Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-09 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до суду, в якому просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . Окрім неї, в квартирі з 28.10.2005 року зареєстрований її син [PERSON] , відповідач по справі. При цьому, зазначила, що в 2003 році відповідач, будучи неповнолітнім, разом з нею поїхав за кордон і там залишився проживати та не планує повертатися в Україну. Таким чином, відповідач у спірній квартирі з 2003 року не проживає, вона самостійно оплачує комунальні послуги, дбає про житло. Перешкод у користуванні житлом відповідачу ніхто і ніколи не чинив. Крім того, доповнила, що відповідач добровільно знятися з реєстрації не бажає, а наявність зареєстрованих осіб у належній їй квартирі не дає їй можливості оформити субсидії та вільно розпоряджатися власністю. Враховуючи наведене, просить позов задовольнити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 31.03.2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження, про що повідомлено сторони (а.с.12). Суд ухвалив справу розглядати без участі позивача та її представника, який подав письмову заяву, що позовні вимоги підтримують повністю, просять позов задовольнити, розгляд справи провести за їх відсутності, що відповідає вимогам ч.3 ст.211 ЦПК України. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзиву не подав. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши подані докази, дослідивши наявні матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно зі ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Зміст права власності, відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, складає право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд ч. 1 ст. 319 ЦК України. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] на підставі договору міни/ Р.№ 3-1389/07.08.2000/посвідченого Другою Львівською держнотконторою, що підтверджується копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 13.11.2003 року (а.с. 5). Згідно довідки з місця проживання про склад сім`ї і прописки ЛКП «Сигнівка» №3546 від 05.12.2019 року по [ADDRESS] зареєстровано дві особи, а саме: позивач [PERSON] (власник) та відповідач - [PERSON] (а.с.18). Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] , 1989 р.н. не проживає за адресою місця реєстрації з 2003 року, що підтверджується актом ЛКП «Сигнівка» від 02.12.2019 р. (а.с.6). Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином, враховуючи досліджені судом письмові докази, суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 2003 року. Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з наведеного та враховуючи, що відповідач [PERSON] відсутній за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] і не проживає в цьому житлі понад один рік, в судовому засіданні не встановлено поважності причини його відсутності чи наявність домовленості між ним і власниками житла щодо порядку користування квартирою, а тому [PERSON] слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . У відповідності до ч. 1 ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь позивача 840,80 грн. сплаченого при подачі позовної зави судового збору.

Outcome: approved