Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, у якому зазначила, що 04.08.2006 року між нею та АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено кредитний договір № 014/17-15/1241-35, за яким вона отримала 59000 доларів США. Між нею та банком було укладено договір в іноземній валюті, договір є незаконним. Тому просить його визнати недійсним. В судовому засіданні представник позивача на задоволенні позову наполягає, на підставах, викладених в ньому. В судовому засіданні представник відповідача пояснив, що кредитний договір повністю відповідає вимогам законодавства. Тому просить відмовити у задоволенні позову. 3-тя особа в судове засідання не з'явилася. Сторони не заперечують проти розгляду справи за його відсутністю. Суд, вислухавши доводи сторін, вивчивши матеріали справи, вважає що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що 04.08.2006 року між [PERSON] та АППБ «Аваль», правонаступником якого є ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», було укладено кредитний договір № 014/17-15/1241-35, за яким вона отримала 59000 доларів США. Факт отримання коштів визнаний сторонами. Суд не приймає доводи позову про незаконність договору через те, що він не відповідає Закону України «Про захист прав споживачів» та ЦК України, банк не мав права укладати договір в валюті, у сторін не було індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення валютних операції, через наступне: Відповідно до ст.ст.1054, 1055 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Як вбачається зі ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Всі умови договору з моменту його укладання стають однаково обовязковими для виконання сторонами, тобто сторони по справі підписавши кредитний договір встановили факт досягнення згоди між собою, щодо усіх істотних умов кредитного договору. Відповідно до п.2 ст.524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобовязання в іноземній валюті, підписуючи вищевказаний кредитний договір сторони визначили, що кредитні кошти надаються в іноземні валюті, а саме доларах США. Згідно зі ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом, тобто обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Здійснення кредитних операцій в іноземній валюті регулюється наступними нормами законодавства: Згідно ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. Ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначає термін «кошти» - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Відповідно до положень ст.ст.47,49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, у тому числі розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Згідно ч.1 ст.19 та ст.47 Закону України «Про банки та банківську діяльність» банк має право здійснювати банківську діяльністю тільки після отримання банківської ліцензії, операції з валютними цінностями здійснюється банками на підставі банківської ліцензії та дозволу на здійснення такого виду операції. Ст.1 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» надання кредитів в іноземній валюті віднесене до валютних операції. Відповідно до п.1.2 «Положення про порядок видачі банком банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції», затвердженого постановою НБУ №275 від 17 липня 2001 року письмовий дозвіл НБУ документ, який видає Національний банк у порядку і на умовах, визначених Законом України «Про банки і банківську діяльність» та цим Положенням, на підставі якого банки мають право здійснювати окремі операції, передбачені ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». П.1.5 Положення визначено, що використання іноземної валюти, як засобу платежу на території України без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями). АППБ «Аваль» мав на час надання кредиту позивачу і має до цього часу і банківську ліцензію і дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями. Відповідно до п. «в»п.4 ст.5 Декрету визначено, що наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, необхідна якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, однак на сьогоднішній день законодавець не визначив межі термінів і сум надання/одержання кредитів в іноземній валюті. Виходячи з наведеного, надання та одержання кредиту в іноземній валюті та сплата процентів за цим кредитом не потребує наявності індивідуальної ліцензії у АППБ «Аваль» на використання іноземної валюти як засобу платежу на території України і АППБ «Аваль» мав необхідні дозвільні документи для здійснення операцій з валютними цінностями. Статтею 627 ЦК України, в редакції, що діяла на час укладення договору, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч.1,3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ст..203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Тому, вказані позивачем у позові обставини не можуть бути передбаченими законом підставами для визнання договорів недійсними.

Outcome: dismissed