Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-18 00:00:00

Позивачі 18 вересня 2015 року звернулися до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до територіальної громади в особі Дніпропетровської міської ради, третя особа: Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора про визнання права власності в порядку спадкування за законом (а.с.3-5). В обґрунтування своїх позовних вимог зазначили, що [INFO] року помер їх батько - [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS], яку фактично прийняла його дружина (мати позивачів) - [PERSON]. [PERSON] належним чином узаконила житловий будинок із відповідними прибудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Тому, на момент смерті [PERSON] - [INFO] року, домоволодіння [ADDRESS] в цілому належало померлій. [PERSON] на момент смерті матері проживав разом із нею, а тому фактично прийняв спадщину, а [PERSON] у встановлений законом строк звернулась до нотаріальної із заявою про прийняття спадщини після смерті матері. В кінці серпня 2015 року звернувшись до нотаріальної контори для належного оформлення спадщини після смерті матері, позивачі не змогли оформити належним чином спадкові права на домоволодіння [ADDRESS], так як за життя померла не зареєструвала за собою право власності на дане домоволодіння, у зв'язку із чим, вони вимушені були звернутися до суду з даним позовом, в якому просять визнати в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON], померлої [INFO] року, за ними право власності на ? частини за кожним домоволодіння [ADDRESS], загальною площею 46,0 кв.м., житловою площею 37,90 кв.м., що складається із наступних господарських будівель та споруд: літ. А-1 житловий будинок; літ. А1 -1 житлова прибудова; -літ. а-1 прибудова; а1-1 веранда; літ. а ганок; літ. Б літня кухня; літ. б літня кухня; літ. В сарай; -літ. Г сарай; літ. Ж душ; літ. З убиральня; літ. Л навіс; літ. Д погріб; літ. д вхід в погріб; споруди: колодязь, огорожа, тротуари, доріжки га майданчики, трубопровід, цоколь, що розташоване по фактичному розміщенні на земельній ділянці площею 1000 кв.м. Позивачка - [PERSON] в особі свого представника - [PERSON], в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. Представник до суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позов просить задовольнити (а.с.81). Співпозивач - [PERSON], в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. До суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов (а.с.39). Відповідач в особі свого представника в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Про причини неявки свого представника не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без участі представника не надсилав. Третя особа - Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора в особі свого представника в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку. До суду надіслала письмову заяву, в якій просила справу слухати без своєї присутності відповідно до діючого законодавства, у зв'язку із зайнятістю (а.с.62). Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалося. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ст. 41 Конституції України, право власності є непорушним. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом, зокрема із правочинів, вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України в редакції 2003 року). За змістом ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Суд, з'ясувавши обставини по справі, дослідивши їх наданими доказами вважає позовні вимоги законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. В ході судового засідання встановлено, що у батьків [PERSON] та [PERSON] народилися діти: [PERSON] та [PERSON] (а.с.35), яка після укладення шлюбу змінила прізвище на «[PERSON]» (а.с.36). На підставі рішення виконкому ленінської районної ради народних депутатів м. Дніпропетровська №13/13 від 10.01.1992 року, [PERSON] та [PERSON] являлися співвласниками домоволодіння [ADDRESS] та закріплено за ними земельну ділянку площею 1000 кв.м. (а.с. 13). Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. В домоволодінні [ADDRESS] були зареєстровані та проживали постійно [PERSON], [PERSON] та [PERSON], про свідчать записи у домовій книзі (а.с.73-76). У відповідності до ст..100 ЦК Української РСР (в редакції, що діяла на момент виникнення права на будинок), в особистій власності громадян можуть бути предмети вжитку, особистого споживання, комфорту і підсобного домашнього господарства, жилий будинок і трудові заощадження. Згідно зі ст.. 101 ЦК Української РСР (в редакції, що діяла на момент виникнення права на будинок), в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Так, відповідно до ст..316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст..328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. [INFO] року помер [PERSON] (а.с.9). Після його смерті фактично спадщину у вигляді домоволодіння [ADDRESS] прийняла дружина померлого - [PERSON], яка на момент смерті спадкодавця проживала за однією адресою (з.а.с.78, а.с.79). [INFO] року померла [PERSON] (з.а.с.71), після смерті якої спадщину у вигляді домоволодіння [ADDRESS], фактично прийняв [PERSON], який проживав разом із нею на момент смерті, а [PERSON] прийняла спадщину шляхом подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори. У відповідності до ст.. 529 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. За життя [PERSON] належним чином не зареєструвала право приватної власності на домоволодіння [ADDRESS], у зв'язку із чим, правовстановлюючі документи на домоволодіння на її ім'я відсутні (з.а.с.79). Статтею 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) встановлюється, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст. 560 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Із матеріалів спадкової справи №187/1999р. вбачається, що [PERSON] та [PERSON] звернулися до нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, але державним нотаріусом Другої Дніпропетровської нотаріальної контори було відмовлено, у зв'язку із відсутністю правовстановлюючих документів на домоволодіння [ADDRESS], так як відсутні правовстановлюючі документи на нерухоме майно (а.с.80). У відповідності до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З статті 1261 ЦК України вбачається, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно зі ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ст. 561 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON], [PERSON] є обґрунтованими, законними, в повному обсязі доведеними, на підставі чого суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved