Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-12 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, покликаючись на те, що з він працював на посаді радника директора ДП «Львівський державний завод «Лорта». Наказом №302 від 12 червня 2017 року його звільнено з даної посади. Однак, під час звільнення не дотримано його процедуру, наказ №302 від 12 червня 2017 року, а відтак його звільнення є незаконним. Даний наказ відповідачем було винесено відповідачем, хоча профспілкова організація не надала згоди на його звільнення. Крім того, відповідач видав розпорядження 11 травня 2017 року, яким зобовязано його надати звіт за виконану роботу до 17.00 год. 11 травня 2017 року, а таке розпорядження отримано ним лише 11 травня 2017 року о 16.00 год., а також дана робота не входить до його посадових обовязків. Просить визнати незаконним та скасувати наказ №302 від 12 червня 2017 року, поновити його на посаді радника директора ДП «Львівський державний завод «Лорта», стягнути з відповідача на його користь заробітну плату за час вимушеного прогулу. У судовому засіданні представник позивач позов підтримав, давши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Просить позов задовольнити, клопотання представника відповідача щодо відстрочення виконання рішення суду фактично не заперечив. Представник відповідача в судовому засіданні позов не заперечила, пояснила, що ДП «Львівський державний завод «Лорта» вже скасовано оскаржуваний наказ та поновлено позивача на посаді радника директора ДП «Львівський державний завод «Лорта», а такод зазначила, що ДП «Львівський державний завод «Лорта» погоджується виплатити позивачу заробітну плату за час вимушеного прогулу, однак у звязку із скрутним фінансовим становищем ДП «Львівський державний завод «Лорта» та наявністю на даний час заборгованості у підприємства, просить відстрочити виконання рішення суду на 6 місяців. 08 лютого 2018 року представником відповідача заявлено клопотання про витребування доказів у позивача та ДАХК «Артем», яке судом задоволено. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що позов слід задовольнити частково. Судом встановлено, що наказом ДП «Львівський державний завод «Лорта» №326 від 21 червня 2016 року [PERSON] призначено на посаду радника директора ДП «Львівський державний завод «Лорта» з 21 червня 2016 року, що стверджується трудовою книжкою [PERSON] від 26 липня 1973 року. Наказом ДП «Львівський державний завод «Лорта» №302 від 12 червня 2017 року звільнено [PERSON] з посади радника директора ДП «Львівський державний завод «Лорта» за систематичне невиконання працівником без поважних причин обовязків, покладених на нього трудовим договором, п.3 ст.40 КЗпП України. Наказом ДП «Львівський державний завод «Лорта» №39к від 26 січня 2018 року скасовано наказ ДП «Львівський державний завод «Лорта» №302 від 12 червня 2017 року та поновлено [PERSON] на посаді радника директора з 13 червня 2017 року. Внаслідок наведеного, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування наказу №302 від 12 червня 2017 року, поновлення позивача на посаді радника директора ДП «Львівський державний завод «Лорта» слід відмовити, оскільки такі вже задоволені відповідачем внаслідок винесення наказу №39к від 26 січня 2018 року. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Відповідно до листа ДАХК «Артем» №18-608 від 07 березня 2018 року та трудової книжки [PERSON] від 26 липня 1973 року, [PERSON] був прийнятий на роботу у ДАХК «Артем» з 11 серпня 2017 року. Внаслідок наведеного, суд вважає, що з відповідача ДП «Львівський державний завод «Лорта» внаслідок незаконного звільнення позивача [PERSON] та поновлення його на роботі, слід стягнути на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з 12 червня 2017 року по 11 серпня 2017 року, коли він був працевлаштований у ДАХК «Артем». Враховуючи положення розділу 4 «Порядку обчислення середньої заробітної плати» затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року із наступними змінами, виходячи з розрахунку 462,25 грн. середнього заробітку помноженого на 43 робочих днів за період з 12 червня 2017 року по 11 серпня 2017 року, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 19876,78 грн. середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє часткове ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до часткового задоволення. Крім того, відповідно до ст. 435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Враховуючи наведене, а також те, що внаслідок фінансового становища ДП «Львівський державний завод «Лорта» на даний час існують підстави, які істотно ускладнюють виконання рішення, суд вважає, що виконання судового рішення слід відстрочити на строк 6 місяців. А також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, повязані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, суд вважає, що з відповідача слід також стягнути у дохід держави 640,00 грн. судового збору.

Outcome: partial