Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, який разом із представником підтримала у судовому засіданні, та вимоги мотивує тим, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , відкрилася спадщина на належне їй майно, серед якого: житловий будинок, площею 116,6 кв.м, з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка, площею 0,15 га, з яких 1100 кв.м - для ведення особистого підсобного господарства, та 400 кв.м - для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; земельна ділянка, площею 0,04 га, для ведення особистого селянського господарства (городництва) за адресою: [ADDRESS] . Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] був її син, батько позивача, [PERSON] , котрий прийняв спадщину та отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину майна, зокрема, на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Свідоцтва про право власності на земельні ділянки за вищевказаною адресою [PERSON] не отримував. [INFO] [PERSON] помер. Після смерті останнього, з метою прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, [PERSON] звернулася до Сумської міської державної нотаріальної контори, де отримала свідоцтво про право на спадщину на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Однак, постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 16.12.2019 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину на земельні ділянки, у зв`язку з відсутністю державних актів на них. Тому позивач просить суд встановити факт належності [PERSON] земельної ділянки, площею 0,15 га, з яких 1100 кв.м - для ведення особистого підсобного господарства, та 400 кв.м - для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право власності в порядку спадкування на земельну ділянку, площею 0,15 га, з яких 1100 кв.м - для ведення особистого підсобного господарства, та 400 кв.м - для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; визнати за [PERSON] право на завершення приватизації земельної ділянки в порядку спадкування, площею 0,04 га, для ведення особистого селянського господарства (городництва) за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 10.03.2020 року відкрито загальне позовне провадження в даній цивільній справі та призначено по справі підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 14.07.2020 року закрито підготовче провадження по справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін. Представник Сумської міської ради, повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив справу розглянути без його участі за наявними в ній матеріалами. Представник Сумської міської державної нотаріальної контори Сумської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), будучи сповіщеним про час та місце розгляду справи, до суду не прибув, надав заяву про розгляд справи без його участі. Суд, заслухавши думку учасників провадження та вивчивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , на підставі Договору купівлі-продажу жилого будинку від 08.10.1997 року серія НВ №0258874, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Юморановою В.М., є власником житлового будинку, площею 116,6 кв.м, з надвірними спорудами за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Крім того, на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.10.1997 року серія НВ №0258890, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Юморановою В.М., [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,15 га, з яких 1100 кв.м - для ведення особистого підсобного господарства, та 400 кв.м - для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] (а.с.17-18). Рішеннями Виконавчого комітету Піщанської сільської ради Ковпаківського району м. Суми №32 від 27.07.2000 року та від 05.02.2003 року [PERSON] надано та передано у приватну власність земельну ділянку, площею 0,04 га, за адресою: [ADDRESS] , для ведення городництва (а.с.19-20). [INFO] [PERSON] померла (а.с.7). Єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті останньої був її син [PERSON] , [INFO] (а.с.8,21). 26.05.2010 року [PERSON] отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] , котра померла [INFO] , посвідчене приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Юморановою В.М.; спадщина, на яку видано вказане свідоцтво, складається із: житлового будинку А ІІ, житловою площею 116,6 кв.м, та надвірних будівель і споруд за адресою: [ADDRESS] , що знаходиться на земельній ділянці, яка придбана [PERSON] у власність за Договором купівлі-продажу земельної ділянки від 08.10.1997 року (а.с.22). [INFO] [PERSON] помер (а.с.10). Єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті останнього є його донька [PERSON] , [INFO] (а.с.11,14-15,23). З метою прийняття спадщини та отримання свідоцтва про право на спадщину за заповітом, [PERSON] звернулася до Сумської міської державної нотаріальної контори, де отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , посвідчене державним нотаріусом Сумського міської державної нотаріальної контори Дрюковим О.М. від 16.12.2019 року (а.с.24). Проте, постановою державного нотаріуса Сумського міської державної нотаріальної контори Дрюкова О.М. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16.12.2019 року, [PERSON] відмовлено у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого [INFO] батька - [PERSON] на земельні ділянки площами 0,15 га та 0,04 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю державних актів про право власності на землю, виданих на ім`я [PERSON] (а.с.25-26). Між сторонами виникли спадкові цивільно-правові відносини, що регулюються Земельним та Цивільним кодексами України. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ст. 328 ЦК України). Згідно ст. ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Надані позивачем докази в їх сукупності, котрі були досліджені в судовому засіданні та не спростовані будь-якими іншими доводами, беззаперечно підтверджують факт належності [PERSON] земельної ділянки, площею 0,15 га, з яких 1100 кв.м - для ведення особистого підсобного господарства, та 400 кв.м - для будівництва та обслуговування житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , котра належить власнику на підставі Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 08.10.1997 року серія НВ № 0258890, посвідченого приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Юморановою В.М., у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Згідно ч. 1 ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Частиною 2 статті 1220 ЦК України встановлено, що часом відкриття спадщини є день смерті особи. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті (ст. 1223 ЦК України). Згідно положень ст.ст. 1233, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом положень статті 182 ЦК України до складу спадщини входить лише те нерухоме майно, право на яке зареєстровано в органах, що здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна. Згідно положень ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. З листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 вбачається, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Разом з тим, згідно правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 13.06.2018 року по справі №128/1911/15-ц, якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі статтею 125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім`я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. У разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію земельної ділянки, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати завершення такої приватизації. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачою йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Відповідно до п. 4.15 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно. Пунктом 4.18 Глави 10 вищевказаного Порядку встановлено, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Відповідно до вищевказаного Листа ВССУ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13, якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Як вбачається з матеріалів справи, підставою для відмови [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , була відсутність документів, що посвідчують право власності спадкодавця на спадкове майно (державних актів). Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року. Відповідно до ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно положень ч. 2 та ч. 3 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції від 16.01.2020 року, речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. Таким чином, [PERSON] та [PERSON] не виконали вимоги щодо належної реєстрації свого права власності на спірні земельні ділянки, при цьому це, не вплинуло жодним чином на наявність у них права власності на цей об`єкт, так як державна реєстрація є лише офіційним підтвердженням з боку держави виниклого права. Враховуючи викладене, а також оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наданих позивачем на обґрунтування позовних вимог доводів у їх сукупності, з огляду на відсутність державної реєстрації права власності спадкодавців на земельну ділянку та неможливість реалізації позивачем спадкових прав у нотаріальному порядку щодо спадкування за заповітом після померлого батька, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог у повному обсязі, шляхом визнання за [PERSON] права власності на земельну ділянку, площею 0,15 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , а також права на завершення приватизації земельної ділянки, площею 0,04 га, за вказаною адресою, що на підставі рішення Піщанської сільської ради Ковпаківського району м. Суми від 05.02.2003 року була передана у приватну власність [PERSON] .

Outcome: approved