Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком № 219 по вул. І. Франка в с. Верхній Дорожів Дрогобицького району Львівської області. В обгрунтування позову посилається на те, що вона є власником даного будинку, в якому крім неї зареєстрований її син [PERSON] Проте, відповідач більш як 20 років тому виїхав у Російську Федерацію та фактично у вказаному будинку більше ніколи не проживав. У звязку з тим, що вона змушена надмірно сплачувати комунальні послуги, які нараховуються на [PERSON], просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком № 219 по вул. І. Франка в с. Верхній Дорожів Дрогобицького району Львівської області із зняттям його з реєстраційного обліку. Представник позивача подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Позов підтримує у повному обсязі. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечує.\~\~ Відповідач в судове засідання не зявився, причин неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про слухання справи через оголошення у пресі. В газету Львівська пошта від 15.06.2017 № 46 (1956) було подано оголошення про виклик в судове засідання відповідача [PERSON] За таких обставин суд визнав неявку відповідача не поважною, провівши розгляд справи у його відсутності. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до положень ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обовязки сторін та те, що представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечував, суд, на підставі ч. 1 ст. 224 та відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами та іншими учасниками процесу доказів. А згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Як вбачається із свідоцтва про право власності на нерухоме майно житловий будинок № 219 по вул. І. Франка в с. Верхній Дорожів Дрогобицького району Львівської області на праві приватної власності належить [PERSON]. Згідно витягу з Будинкової книги та Довідки № 150 від 06.02.2017, виданої Верхньодорожівською сільською радою Дрогобицького району Львівської області у вищевказаному будинку, зокрема зареєстрований [PERSON], проте, з 1990 року фактично в ньому не проживає. Відповідно до Акту обстеження фактичного місця проживання від 03.10.2016 № 217, складеного комісією в складі Верхньодорожівського сільського голови [PERSON] та секретаря сільської ради [PERSON], [PERSON] зареєстрований у [INFO], проте, за вказаною адресою не проживає з 1991 року, що також підтверджується письмовими заявами сусідів: [PERSON] та [PERSON]. Згідно зі ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. Відповідно до ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сімї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сімї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом.\~\~ Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сімї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Як розяснив Верховний Суд України, право члена сімї власника жилого будинку (квартири), який не є співвласником, на користування цим будинком (квартирою) згідно зі ст. 156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку (квартирі). Виходячи з цього особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням у належному власникові жилому будинку (квартирі), якщо вона вийшла зі складу сімї останнього і перейшла проживати в інше місце. Крім того, згідно з ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сімї без поважних причин понад один рік. Судом встановлено, що відповідач тривалий час не проживає у [INFO] та не навідується за вказаною адресою. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження поважності причин відсутності [PERSON] у будинку, що належить на праві власності [PERSON] Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази, суд приходить до переконання, що оскільки відповідач не проживає у житлі позивача понад встановлені законом строки, добровільно це житло залишив, не користується ним, не несе витрат по його утриманню, а тому його слід визнати такими, що втратив право користування спірним житловим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. В постанові від 01.03.2016 у справі № 21-5446а15 (825/1335/13-а) ВСУ залишив без змін постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 04.12.2014, якою було скасовано рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 30.03.2010 та задоволено позов: визнано дії відповідача про зняття з реєстрації місця проживання позивачів протиправними; зобовязано управління ДМС вчинити необхідні дії щодо реєстрації обліку та поновити реєстрацію місця проживання позивачів за\~Адресою 1. Тобто спори про зобовязання реєстраційного органу зняти з реєстраційного обліку фізичну особу підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України суд своєю ухвалою закриває провадження у справі, якщо справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Таким чином провадження у справі в частині позову про зобовязання зняти з реєстраційного обліку [PERSON] в будинку № 219 по вул. І. Франка в с. Верхній Дорожів Дрогобицького району Львівської області підлягає закриттю. Крім того, відповідно до абз. 3 ч. 1 ст. 7 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні від 11.12.2003 № 1382-IV зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою.

Outcome: partial