Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-01 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] 07.12.2016 року звернулись до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, мотивуючи вимоги тим, що вони є в рівних частках власниками житлового будинку [ADDRESS] Відповідач [PERSON] зареєстрований в їх будинку з 16 березня 2005 року, але фактично не проживає у будинку з листопада 2014 року і по теперішній час. Він не оплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей його в будинку, він не цікавиться будинком. Просять визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю з мотивів, викладених в позовній заяві. Позивачка додатково пояснила, що відповідач в будинку не проживає більше двох років, проте з реєстрації місця мешкання добровільно зніматись не бажає. Збереження за відповідачем його права користування житлом суперечитиме інтересам власників, тому, що спільне користування житлом є неможливим, [PERSON] не є членом сім'ї будь-кого зі співвласників, виселився з будинку сам добровільно у серпні 2014 року. Спільне користування житлом позивачів та [PERSON] не є можливим через те, що до виселення [PERSON] з будинку між сторонами виник глибокий конфлікт та особиста неприязнь. Відповідач вчиняв відносно співвласників будинку насильницькі дії, за що був притягнутий до адміністративної і кримінальної відповідальності. Позивачка [PERSON] позов підтримала, у судовому засіданні надала пояснення аналогічні вищевикладеним доводам. Позивач [PERSON] надіслав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, просив позов задовольнити з мотивів викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON], якого підтримав його представник [PERSON], позов не визнав, надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що саме дії позивачки [PERSON] є причиною скандалів, створення нетерпимого відношення до нього зі сторони осіб, які проживають в будинку та власних дітей. Позивачі є співвласниками будинку, але він не згодний, що це надає їм перевагу перед відповідачем [PERSON] в праві користування даним будинком і не дає права безпідставно не впускати до будинку або вчиняти інші протиправні дії відносно нього. Лише зважаючи на створювані позивачами проблеми в користуванні житловим будинком, мотивуючись бажанням не нашкодити психічному здоров'ю неповнолітніх дітей, [PERSON] 06 листопада 2014 року залишив будинок і став тимчасово проживати на орендованих квартирах. В разі допуску до будинку та нормального відношення до нього зі сторони відповідачів, які мешкають в даному житловому будинку, він бажав би повернутися і користуватися житловим будинком для особистого проживання, оскільки іншого постійного житла він не має. Зараз він тимчасово живе в селі Соловіївка і вже як два роки, не може перереєструватися. Просить позов не задовольняти. Почувши пояснення учасників цивільного процесу та дослідивши подані сторонами докази, суд встановив наступні фактичні обставини справи. Свідок [PERSON] суду пояснив, що відповідач не проживає в будинку позивачів після розлучення з позивачкою [PERSON] більше двох років. Він добре знає сторін по справі так, як вони проживають не далеко від нього. Коли відповідач почав мешкати у цьому будинку там з'явилось господарство, відповідач почав обробляти та розбудовувати ділянку. Згодом вони почали сваритися і відповідача «видворили» з будинку. Копія свідоцтва про право на спадщину за законом від 15.10.2003 року, серія ВАО №223678 засвідчує, що позивачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] належить в рівних частках житловий будинок [NUMBER] з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS] (а.с.5). Довідка про склад сім'ї у житловому приміщенні №385 від 18.07.2016 року видана Морозівською сільською радою Брусилівського району засвідчує, що в будинку [ADDRESS] зареєстровані мешканці [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Це підтверджують також копії паспортних даних позивачів та посвідка на проживання відповідача (а.с.8, а.с.11-14). Довідка №386 від 12.07.2016 року видана Морозівською сільською радою Брусилівського району засвідчує, що до складу сім'ї позивачки [PERSON] входять відповідач [PERSON], її діти: [PERSON], [PERSON] (а.с.9) Акт обстеження матеріально-побутових умов проживання № 387 від 12 липня 2016 року підтверджує, що відповідач у вищевказаному будинку не проживає, також про це свідчить акт обстеження проживання позивачки [PERSON] від 17.01.2017 року (а.с.10, а.с.45). Згідно рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 06 серпня 2014 року про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON], яке набуло чинності 18.08.2014 року, шлюб між сторонами розірваний з серпня 2014 року, отже, з того часу відповідач не є членом сім'ї позивачки (а.с.6-8). Згідно рішення Брусилівського районного суду Житомирської області від 22 грудня 2014 року, яке не оскаржувалось сторонами і набуло чинності, позивачі зверталися до суду з позовом до відповідача про його виселення. Згідно рішенню, судом було встановлено низку фактичних обставин, які, відповідно ст.61 ЦПК України визнаються доведеними під час розгляду цієї цивільної справи. Так, згідно рішення суду встановлено, що за період спільного проживання в будинку відповідач [PERSON] вчиняв дії, які суперечать правилам співжиття, допускав психологічне та фізичне насильство до [PERSON] та своєї дочки [PERSON] Такі протиправні дії [PERSON] стали систематичними після розірвання шлюбу з [PERSON], оскільки з приводу поділу спільного майна подружжя, участі у вихованні дітей часто виникали конфлікти між відповідачем та позивачем [PERSON], дочкою відповідача [PERSON] За таких обставин склалися умови проживання в будинку, які були несприятливими для проживання малолітніх дітей, загрожували заподіянням шкоди їх психічному здоров'ю. Після звернення позивачів до суду з позовом про виселення відповідача з будинку він добровільно виселився, забрав особисті речі і з 06 листопада 2014 року в будинку не проживає. (а.с.37-39). Висновок за результатами розгляду повідомлень громадянки [PERSON] та [PERSON] від 29.06.2016 року складений старшим інспектором Брусилівського ВП Коростишівського ВП ГУНП Житомирської області свідчить про виникнення конфліктної ситуації з приводу того, що [PERSON] приходив до будинку по [ADDRESS], щоб побачитись з дитиною (а.с.41). Вищенаведені висновки, викладені у рішеннях Брусилівського районного суду Житомирської області від 22.12.2014 р. підтверджуються також поданими позивачкою письмовими доказами, складеними органами опіки та піклування Брусилівської районної державної адміністрації та сільською радою, зокрема, рішенням комісії з питань захисту прав дітей №4 від 19.08.2014 р., попередженнями сільського голови в адресу відповідача від 12.08.2014 р. та 21.08.2014 р., довідкою характеристикою від 20.08.2014 р. (а.с.62-66) Згідно вироку Брусилівського районного суду Житомирської області від 26.12.2014 року, [PERSON] визнано винним у спричиненні 04.10.14 р. позивачці легкого тілесного ушкодження, за ч.1 ст.125 КК України. (а.с.70-73) Згідно постанови Брусилівського районного суду Житомирської області від 07.11.2014 року [PERSON], притягнуто до адміністративної відповідальності за ст.173, 173-2 ч.1 КпАП України за вчинення хуліганства та психологічного насильства відносно позивачів [PERSON] та [PERSON] (а.с.75) Дослідивши фактичні обставини справи, суд визначає, що спірні правовідносини регламентуються наступними нормами права. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни , які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном . Дослідивши фактичні обставини справи в контексті їх правового регулювання, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних мотивів. Дослідженими в суді доказами спростовані пояснення відповідача про його вимушене залишення будинку і вчинення щодо нього протиправних дій з боку позивачів. Натомість, встановлені обставини свідчать про порушення прав позивачів з боку відповідача [PERSON], які виявились у спричиненні фізичного та психологічного насильства протягом тривалого часу. Ці дії зробили неможливим спільне користування житловим будинком позивачів та відповідача і обумовили необхідність звернення до суду за захистом свого права власності з метою забезпечення можливості використання будинку за призначенням. Таким чином, суд знаходить обґрунтованим вимоги позивачів, які є співвласниками житлового будинку, про позбавлення [PERSON] права користування належним їм житловим будинком, як засобу захисту своїх прав власності на нього. Щодо доводів відповідача про його майнові та трудові вкладення у розбудову будинку, суд має роз'яснити, що цивільні справи позовного провадження вирішуються судами в межах заявлених позовних вимог. Оскільки відповідних вимог майнового характеру відповідач в межах цієї справи до суду не подавав, він має право подати відповідний цивільний позов на загальних підставах. Суд також відхиляє посилання представника відповідача на обґрунтування своїх заперечень правовими нормами, що регламентують правовідносини житлового найму, оскільки суду не було подано жодних доказів наявності оформлених в установленому порядку, чи існуючих в силу закону правовідносин найму житла між його співвласниками та відповідачем.

Outcome: approved