Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який неодноразово уточнювала протягом судового розгляду (а. с. 26, а. с. 44, а. с. 143-а, т. 1, а. с. 61 т. 2), про визнання недійсним правочинів з передачі права власності на приватне підприємство «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА», визнання статутного фонду та майна приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА» об'єктом спільної сумісної власності подружжя. В позові зазначила, що власником господарюючого суб'єкта є відповідач [PERSON], з яким позивач перебувала у шлюбі з 25 серпня 1990 року по 17 квітня 2013 року, тому приватне підприємство є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки набуте під час перебування в шлюбі, а саме: 21 вересня 2004 року. Всупереч вимог сімейного законодавства про те, що подружжя розпоряджається спільним сумісним майном за взаємною згодою, відповідач неодноразово передавав частку в статутному фонді відповідачу [PERSON], який доводиться позивачеві батьком. В судовому засіданні представник позивача просить визнати статутний фонд та майно приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА» об'єктом спільної сумісної власності подружжя [PERSON] і [PERSON]. Крім того, просить про: - визнання недійсним рішення власника приватного підприємства «НПКО «ТАТА» від 15 березня 2012 року про продаж корпоративних прав на приватне підприємство «НПКО «ТАТА» [PERSON], згідно договору купівлі-продажу №1/12 від 15.03.2012 року; - визнання недійсним рішення власника № 1 від 16 березня 2012 про внесення змін до статуту приватного підприємства «НПКО «ТАТА» в частині відомостей про власника підприємства; - про зобов'язання реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА», дата реєстрації 12.04.2012р., номер запису 11031050023000728, внесених на підставі рішення власника № 1 від 16 березня 2012 про внесення змін до статуту приватного підприємства «НПКО «ТАТА» в частині відомостей про власника підприємства; - про визнання недійсним рішення власника № 1/01 приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА» від 01.04.2013 року про прийняття до складу власників [PERSON] та встановлення розміру часток власників у статутному фонді підприємства; - про зобов'язання реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції Запорізької області скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА», дата реєстрації 01.04.2013 року, номер запису 11031050027000728, внесених на підставі рішення власника № 1/01 від 01.04.2013 року;. - про визнання недійсним рішення власників приватного підприємства «НПКО «ТАТА» № 1/02 від 02.04.2013 року про виведення зі складу учасників приватного підприємства [PERSON]; - про зобов'язання реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції скасувати державну реєстрацію змін до установчих документів приватного підприємства «НПКО «ТАТА», дата реєстрації 02.04.2013 року, номер запису 11031050028000728, внесених на підставі рішення власників приватного підприємства «НПКО «ТАТА» № 1/02 від 02.04.2013 року. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, пояснивши, що на час розгляду справи його довіритель є єдиним власником приватного підприємства у зв'язку із виведенням [PERSON] із складу власників приватного підприємства на підставі нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 02.04.2013 року і рішення власників № 1/02 приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА». Позивач не довела того, що приватне підприємство створено за рахунок спільних коштів і спільної праці подружжя, лише виходячи з презумпції того, що майно набуте під час шлюбу, є предметом їхньої спільної сумісної власності. Між тим в силу закону саме підприємству належить право власності на майно, у тому числі і те, яке передане засновником до статутного фонду як внесок. Що стосується розпоряджання власником своєю часткою в статутному капіталі, ці дії є виявом належного виключно учаснику волевиявлення на реалізацію свого корпоративного права. Вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав № 1/12 від 15.03.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], яку заявлено серед інших вимог, є безпідставною, так як цей договір розірвано 25 березня 2012 року, а сторони правочину повернені у первісний стан. Так як в силу господарського процесуального законодавства спори, що виникають з корпоративних відносин, належать до підвідомчості господарських судів, а предметом цього спору є законність здійснення відповідачами корпоративних прав, представник просить про закриття провадження у справі як такій, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Представник [PERSON], належним чином сповіщений про час та місце судового розгляду (а. с. 110 т. 2), в судове засідання 19 березня 2015 року не з'явився, не повідомивши про причини неявки, що зумовило винесення ухвали про вирішення справи у його відсутність. Пояснення, які давав представник [PERSON] в судовому засіданні 24 листопада 2014 року, полягають в тому, що вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу корпоративних прав від 15.03.2012 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], є безпредметною, так як зазначений правочин розірваний на підставі рішення власника від 25.03.2012 року. Що стосується вимог про визнання недійсними рішень власника приватного підприємства, відповідно до роз'яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.10.2008 року «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» підставами для визнання недійсними рішень загальних зборів акціонерів (учасників) господарського товариства можуть бути: порушення вимог закону та/або установчих документів під час скликання та проведення загальних зборів товариства; позбавлення акціонера (учасника) товариства можливості взяти участь у загальних зборах; порушення прав чи законних інтересів акціонера (учасника) товариства рішенням загальних зборів , а безумовною підставою для визнання недійсними рішень загальних зборів у зв'язку з прямою вказівкою закону є: прийняття загальними зборами рішення за відсутності кворуму для проведення загальних зборів чи прийняття рішення; прийняття загальними зборами рішень з питань, не включених до порядку денного загальних зборів товариства (частина четверта статті 43 Закону про господарські товариства); прийняття загальними зборами рішення про зміну статутного капіталу товариства, якщо не дотримано процедури надання акціонерам (учасникам) відповідної інформації. Так як позивачем не доведено порушення наведених вимог законодавства при прийнятті оспорюваних рішень власника, немає підстав для визнання їх недійсними. Крім того, прийняття рішень, пов'язаних з господарською діяльністю підприємства, відноситься до способу здійснення корпоративних прав власника суб'єкта господарювання, і ніяк не впливає на зміст права подружжя, яка не є учасником господарюючого суб'єкта, тому у позивача відсутнє право на пред'явлення цих вимог. Разом з тим, первинним в цьому спорі є доведення того, що підприємство набуте за рахунок спільного сумісного майна подружжя. Так як позивач не довела цих обставин, а лише констатує, що статутний фонд і майно приватного підприємства є предметом спільної сумісної власності подружжя на тій лише підставі, що воно (підприємство) набуте під час перебування сторін у шлюбі, позов задоволенню не підлягає. Представник третього відповідача, повідомленого у встановленому процесуальним законом порядку, до суду не з'явився, тому відповідно до ст. 169 ЦПК України справу вирішено без його участі. Представник третьої особи, належним чином повідомленої про час та місце вирішення справи, до суду не з'явився, повідомлення про згоду на участь у справі суду не надав, що в силу ст. 36 ЦПК України є підставою для вирішення справи у його відсутність. З письмового звернення представника приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА», поіменованого запереченнями проти позову (а. с. 115-117 т. 2), випливає, що зазначений спір, вирішення якого позивач спрямувала в русло сімейних правовідносин, містить в собі посягання на права [PERSON], який є єдиним власником підприємства і не є стороною в спірних правовідносинах. Розпоряджання ж учасником товариства його часткою в статутному капіталі є суб'єктивним корпоративним правом учасника, тому відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді не може вважатися використанням (відчуженням) спільного майна подружжя всупереч волі іншого подружжя та не в інтересах сім'ї. У зв'язку з викладеним представник вважає, що позов задоволенню не підлягає. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач і [PERSON] перебували у зареєстрованому 25 серпня 1990 року шлюбі, який розірваний рішенням суду від 17.04.2013 року, що набрало законної сили. Під час перебування у шлюбі, а саме: 21 вересня 2004 року, створено приватне підприємство «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА», власником якого зареєстрований [PERSON] (а. с. 50-51 т. 1). Як випливає з договору купівлі-продажу № 1/12 від 15.03.2012 року (а. с. 90 т. 1), посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Білоусовим О.Н., [PERSON] як продавець, з одного боку, та [PERSON] як покупець, - з другого, уклали договір купівлі-продажу корпоративних прав на приватне підприємство «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА», за яким право власності на відчужувані корпоративні права підприємства переходить до покупця в момент укладення цього договору. В цей же день [PERSON] як власник приватного підприємства ухвалює рішення власника про продаж корпоративних прав на приватне підприємства [PERSON] згідно договору купівлі-продажу № 1/12 від 15.03.2012 року (а. с. 89 т. 1), а відповідно до рішення власника № 1 від 16.03.2012 року [PERSON] приймає рішення внести зміни до статуту приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА» в частині посилання на власника (а. с. 88 т. 1). Рішенням власника приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА» [PERSON] № 1/25 від 25.03.2013 року розірваний договір купівлі-продажу корпоративних прав № 1/12 від 15.03.2012 року, сторони правочину повернені у первісний стан (а. с. 99 т. 1). На підставі рішення власника приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА» [PERSON] № 1/01 від 01.04.2013 року до складу власників приватного підприємства прийнятий [PERSON], статутний фонд підприємства розподілений між власниками з отриманням [PERSON] 90 часток статутного фонду, [PERSON] - 10 часток (а. с. 113 т. 1). На підставі нотаріально посвідченої заяви [PERSON] від 02.04.2013 року (а. с. 128 т. 1) і рішення власників № 1/02 приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА» [PERSON] і [PERSON] останній виведений із складу власників приватного підприємства (а. с. 127 т. 1). Вирішуючи вимогу позову про визнання статутного фонду та майна приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА» об'єктом спільної сумісної власності подружжя, суд виходить з такого. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності, а за змістом ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з офіційним тлумаченням положення частини першої ст. 61 СК України, що міститься в Рішенні Конституційного Суду України № 17-рп/2012 від 19.09.2012 року, приватне підприємство (або його частина), засноване одним із подружжя, - це окремий об'єкт права спільної сумісної власності подружжя, до якого входять усі види майна, у тому числі вклад до статутного капіталу та майно, виділене з їх спільної сумісної власності, а .статутний капітал та майно приватного підприємства, сформовані за рахунок спільної сумісної власності подружжя, є об'єктом їх спільної сумісної власності. Виходячи з наведених положень законодавства з урахуванням визначення приватного підприємства як особливого об'єкту права спільної сумісної власності подружжя, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що предметом доказування спору про визнання права спільної сумісної власності подружжя на майно є не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Згадані судом положення законодавства узгоджуються з роз'ясненнями п. 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, згідно з якими, розглядаючи позови, пов'язані з правом спільної власності, суди повинні виходити з того, що відповідно до статті 368 ЦК спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Так, спільною сумісною власністю, зокрема, є майно, набуте подружжям за час шлюбу, якщо інше не встановлено договором або законом (статті 60 - 74 Сімейного кодексу України). Між тим позивач, висуваючи вимогу про визнання статутного фонду і майна підприємства об'єктом спільної сумісної власності подружжя, не лише не доводить, що джерелами набуття суб'єкта господарювання, власником якого став відповідач [PERSON], були сумісні кошти подружжя, а взагалі не визначає ці обставини як предмет доказування, зазначаючи, що виходить з презумпції спільності усього майна подружжя, що набуте під час перебування у шлюбі. Не спростовують цей висновок суду і пояснення позивача, які вона надала в судовому засіданні 19 березня 2015 року, про створення приватного підприємства за рахунок коштів подружжя, отриманих як весільний дар, та зароблених подружжям, оскільки всупереч принципу змагальності вона не надає доказів на підтвердження цих обставин, і, як вже зазначено судом, не посилається і в позові на ці обставини як на підстави для визнання статного фонду і майна підприємства спільною сумісною власністю подружжя. ЇЇ особисті пояснення в цьому судовому засіданні про перебування у трудових відносинах з приватним підприємством в період з 1998 року по 2013 рік, протягом якого вона обіймала посади заступника директора підприємства з господарської частини, директора бази відпочинку «Березки», яка за словами позивача, належала приватному підприємству, заступника директора з туризму, лише підтверджують факт її роботи за правилами законодавства про працю, а не факт участі в придбанні підприємства. За змістом із ст. 55 Господарського кодексу (ГК) України суб'єктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обов'язків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобов'язаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством, зокрема: господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; суб'єкт господарювання - господарська організація, яка може бути утворена за рішенням власника (власників) майна або уповноваженого ним (ними) органу. Відповідно до ст. 62 ГК України підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство є юридичною особою, йому належить право власності на відокремлене майно, а відповідно до ст. 113 ГК України приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. В силу 66 ГК України майно підприємства становлять виробничі і невиробничі фонди, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. Джерелами формування майна підприємства є: грошові та матеріальні внески засновників; доходи, одержані від реалізації продукції, послуг, інших видів господарської діяльності; доходи від цінних паперів; кредити банків та інших кредиторів; капітальні вкладення і дотації з бюджетів; майно, придбане в інших суб'єктів господарювання, організацій та громадян у встановленому законодавством порядку; інші джерела, не заборонені законодавством України. Реалізація майнових прав підприємства здійснюється в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законодавчими актами України. Виходячи з положень наведеної статті, майно суб'єкта господарювання у формі підприємства формується за рахунок кількох джерел, воно в силу згаданої статті 62 ГК України є відокремленим майном, що належить саме підприємству, тому суд не вправі розповсюджувати на майно юридичної особи статус спільного сумісного майна подружжя, оскільки з моменту створення підприємства воно є єдиним власником майна, і це майно не може одночасно перебувати у власності інших осіб. Вирішуючи позов не на користь позивача, суд вважає, що навіть і в разі доведення передання подружжям свого спільного сумісного майна до статутного фонду приватного підприємства, заснованого одним із них, майно переходить у приватну власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно перетворюється на право вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя (а не право власності на саме майно) або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства, або половини майна, що залишилось після ліквідації підприємства, або ж вимоги про стягнення частки в статутному фонді, і саме в це русло належало б позивачу спрямовувати знаряддя захисту свого права. Такі умовиводи суду підкріплює зміст роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», згідно із п. п. 28, 29 якої вклад до статутного фонду господарського товариства не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виходячи зі змісту частин 2, 3 ст. 61 СК, якщо вклад до статутного фонду господарського товариства зроблено за рахунок спільного майна подружжя, в інтересах сім'ї, той із подружжя, хто не є учасником товариства, має право на поділ одержаних доходів. Відповідно до положень статей 57, 61 СК, ст. 52 ЦК майно приватного підприємства чи фізичної особи - підприємця не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Інший із подружжя має право тільки на частку одержаних доходів від цієї діяльності. При розв'язанні вимоги про визнання статутного фонду та майна приватного підприємства «Наукове промислово-комерційне об'єднання «ТАТА» об'єктом спільної сумісної власності подружжя суд враховує, що позивач не зазначає, яке саме майно належить підприємству, час і джерела його набуття, вартість майна, згадуючи лише про те, що право власності на цілісний майновий комплекс - базу відпочинку «Березки» в період перебування позивача у трудових відносинах з приватним підприємством належало підприємству, а в теперішній час воно належить фізичній особі-приватному підприємцю [PERSON] Що ж стосується розміру статутного фонду, про визнання якого об'єктом спільної сумісної власності подружжя також просить позивач, він обчислюється сумою в 100 грн. (а. с. 50 т. 1). Вирішуючи вимоги про визнання недійсними договору купівлі-продажу корпоративних прав і актів власника про прийняття та вихід зі складу власників підприємства, суд виходить з такого. В силу ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою, шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, що приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України. За змістом п. 8 зазначеної постанови відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203, на момент вчинення правочину. Відповідно до ст. 167 ГК України корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному капіталі (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України (ч. 2 ст. 67 ГК України). Вирішуючи ці вимоги позову, суд погоджується з думкою представників відповідачів про те, що розпоряджання власником в процесі здійснення господарської діяльності своїми корпоративними правами є виявом суб'єктивного права особи й відчуження ним на власний розсуд частки в статутному фонді підприємства не може вважатися відчуженням спільного майна подружжя без згоди іншого подружжя та не в інтересах сім'ї, тому не вбачаючи в цих правочинах і актах ознак невідповідності вимогам закону, не вбачає підстав для задоволення позову і в цій частині. При розгляді справи по суті, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання представника відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі, як такій, що не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства, враховуючи такі положення закону. В силу п. 4 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу (ГПК) України справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів, підвідомчі господарським судам, а із п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.10.2008 року «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» випливає, що у разі якщо суб'єктний склад осіб, які беруть участь у справі, або предмет позову не відповідають визначеним пунктом 4 частини першої статті 12 ГПК України справам, що виникають із корпоративних відносин, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статті 1 ГПК господарським судам підвідомчі спори щодо захисту порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів підприємств, установ, організацій, інших юридичних осіб (у тому числі іноземних), громадян, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи. Так як позивач свої вимоги спрямовує в русло правовідносин, що регулюють право спільної сумісної власності подружжя, суд вважає, що справу треба вирішувати в порядку цивільного судочинства.

Outcome: dismissed