Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку, окрім позивача, зареєстровано місце проживання її доньки [PERSON] , яка з травня 2017 року перестала мешкати у вказаному будинку. Позивач зазначає, що у зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідача за вказаною вище адресою виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, які нараховуються на усіх зареєстрованих осіб, та відповідач не сплачує вказані платежі; перешкод у користуванні жилим відповідачу позивач не чинить, вона добровільно визначила собі інше місце проживання і жилим приміщенням не користується та взагалі не спілкується з позивачем . Предмет позову становить вимога про визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом - будинком [ADDRESS] . Позивач та її представник у судовому засіданні позов підтримали повністю та просили його задовольнити. Відповідач не скористалася правом брати участь у судових засіданнях та правом надання відзиву на позовну заяву. Третя особа не скористалася правом брати участь у судових засіданнях. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст. 76 80 ЦПК України, позивач є власником 38/100 частин житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 29 липня 1988 року, посвідченого старшим державним нотаріусом четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Стрілковоською З.Д. за реєстровим № 1-2857; право власності зареєстровано в КП «ДМБТІ» 14 вересня 1988 року та записано у реєстрову книгу за №335-137 (а.с.14-15). Власником інших 62/100 частин вказаного домоволодіння є [PERSON] (третя особа) на підставі договору купівлі-продажу від 14.05.2009 р., посвідченого Четвертою дніпропетровської державною нотаріальною конторою за реєстровим № 3-1572 (а.с. 8-9). Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] , (а.с. 11, 23) з 12.12.1985 р., що підтверджується відповідною довідкою від 17.08.2021 №10/5-1494 та відповідною інформацією на запит суду. За зазначеною адресою відповідач не мешкає з травня 2017 р. Зазначений висновок суд робить на підставі на підставі пояснень свідка [PERSON] , яка свідчила, що вона є сусідкою позивача протягом 10 років, доньку позивача [PERSON] (відповідача) вона бачила давно, оскільки років 3-4 її немає за місцем проживання та де вона знаходиться, їй не відомо. Позивач проживає сама та сплачує комунальні послуги самостійно; на підставі акту від 09.09.2021 про непроживання відповідача за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10), а також листа-відповіді ВП №1 ДРУП ГУНП у Дніпропетровській області від 09.08.2021 № 43.1/7025, відповідно до якого первинні оперативно-розшукові заходи спрямовані на встановлення місцезнаходження розшукуваної [PERSON] , [INFO] , результату не дали (а.с. 12) . Процесуальні дії у справі: -ухвалою суду від 16.12.2021 р. судом було задоволено клопотання представника позивача про забезпечення доказів шляхом допиту свідка [PERSON] . Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності. Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України, розв`язуючи позовну вимогу, суд керується наступним. Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. У відповідності до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які \~мають у приватній власності\~ будинок\~ (частину будинку),\~ квартиру,\~ користуються\~ ним\~\~ (нею)\~\~ для\~\~ особистого проживання\~ і\~ проживання\~ членів\~\~ їх\~\~ сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~ постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~ будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~ цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як встановлено судом в цій справі, відповідач не є членом сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР, відповідач не проживає у будинку, який належить позивачу на праві приватної власності, та самостійно обрала собі інше місце проживання, не мешкаючи в ньому з травня 2017 року. Таким чином, вочевидь волевиявлення відповідача, яка не є членом сім`ї позивача, на окреме від житла позивача проживання. Задовольняючи позов, суд керується тим, що аналіз положень гл. 32 ЦК свідчить, що сервітут це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом встановлено, що позивач є власником квартири, в якій зареєстровано місце проживання відповідача. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язана, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК. Згідно із ч.4 ст.263 ЦПК при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 16.01.2019 в справі №243/7004/17-ц. Суд виходить з того, що реєстрацією місця проживання відповідача за адресою належного позивачу на праві приватної власності майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі прав позивача, як власника, у зв`язку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем (ст. 16 ЦК України), та на підставі ст.ст. 383, 391, ч. 2 ст. 406 ЦК України. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: approved