Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Вінницької міської ради про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування за законом, мотивуючи позовну заяву тим, що [INFO] померла бабуся позивача [PERSON] , а 26.12.2015 року - батько позивача [PERSON] . Після смерті батька відкрилася спадщина на спадкове майно, а саме домоволодіння, що складається з двух житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та земельну ділянку, що розташована за вказаною адресою. Заповіт батько не склав. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті свого батька та прийняла спадщину подавши нотаріусу заяву про її прийняття. Інших спадкоємців першої черги за законом немає. Шлюб між батьками позивача було розірвано ще 15.12.2006 року. [PERSON] зазначає, що право власності після смерті батька на домоволодіння вона оформила та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом від 24.09.2019 року, проте оформити право власності на земельну ділянку у нотаріуса не можливо, оскільки оригінал державного акта на право власності на земельну ділянку втрачено. З приводу цього, було зроблено оголошення в пресі. Співвласниками спірної земельної ділянки були батько [PERSON] та його мати [PERSON] . Проте батько, який був спадкоємцем майна померлої, не оформив своїх спадкових прав на земельну ділянку, але прийняв спадщину. Оскільки нотаріусом було відмовлено позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну діляку, то [PERSON] змушена була звернутись до суду з даним позовом та просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , на земельну ділянку площею 0,1000 га, кадастровий номер 0510136300:01:029:0132, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 14.02.2020 року було залучено до участі у вказаній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] . Позивач в судове засідання не з`явилась,подала до суду заяву в якій зазначила, що заявлені позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Також просила проводити розгляд справи за її відсутності. В судовому засідані представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Також просив залишити за позивачем судові витрати. Представник відповідача Вінницької міської ради в судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву в якій зазначила, що при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Також просила провести розгляд справи без її участі. Третя особа та її представник в судовому засіданні не погодились із позовом [PERSON] , надавши письмові пояснення. Також зазначили, що у Вінницькому міському суді Вінницької області перебуває цивільна справа № 127/28887/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на обов`язкову частку у спадщині за законом. [INFO] померла мати третьої особи та бабуся позивача [PERSON] , в зв`язку з чим відкрилась спадщина на спірне домоволодіння та земельну ділянку. Померла усе своє майно заповіла рідному брату третьої особи - [PERSON] . Разом з тим, на час смерті матері, остання була непрацездатна та мала 3 групу інвалідності, тому [PERSON] мала право на обов`язкову частку у спадщині. Однак, брат нотаріусу не повідомив вказаної обставини. Відносно вказаної земельної ділянки також триває спір в цивільній справі № 127/28887/19. Представник зазначив, що з огляду на викладене, [PERSON] мала б бути співвідповідачем у справі, а не третьою особою. Просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення учасників розгляду справи, дослідивши матеріали цивільної справи та оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку про те, що в задоволенні позову слід відмовити з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як вбачається із свідоцтва про народження серії [NUMBER] , батьками [PERSON] , [INFO] є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 15). Згідно зі свідоцтвом про смерть, виданим повторно 17.03.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, [PERSON] (бабуся позивача та мати третьої особи) померла [INFO] у віці 85 років (а.с. 13). Державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори заведена спадкова справа № 910/2014, після смерті [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 38993854, виданим 25.11.2014 року Першою вінницькою державною нотаріальною конторою (а.с. 142). З матеріалів спадкової справи № 910/2014, заведеної після смерті [PERSON] , судом встановлено, що [PERSON] 25.11.2014 року звернувся до Першої вінницької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадкового майна після смерті [PERSON] (а.с. 140). Відповідно до заповіту від 22.11.2007 року серії ВКВ № 924102, посвідченого приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Остапенко Ю.В, [PERSON] на випадок своєї смерті заповіла усе своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, у тому числі все те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом - [PERSON] (а.с. 146). З Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 25.11.2014 року вбачається, що вказаний вище заповіт чинний (а.с. 141). З огляду на наявність чинного заповіту [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 16.06.2015 року, відповідно до якого останній є спадкоємцем Ѕ частини будинковолодіння, що складається з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] , після смерті матері [PERSON] (а.с. 168). Судом встановлено, що згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ №526351, виданого на підставі рішення Вінницької міської ради №2379 від 15.05.2009 року, батько позивача [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1000 га, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка розташована в [ADDRESS] (а.с. 30-31). Слід відзначити, що співвласником вказаної земельної ділянки є [PERSON] . Крім того, частки співвласників визначені не були. Даний факт також підтверджується Витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а.с. 35). Разом з тим, зазначений вище державний акт був втрачений, про що міститься оголошення в пресі, тобто вважається недійсним (а.с. 37). Проте, правові підстави його видачі є дійсними, зокрема рішення Вінницької міської ради №2379 від 15.05.2009 року (а.с. 33) та Додаток №1 до вказаного рішення (а.с. 34). Отже, факт втрати державного акту не позбавляє особи права власності на земельну ділянку. Згідно зі свідоцтвом про народження позивача [PERSON] її батьками є[PERSON] та [PERSON] (а.с. 16). Слід зазначити, що батьки позивача перебували у зареєстрованому шлюбі, який 15.12.2006 року було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] (а.с. 18). З матеріалів справи вбачається, що 31.08.2003 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб у міському відділі реєстрації актів громадського стану управління юстиції Вінницької області, про що зроблено відповідний актовий запис № 1927 (а.с. 17). Після укладення шлюбу позивач змінила своє дошлюбне прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Згідно зі свідоцтвом про смерть, виданим повторно 05.01.2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції у Вінницькій області, [PERSON] (батько позивача та брат третьої особи) помер [INFO] у віці 53 років (а.с. 14). Державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори заведена спадкова справа № 01/2016, після смерті [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 42637644, виданим 04.01.2016 року Першою вінницькою державною нотаріальною конторою (а.с. 98). З матеріалів спадкової справи № 01/2016, заведеної після смерті [PERSON] , судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 04.01.2016 року, 11.01.2016 року звернулися до Першої вінницької державної нотаріальної контори із заявами про прийняття спадкового майна після смерті [PERSON] (а.с. 135). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.09.2019 року [PERSON] є спадкоємцем домоволодіння, що складається з двох житлових будинків з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами під номером [ADDRESS] , після смерті батька [PERSON] (а.с. 21). Факт реєстрації права власності на вказане домоволодіння за позивачем підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 24.09.2019 року (а.с. 23). Разом з тим, 24.09.2019 року державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, якою відмовлено позивачу у видачі на її ім`я свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належала її батькові [PERSON] , який помер [INFO] та його матері [PERSON] , померлій [INFO] , спадкоємцем якої був [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав, в зв`язку з ненаданням позивачем відповідних документів, що посвідчують право власності спадкодавця на земельну ділянку (а.с. 38). З матеріали справи вбачається, що померлий [PERSON] за життя був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 25.12.1979 року по день смерті (а.с. 19, 20, 148-149, 164-165). Отже, дослідивши вказані вище документи в їх сукупності, суд вважає, що третя особа [PERSON] , яка є тіткою позивача та рідною сестрою батька позивача - [PERSON] , претендує на майно останнього, зокрема земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Даний факт підтверджується поясненнями третьої особи в судовому засіданні та зверненням останньої до суд із позовом до [PERSON] про усунення останньої від права на спадкування (а.с. 104-116). Крім того, наразі у Вінницькому міському суді Вінницької області на розгляді перебуває цивільна справа № 127/28887/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за заповітом, визнання права власності на обов`язкову частку в спадщині за законом (а.с. 186). З огляду на це, суд вважає, що позовні вимоги мають бути заявлено до [PERSON] , оскільки вона заперечує та оспорює право власності позивача на спадкове майно та наразі між ними існує спір щодо спадкового майна. За змістом ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1-2 ст. 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. Особа вільна у виборі способу захисту цивільних прав судом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до змісту статей 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1223 ЦК України передбачено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За правилами частини першої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини 1 статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до п. 4.18 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Також п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» та в п. 3.1. Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» визначено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. З огляду на викладене вище, судом встановлено, що дійсно право позивача на спадкування за законом земельної ділянки після смерті її батька порушено, що підтверджується постановою державного нотаріуса Першої вінницької державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальних дій. При цьому, порушене право оспорюється рідною сестрою батька позивача [PERSON] , яка вважає, що також має право на спадкове майно померлого. [PERSON] та [PERSON] належать до першої та другої черги спадкування, після смерті [PERSON] . Слід відзначити, що кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття (ч.2 ст. 1258 ЦК України). Отже, у разі усунення позивача від спадкування, спадкоємцем буде вважатись [PERSON] , а не відповідач Вінницька міська рада. За змістом Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» відповідачами у справах про визнання права власності в порядку спадкування на будинки та садиби, щодо яких відсутні правовстановлюючі документи у зв`язку з їх втратою, є спадкоємці, які прийняли спадщину, а також органи, які уповноважені видавати правовстановлюючі документи на нерухоме майно, або ж органи, до яких перейшли такі повноваження, та органи, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно. Зі змісту Закону України «Про місцеве самоврядування» вбачається, що Вінницька міська рада, як окремий суб`єкт владних повноважень, не наділена повноваженнями щодо реєстрації нерухомого майна. В судовому засіданні представник третьої особи зазначив, що Вінницька міська рада є неналежним відповідачем, оскільки спору між позивачем і саме цим відповідачем з приводу спадкового майна не існує. Разом з тим, спір існує між позивачем та третьою особою, яка заперечує право позивача на спадкове майно померлого. При цьому, суд звертає увагу, що викладаючи зміст позовної заяви, позивач самостійно визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. За теоретичним визначенням «відповідач» - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними правовідносинами та, на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому залучається до участі в цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Однак, ні в позовній заяві, ні в поясненнях наданих в судовому засіданні представником позивача не зазначено та не надано доказів яким чином відповідач - Вінницька міська рада порушила право позивача на спадкування. Разом з тим, з матеріалів справи та наданих пояснень вбачається, що третя особа [PERSON] оспорює право позивача на спадкове майно. Тобто спірні правовідносини безпосередньо стосуються прав та обов`язків [PERSON] , оскільки вона належить до другої черги спадкування та в разі усунення позивача від спадкування, матиме право скористатись своїм право на спадкування. Крім того, остання претендує на спадщину у вигляді спірної земельної ділянки, що вбачається із пояснень третьої особи в судовому засіданні та наявності в провадженні суду цивільної справи №127/28887/19. Таким чином, існує спір з приводу спадкового майна саме між позивачем та третьою особою [PERSON] . Слід відзначити, що процесуальні права та обов`язки третьої особи, не є тотожними з процесуальними правами і обов`язками відповідача, передбаченими статтею 49 ЦПК України, а є значно вужчими. Відповідно до ч. 1 ст. 1277 ЦК України, в разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно за його місцезнаходженням. Відповідні органи місцевого самоврядування у разі неприйняття спадщини спадкоємця, можуть звертатися до суду із заявами про визнання спадкового майна відумерлим у судовому порядку. За змістом ст. 392 ЦК власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Отже, належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку. Згідно із Листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» якщо позивач не заявляє клопотання про заміну неналежного відповідача, суд повинен відмовляти у задоволенні позову. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. Отже, виходячи з системного аналізу згаданого вище законодавства, суд вважає, що позов подано до неналежного відповідача. Позивачем та її представником не заявлялось клопотання про заміну відповідача або ж залучення до участі у справі співвідповідача, хоча з думкою представника третьої особи щодо неналежності відповідача, представник позивача, був ознайомлений. Частинами 1, 3 ст. 51 ЦПК України визначено, що суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Відповідно до статті 175 ЦПК України позивач формулює позовні вимоги і зобов`язаний зазначити належний склад відповідачів у позові, а суд, згідно вимог статті 197 ЦПК України - вирішити питання про вступ у справу інших осіб, заміну неналежного відповідача, залучення співвідповідача. Проаналізувавши положення вказаної статті, судом встановлено, що заміна відповідача або залучення співвідповідача здійснюється лише за клопотанням позивача, суд вказаним правом не наділений. Позивач, в свою чергу, не скористався вказаним правом з власної волі. Слід зазначити, що [PERSON] не була залучена до участі у справі в якості відповідача (співвідповідача), а тому правових підстав для визнання права власності за позивачем, суд не вбачає. Звертаю увагу, що позивачем та її представником не було надано суду жодного належного доказу, що між нею та відповідачем існує спір з приводу спадкового майна. Згідно із ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 і ч. 2 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 83 ЦПК України, сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви, а відповідач - разом з поданням відзиву. Позивачем у справі та її представником, відповідно до ч. 4 ст. 83 ЦПК України, не було повідомлено про неможливість подання доказів у встановлений законом строк. Суд вважає, що кожна із сторін по даній справі була належним чином поінформована про право надати суду будь-які докази для встановлення наявності або відсутності обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, а також прокоментувати їх. Крім того, сторони по справі не були позбавлені можливості повідомити суду й інші обставини, що мають значення для справи. Таким чином, позивачем не доведено суду факт наявності спору між ним та відповідачем з приводу спадкового майна. Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі Наталія Михайленко проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до Вінницької міської ради, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. При цьому, відмова в задоволенні позову не позбавляє права позивача пред`явити аналогічний позов до належного відповідача - де доводити права на спірне майно спадкодавця та, відповідно, доводити свої спадкові права на вказане майно. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed