Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що [INFO] р. помер її чоловік - [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина. За життя померлого було набуто наступне майно: житловий будинок [ADDRESS]. Будинок був набутий ще у 1982 році разом із земельною ділянкою, на якій розташований та під час шлюбу із позивачем. Згодом, у 2000 р. [PERSON] на дану земельну ділянку оформив документи на право власності. У відповідності до чинного на той час законодавства України набуття права власності на земельну ділянку було здійснено шляхом її приватизації та видачі відповідного державного акта. Оскільки будинок, що належав подружжю, але був зареєстрований на ім'я померлого чоловіка, то й земельна ділянка в той час була оформлена також тільки на нього. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, позивач з чоловіком одружилися ще 05 листопада 1959 року, про що Амур-Нижньодніпровським відділом РАЦСу м. Дніпропетровська було зареєстрований шлюб та зроблено відповідний актовий запис за № 1450. Під час шлюбу, а саме: у 1963 році подружжя розпочало будівництво житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Після того, як будівництво будинку було завершено, через деякий проміжок часу зазначений житловий будинок потрапив під знос, однак переселятися у державну квартиру подружжя відмовились. Між ними було досягнуто згоди здійснити обмін житловими будинками з сусідкою - громадянкою [PERSON], будинок якої був розташований за адресою: [ADDRESS]. Для цього за згодою дружини [PERSON] звернувся до виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська із заявою про надання дозволу здійснити обмін вищезазначеними житловими будинками. 10 вересня 1982 р. виконавчим комітетом АНД району було прийнято рішення №561/1, відповідно до якого гр. [PERSON] було дозволено здійснити обмін будинками з гр. [PERSON] 15 жовтня 1982 р. між [PERSON] в інтересах сім'ї та гр. [PERSON] було укладеного договір міни, відповідно до якого [PERSON] обмінює належний йому на праві спільної сумісної власності житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], розташований на земельній ділянці загальною площею 504 кв. м на житловий будинок, який належить гр. [PERSON], що знаходиться за адресою: [ADDRESS], розташований на земельній ділянці загальною площею 600 кв. м. Вищезазначений договір міни було зареєстровано у ДМБТІ 18 жовтня 1982 року. Таким чином, подружжя [PERSON] стало власником житлового будинку за адресою: [ADDRESS]. Також згідно договору міни разом із будинком обміну підлягали й земельні ділянки. Згодом померлим чоловіком було отримано на цю ділянку Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ІІІ-ДП № 097628, та який зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право приватної власності на землю за № 032646. Позивач посилається на те, що в силу статті 16 Закону України «Про власність» та ч. 1 ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України, які були чинними на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Таким чином, оскільки житловий будинок та земельну ділянку було передано у приватну власність під час шлюбу, позивачу та її чоловіку за законом належить по ? частці вищезазначеного житлового будинку та земельної ділянки. За ст. 1261 ЦК України позивач є спадкоємицею першої черги за законом після смерті її чоловіка. За життя [PERSON] заповіту не залишив, окрім позивача, спадкоємцями першої черги за законом є також їх діти (відповідачі і цій справі). У зв'язку з цим, після смерті [PERSON] залишилася спадщина, яка має складатися з ? частки вищезазначеного житлового будинку та ? частки земельної ділянки, на якій розташований будинок (інша ? зазначеного майна згідно із законом належить позивачу), до спадкової маси входить ? частки житлового будинку та ? частки земельної ділянки, які повинні бути розподілені у рівних частках між спадкоємцями. Відтак, частка позивача у будинку та земельної ділянки складатиме 2/3, а по 1/6 частки має належати кожному з інших спадкоємців (відповідачі в цій справі). Звернувшись до нотаріальної контори, позивач отримала постанову від 18 жовтня 2014 р. державного нотаріуса четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про відмову у вчинені нотаріальних дій, відповідно до якої свідоцтво про право власності на ? частину земельної ділянки, як майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, розташованої за адресою: [ADDRESS], що належить гр. [PERSON], померлому [INFO] р., не може бути видане в зв'язку з тим, що згідно статті 61 Сімейного кодексу України земельна ділянка, яка надана власнику у приватну власність безоплатно з комунальної власності не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Приватизація земельної ділянки є безоплатною передачею права власності з комунальної власності у приватну, з наступною видачею Державного акта на право приватної власності на землю. Тобто, право власності у спадкодавця виникло на підставі безоплатного надання державою земельної ділянки у приватну власність, у зв'язку з чим набуття права спільної сумісної власності подружжя згідно ст. 60 Сімейного кодексу України не виникло. На переконання позивача, оскільки одним із подружжя в період шлюбу (1982 р.) було придбано у приватну власність житловий будинок на підставі договору міни, то в силу статей 22, 24 КпШС України у подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право іншого з подружжя на ? частину житлового будинку. Оскільки для обслуговування цього будинку виділена у власність земельна ділянка, то в подружжя, за яким визнається право власності на ? частину будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. Так, відповідно до п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16 квітня 2004 року, якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Пункт 4 розділу «Спори, що виникають із сімейних відносин» висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 355 Цивільного процесуального кодексу (ЦПК) України, за перше півріччя 2012 вказує, що у разі якщо одним із подружжя під час шлюбу, дійсного на момент виникнення спірних правовідносин, придбано будинок, то в силу статей 33, 24 Кодексу про шлюб та сім'ю у подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право другого з подружжя на частину будинку. У зв'язку з тим, що для обслуговування цього будинку виділено у власність земельну ділянку, то у чоловіка/дружини, за яким визнається право власності на частину будинку, в такій же частці виникає і право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку (постанова Верховного Суду України від 11 червня 2012 року в справі № 6-66цс11). Таким чином, на переконання позивача, вона має право на 1/2 частку житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] та на ? земельної ділянки, яка знаходиться під житловим будинком, та в зв'язку з цим, земельна ділянка з підстав зазначених вище підлягає поділу відповідно до часток учасників спільної власності в житловому будинку, які є рівними. Відтак, за підрахунком позивача, наявні правові підстави для визнання за нею права власності на ? частину житлового будинку та на ? частину земельної ділянки, як дружині, а також 1/6 будинку та 1/6 земельної ділянки як спадкоємиці, тому позивач просить визнати право власності за нею на 2/3 житлового будинку та земельної ділянки. Представник позивача просила суд задовольнити позов повністю. Відповідачі не заперечували проти задоволення позову, про що повідомили суд окремо наданих суду заявах. Третя особа надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, просила суд повністю задовольнити поданий позов. Дослідив докази межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. За ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом, та до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як встановлено судом на підставі свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO] р., заповіту померлий не залишив; позивач є дружиною померлого, що підтверджується відповідним свідоцтвом про укладення шлюбу (шлюб укладений 05.11.1959 р.). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, спадкоємцями померлого є його дружина (позивач) та діти (відповідачі). Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. 3 ст. 1223 ЦК). Звернувшись до нотаріальної контори, позивач отримала постанову від 18 жовтня 2014 р. державного нотаріуса четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори про відмову у вчинені нотаріальних дій, відповідно до якої свідоцтво про право власності на ? частину земельної ділянки, як майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, розташованої за адресою: [ADDRESS], що належить гр. [PERSON], померлому [INFO] р., не може бути видане в зв'язку з тим, що згідно статті 61 Сімейного кодексу України земельна ділянка, яка надана власнику у приватну власність безоплатно з комунальної власності, не є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Приватизація земельної ділянки є безоплатною передачею права власності з комунальної власності у приватну, з наступною видачею Державного акта на право приватної власності на землю. Тобто, право власності у спадкодавця виникло на підставі безоплатного надання державою земельної ділянки у приватну власність, у зв'язку з чим набуття права спільної сумісної власності подружжя згідно ст. 60 Сімейного кодексу України не виникло. Разом з тим, відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Відповідно до рішення виконкому Амур-Нижньодніпровської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська від 10 вересня 1982 р. «Про визнання права власності на домоволодіння по [ADDRESS] за гр. [PERSON] та дозволу йому обміну житловими будинками з гр. [PERSON].» за [PERSON] було визнано право власності на домоволодіння по [ADDRESS], та дозволено [PERSON], проживаючому по [ADDRESS] провести обмін житловими будинками з гр. [PERSON], проживаючою по [ADDRESS] 15.10.1982 р. був укладений відпвінйи договір міни; право власності за адресою: [ADDRESS], було зареєстровано в КП «ДМБТІ» (а.с. 13) за [PERSON] Відповідно до державного акту на право приватної власності на змелю [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів від 21.09.2000 р. №2400 набув у приватну власність земельну ділянку площею 0.0972 га в межах згідно з планом, яка розташована на території АНД району [ADDRESS]; землю передано для обслуговування житлового будинку, господарських будівель споруд. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК). Таким чином, оскільки [PERSON] набув у власність житловий будинок на підставі договору міни, то в силу статей 22, 24 КпШС України у нього та [PERSON] (його дружина) виникло право спільної сумісної власності. Оскільки для обслуговування цього будинку виділена у власність земельна ділянка, то в подружжя, за яким визнається право власності на ? частину будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Таким чином, доводи позивача є слушними, будучи співвласником ? частини житлового будинку та земельної ділянки ([ADDRESS]) , позивач в порядку спадкування за законом після померлого [PERSON] має право на 1/6 частину житлового будинку та 1/6 частину земельної ділянки. Оскільки спадкоємець (позивач) не може оформити належне їй право власності на вказаний будинок та земельну ділянку в порядку спадкування за законом після померлого чоловіка відповідно до вимог чинного на даний час законодавства з підстав, зазначених у постанові нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії (постанова нотаріуса від 18.10.2014 р.), для суду з метою захисту прав позивача (ст. 55 Конституція України), який обрав спосіб захисту прав, передбачений законом (ст. 16 ЦК), вбачаються підстави для визнання за позивачем права власності на 2/3 частини земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS], та визнання за позивачем права власності на 2/3 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS].

Outcome: approved