Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти, на утримання позивачки, [PERSON], в розмірі 1/3 частини від доходів відповідача на весь період інвалідності. Свої вимоги мотивує тим, що 27 лютого 1993 року вона уклала шлюб із відповідачем. В період шлюбу вона стала інвалідом 3-ї групи загального захворювання. У звязку із хворобою, потребує постійного лікування, і, відповідно, додаткових витрат на придбання ліків. З урахуванням наведеного, вважає, що оскільки чоловік має можливість її утримувати, просить стягувати на її користь аліменти у розмірі 1/3 частини від заробітку відповідача. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримували, пояснення давали аналогічні наведеним. Додатково зазначили, що оскільки матеріальний стан позивачки складний, остання не може себе утримувати, а від так просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов заперечив, пояснив, що у позивачки не має жодних правових підстав для звернення до суду з такими позовними вимогами, оскільки вона отримує пенсію в розмірі, який є більшим за прожитковий мінімум громадян. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 75 СК України право одного з подружжя на утримання. Дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Судом встановлено, що [PERSON] [INFO] являється інвалідом третьої групи інвалідності. /а.с.4-5/. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 20 січня 2017 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] /а.с.49/ Відповідно до ст. 76 СК України розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала інвалідом після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу. Відповідно до правової позиції, що висловлена ВерховнимСудом України в постанові від 13 квітня 2016 року усправі № 6-3066 цс-15 вбачається, що за положеннями ч. 2 ст. 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Згідно із ч. 3, 4 ст. 75 СК України непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобовязання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя: потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року. Судом встановлено, відповідно до довідки № 1272/02-14 від 30 січня 2017 року виданої управлінням пенсійного фонду у Залізничному районі м. Львова, [PERSON], що проживає за адресою: [INFO] отримує пенсію по інвалідності. Як вбачається з вказаної довідки розмір пенсії становить серпень 2016 року - листопад 2016 року 1239,01 грн., грудень 2016 року - січень 2017 року 1.356,01 грн. /а.с.63/ Статтею 7 Закону України «Про державний бюджет України» визначено на 2016 та 2017 роки прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 1 травня 2016 року - 1.130 грн., з 1 грудня 2016 року становить 1.247,00 грн./а.с.39/ Отже, суд приходить до переконань, що позивачка отримує пенсію по інвалідності в розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ч. 4 ст. 75 СК України, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed