Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом про визнання договору купівлі продажу 1/2 частини житлового будинку недійсним та скасування державної реєстрації права власності, в якому посилається на ті обставини, що 09 липня 2011 року був укладений та нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою : [ADDRESS]. Продавцями являлися позивач та [PERSON] по 1/2 частині будинку та земельної ділянки. Покупцем будинку та земельної ділянки являється відповідач по справі - [PERSON]. Вказує, що свою частку позивач продала невістці та сину, піддавшись на їх умовляння, що вона буде продовжувати проживати в цьому будинку і вони будуть піклуватися про неї. В теперішній час, незважаючи на те, що позивач зареєстрована в цьому будинку, вона не має можливості в ньому проживати. Вважає, що при укладенні цього договору було допущено порушення чинного законодавства, а саме у зазначеному будинку був зареєстрований малолітній онук [PERSON], [INFO], проте дозволу у органу опіки та піклування на зняття його з реєстрації не було отримано. Під час судового розгляду, позивач доповнив позовні вимоги та остаточно просив визнати договір купівлі - продажу 1/2 частини житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], який укладений 09.07.2011 року між [PERSON] та [PERSON] - недійсним та застосувати наслідки недійсності, скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на 1/2 частину житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] а також вселити позивача в будинок за вказаною адресою. Відповідач [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням посилаючись на те, що вона є власницею житлового будинку за адресою: [ADDRESS] Позивач за первісним позовом [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою. Проте, оскільки, остання не є членом її сім'ї, реєстрація її за вказаною адресою порушує права позивача за зустрічним позовом як власника житлового будинку. Просила суд усунути перешкоди у користуванні житловим будинком шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 15.02.2018 року провадження у справі вирішено здійснювати за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до вимог ч. 5 ст. 279 ЦПК України сторони в судове засідання не викликалися, проте відповідачу було встановлено строк в п'ятнадцять днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження на подачу відзиву на позовну заяву. Від сторін по справі відзивів на первісний позов та зустрічну позовну заяву на адресу суду не надходило. У матеріалах справи містяться письмові заперечення на первісний позов в яких, відповідач [PERSON] позов не визнала, пояснила що позивачем пропущено строк позовної давності у зв'язку із чим просила суд у задоволенні первісного позову відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 09 липня 2011 року був укладений та нотаріально посвідчений договір купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою : [ADDRESS]. Продавцями являлися позивач [PERSON] та [PERSON] по 1/2 частині будинку та земельної ділянки. Покупцем будинку та земельної ділянки являється відповідач по справі - [PERSON]. Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Аналізуючи договір купівлі - продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою : [ADDRESS] , який був посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського округу Палієнко У.О. за реєстровим №1036, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав від 12.07.2016 року ( копія міститься у матеріалах справи), суд приходить до висновку, що вказаний спірний договір було укладено із дотриманням законодавства у тому числі і ст. 203 ЦК України, адже договір укладено у встановленій законом формі та є таким що реально виконаний, що підтверджується нотаріально посвідченою заявою [PERSON] від 09.07.2011р. про відсутність претензій майнового так і немайнового характеру. Посилання позивача [PERSON] на те, що укладання спірного договору вплинуло на права та обов'язки неповнолітнього онука позивача - [PERSON] [INFO].н. не знайшли свого підтвердження, оскільки у спірному будинку останній не був та не є зареєстрований, що підтверджується довідкою про склад сім'ї від 08.07.2016р. ( а.с. 113) та поясненнями відповідача [PERSON] Відповідно судом не встановлено обставин які б вказували про майнові або немайнові права неповнолітнього на вказане житловий будинок які б могли би бути порушені при вкладанні спірного договору. Крім того, представником відповідача заявлено про застосування строку позовної давності у спірних правовідносинах. Відповідно до ст.ст. 256, 267 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність у три роки, відповідно до ст.ст. 253, 261 цього Кодексу перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, суд вважає, що з часу укладання договору купівлі-продажу 09.07.2011 року позивач [PERSON] мала можливість дізнатися про порушення свого права, відповідно, на час звернення останньої до суду із позовом про визнання договору недійсним, строк позовної давності сплив. Причин поважності пропуску строку позовної давності позивачем не зазначено а судом не встановлено, тому відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України вказана обставина є самостійною підставою для відмови у позові в частині визнання договору купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS], який було укладено 09.07.2011 року. Разом з тим, розглянувши матеріали справи, суд встановив, що відповідно до договору купівлі продажу житлового будинку та земельної ділянки за адресою : [ADDRESS], який був укладений та посвідчений приватним нотаріусом Херсонського міського округу Палієнко У.О. 09.07.2011р. за реєстровим №1036 - позивач за зустрічним позовом [PERSON] є власником вищевказаного житлового будинку. За вказаною адресою зареєстрована відповідач за зустрічним позовом [PERSON], що підтверджується матеріалами справи. [PERSON] є колишньою власницею частини житлового приміщення та не є членом сім'ї нинішнього власника. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997р. відповідно до Закону України від 17.07.1997р. № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги позивача за зустрічним позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивачка є власницею спірного будинку, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним їй майном на власний розсуд. Крім того, задоволення зустрічного позову про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS] виключає підстави для задоволення вимоги останньої за первісним позовом про вселення у житловий будинок за вказаною адресою.

Outcome: approved