Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, посилаючись на те, що вона є власником житлового будинок [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, у якому крім неї зареєстровані її племінники відповідачі по справі [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які з 2010 року у вказаному будинку не проживають. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] не проживають в вищевказаному будинку без поважних причин, не сплачують комунальні платежі, особисті речі в будинку відсутні. Таким чином, позивач просить визнати [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинок [ADDRESS] . 30 жовтня 2019 року провадження у справі було відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 26 листопада 2019 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач не з`явилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені вчасно та належним чином відповідно до ч. 11 ст. 128 ЦПК України, що підтверджується розміщеними оголошеннями на офіційному веб-порталі Фастівського міськрайонного суду Київської області про їх виклик до суду. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, всебічно й повно з`ясувавши обставини, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] належить житлового будинок [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності /а.с.8/. В належному позивачу будинку зареєстровані її племінники [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно довідки №607 від 05.09.2019 року виданою Мотовилівською сільською радою Фастівського району Київської області вбачається, що [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] з 10.10.2015 року, [PERSON] , 1995 року народження зареєстрований за вищевказаною адресою з 07.09.2011 року, а [PERSON] , 1994 року народження зареєстрований з 02.06.2010 року /а.с.9/. Відповідно до довідки Мотовилівської сільської ради Фастівського району Київської області №589 від 23.08.2019 року [PERSON] зареєстрована та проживає в [ADDRESS] , її племінники: [PERSON] , [PERSON] за вказаною адресою зареєстровані, але не проживають /а.с.11/. Згідно Акта обстеження житлово-побутових умов гр. [PERSON] , жительки [ADDRESS] також вбачається, що у будинку [PERSON] зареєстровані її племінники - [PERSON] , 1995 року народження та [PERSON] , 1994 року народження. Племінники зареєстровані в будинку з 07.09.2011 року [PERSON] з 02.06.2010 року, в будинку вони не проживають з того часу як зареєстровані та по теперішній час /а.с.10/. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що позивач [PERSON] є її сусідкою, в вищевказаному будинку проживає вона, її чоловік та їх дитина, племінники відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] прописані в будинку і проживали в ньому коли були ще геть маленькими, коли були живі їх батьки, не живуть хлопці в будинку позивача вже давно. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Виходячи з наведеного, при доведеності не проживання без поважних причин відповідача більше року у будинку він може бути визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням, на підставі цієї статті. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 10 постанови від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавства не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Таким чином, під час вирішення питання про втрату членом сім`ї власника права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін його відсутності та поважність причин такої відсутності. За правилами статей 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК). У матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] перешкоджає проживанню відповідачів в спірному будинку, а також будь-якої домовленості між сторонами щодо користування вказаним житлом. Відповідачі до суду із заявою про продовження строку збереження за ними житлового приміщення не зверталися, не надали доказів поважності причин відсутності у будинку понад встановлений строк. У статті 6 Закону України від 11 грудня 2003 року №1382-ІV «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов`язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Таким чином, у судовому засіданні належними доказами встановлено, що відповідачі у зв`язку з обраним ними способом життя, за власною ініціативою і у добровільному порядку залишили будинок [ADDRESS] . Протягом тривалого часу вони не робили спроб самостійно прийти та вселитися до нього, таких вимог у встановленому законом порядку не ставили. Під час своєї відсутності в будинку відповідачі плату за житло, комунальні послуги не вносили. Пленум Верховного Суду України в частині 2 пункту 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» роз`яснив, що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що стаття 33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку, що право [PERSON] , [PERSON] на користування житлом зі сторони [PERSON] порушено не було, відповідачі відсутні в спірному будинку понад встановлений законом строк без поважних причин, тому втратили право користування ним, у зв`язку з чим вимоги позивача підлягають задоволенню. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved