Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовною заявою, в обґрунтування вимог якої зазначила, що у період часу з лютого 2003 року по січень 2013 року вона перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі. За період перебування у шлюбі за спільні кошти вони розпочали будівництво житлового будинку в Садовому товаристві «Сонячний» на території Гвоздівської сільської ради Васильківського району Київської області. Надалі, в лютому 2015 року відповідачем було отримано свідоцтво про право власності на вказаний будинок. Посилаючись на статті 69, 70 СК України і статтю 372 ЦК України, позивач просить визнати вказаний житловий будинок об'єктом їх з відповідачем спільної сумісної власності, поділити його без виділу часток і поділу спільного сумісного майна в натурі та визнати за кожним із них право власності на ? частину зазначеного житлового будинку. В судовому засіданні позивач і її представник підтримали вимоги заяви в повному обсязі та просили задовольнити позов з викладених у ньому підстав. Представник позивача пояснила, що між сторонами існував спір щодо вказаного нерухомого майна, однак в подальшому вони домовились, що в рахунок частки позивача у зазначеному будинку, відповідач передасть останній обумовлену ними суму грошових коштів. У зв'язку з такими обставинами, сторонами під час розгляду справи було укладено мирову угоду, проте, суд відмовив у її визнанні з тих підстав, що умови мирової угоди підписаної сторонами суперечать закону в частині визнання даного будинку таким, що набутий сторонами спільно у шлюбі. Відповідач в судовому засіданні не заперечив щодо заявлених вимог та просив задовольнити позов, посилаючись на те, що йому необхідне письмове, документальне підтвердження у вигляді рішення суду стосовно того, що він в рахунок частки позивача передасть останній конкретну суму грошових коштів, з метою унеможливити в майбутньому претензії позивача на частку спірного будинку. Вислухавши пояснення сторін і представника позивача та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. З наявного в матеріалах справи Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 14.02.2015 року вбачається, що садовий будинок за адресою: [ADDRESS] зареєстровано на ім'я відповідача (а.с. 21). Зазначене нерухоме майно зареєстровано на праві приватної власності за відповідачем, що також підтверджується копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.02.2015 року (а.с. 20). Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 22 січня 2013 року, яке набрало законної сили, розірвано укладений 15 лютого 2003 року між сторонами шлюб (а.с. 3). Стаття 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до норм статті 331 ЦК України, право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом; особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі» право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна); якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації; якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації; до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Норми статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачають, що державна реєстрація прав є обов'язковою; інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав; права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Зазначений закон набрав чинності в серпні 2004 року. Пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно. Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові омплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення; якщо законодавством передбачено прийняття в експлуатацію об'єкта нерухомого майна, державна реєстрація прав на такий об'єкт проводиться після прийняття його в експлуатацію в установленому законодавством порядку. Отже, враховуючи наведені норми цивільного законодавства, суд приходить до висновку, що право власності на спірне нерухоме майно у вигляді житлового будинку [ADDRESS] виникло у відповідача лише після здійснення його державної реєстрації у встановленому законом порядку, тобто з моменту такої реєстрації, а саме: з 28 січня 2015 року. Таким чином, право власності на спірне нерухоме майно, яке підлягає обов'язковій державній реєстрації у встановленому законом порядку, виникло у відповідача після розірвання шлюбу з позивачем, а не під час їх перебування у шлюбі, тобто набуте відповідачем не в період шлюбу з позивачем. Оскільки, спірний будинок набув ознак об'єкта нерухомого майна і став об'єктом права власності лише в січні 2015 року вже після того як сторони припинили перебувати у шлюбі, суд приходить до висновку, що спірне нерухоме майно, яке не є майном, що набуте подружжям за час шлюбу, відповідно до норм статті 60 СК України - не належить сторонам на праві спільної сумісної власності та не є об'єктом права спільної сумісної власності колишнього подружжя. Отже, враховуючи хронологію встановлених судом подій, відсутні підстави вважати, що даний будинок набутий сторонами у шлюбі спільно, а тому, суд приходить до висновку, що підстави для визнання спірного будинку таким, що набутий сторонами спільно у шлюбі - відсутні. Згідно із частиною третьою статті 331 ЦК України, до завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Тобто, будуючи за спільні кошти вказаний будинок в період перебування у шлюбі, що сторони не заперечили, вони, в силу наведеної норми закону, до завершення будівництва вважались власниками матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Посилання позивача на статтю 367 ЦК України, є необґрунтованим, оскільки її положення регулюють поділ майна, що є у спільній частковій власності; натомість спірний будинок є особистою приватною власністю відповідача. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є необґрунтованим, а тому в його задоволенні слід відмовити в повному обсязі. Крім того, зважаючи на пояснення сторін щодо досягнення ними принципової, обоюдної згоди за якою в рахунок частки позивача у спірному будинку, відповідач передає останній обумовлену ними суму грошових коштів, суд не вбачає існування будь-яких перешкод для оформлення сторонами своїх домовленостей в позасудовому порядку, шляхом укладення між ними відповідної угоди або іншого здійснення волевиявлення сторін. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed