям [PERSON] житловий будинок № 29-А по вул. Молочній в м. Запоріжжі є предметом їхньої спільної сумісної власності. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. За змістом ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ст. 357 ЦК частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Частки подружжя в праві спільної власності подружжя є рівними в силу ст. 70 СК України. З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що спільну власність подружжя у звязку із застосуванням правовідносин, які виникають при спадкуванні, можна вважати частковою, а частки подружжя в праві спільної власності рівними. За змістом ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до наведеного положення цивільного законодавства позивач є спадкоємцем першої черги за законом померлого [PERSON] Право на спадкування здійснюється шляхом прийняття спадщини. Фізична особа, яка в силу ст. 12 ЦК України є вільною у здійсненні своїх прав, вправі прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст. 1268 ЦК України). Згідно із ст. ст. 1269, 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини протягом шестимісячного строку, який починається з часу відкриття спадщини. Виключення з цього порядку становлять спадкоємці, які: 1) постійно проживали із спадкодавцем на час відкриття спадщини та 2) протягом встановленого статтею 1270 цього Кодексу не заявили про відмову від неї. Такі спадкоємці вважаються такими, що прийняли спадщину (ст. 1268 ЦК України). \~ \~ \~ \~Задовольняючи позов, суд зважає на ті обставини, що [PERSON], яка є спадкоємцем за законом першої черги [PERSON] здійснила право на спадкування, звернувшись у встановлений статтею 1269 ЦК України строк до нотаріальної контори. Інший спадкоємець дружина померлого, - постійно проживаючи із спадкодавцем на момент відкриття спадщини, також вчинила дії, що свідчать про прийняття спадщини і передбачені наведеною статтею 1269 ЦПК України. З урахуванням викладеного кожна із спадкоємиць прийняла у спадщину по Ѕ частині майна, на яке відкрилась спадщина, а саме: по 1/4 частині будинку № 29-А по вул. Молоченій в м. Запоріжжі. Діючи добросовісно і розумно, позивач здійснила дії, спрямовані на реалізацію права на спадкування, а неможливість отримання свідоцтва про право на спадщину з незалежних від її волі причин, не може бути підставою для відмови в отриманні судового захисту. Встановлені судом обставини справи і відповідні їм правовідносини підтверджуються сукупністю вивчених судом фактичних даних, що дає суду всі підстави для ухвалення рішення на користь позивача.

Outcome: approved