Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про зняття арешту з майна. Свої вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником приміщення [ADDRESS] на підставі договору дарування від 10.09.2009р., посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Онищук І.П., зареєстрованим за №1919, що витягом про державну реєстрацію прав КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації». Вказує, що мала намір відчужити вказане приміщення, однак їй було повідомлено, що воно знаходиться під арештом, який накладений постановою державного виконавця ДВС від 23.04.2010, боржником зазначено [PERSON] . Ухвалою суду від 1 липня 2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду, відкрито спрощене позовне провадження, розгляд справи призначено до розгляду у судовому засіданні. Позивач у судове засідання не з`явився, натомість представник позивача подала заяву про розгляд справи за їх відсутності, просила позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачі, які про місце, час та дату розгляду справи повідомлялися, у судові засідання не з`явилися, жодних заяв чи клопотань від них не надходило. Враховуючи, що відповідачі про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток та розміщенням судового оголошення про розгляд справи, а також те, що представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Третя особа у судове засідання не з`явилася, хоча вчасно та належним чином повідомлялася про дату, час та місце розгляду справи. Розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з такого. Судом встановлено, що [PERSON] є власником приміщення [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування від 10 вересня 2009 року, посвідчений приватним нотаріусом Луцького районного нотаріального округу Волинської області Онищук І.П., зареєстрований у реєстрі за №1919 та витягом про державну реєстрацію прав КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» (а.с. 8-11). При цьому, у договорі дарування вказано, що під забороною відчуження (арештом) згідно з витягом №24638047 з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, виданим нотаріусом луцького міського нотаріального округу Онищук І.П. 10.09.2009 відчужуване приміщення не перебуває (а.с. 8). Попереднім власником приміщення була [PERSON] . Маючи намір відчужити вказаний житловий будинок, позивачка дізналася про накладений арешт на нерухоме майно. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна станом на 08.06.2021 арешт на майно - приміщення [ADDRESS] , накладено на підставі постанови державного виконавця Приходько А.П. від 23.04.2010, 18859246, власником майна вказано [PERSON] (а.с. 23). Таким чином, судом встановлено, що на даний час обтяження не зняте, через, що позивач не має можливості скасувати накладений арешт та реалізувати свої права. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. Відповідно до положень ст. 41 Конституції України та ст. 1 Протоколу №1 до Європейської Конвенції з прав людини 1950 року держава Україна гарантує громадянам непорушність їхньої приватної власності. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Наявність заборон на нерухоме майно, є порушенням наведених вище прав власника нерухомого майна, гарантованих йому державою Україна. З врахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовна заява про звільнення майна з-під арешту підлягає до задоволення.

Outcome: approved