Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

Позивач, з урахуванням уточнень до позову від 17 квітня 2015 року, звернувся до суду з позовом про визнання недійсним укладеного 24 листопада 2011 року додаткового договору оренди земельної ділянки. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що 19 серпня 2014 року позивач уклав з ФГ «Агро Альянс» договір оренди належної їй земельної ділянки площею 7,63 га, яка належить їй на підставі державного акту про право власності серії ДП №015036 від 15 квітня 2004 року, а в лютому 2015 року дізналася про те, що СГ ТОВ «Прогрес» звернулося до суду з позовом про визнання недійсним цього договору. З додатків до позовної заяви позивач дізналася про те, що СГ ТОВ «Прогрес» після закінчення терміну дії договору оренди земельної ділянки, який був укладений між ними 19 січня 2007 року, самостійно 24 листопада 2011 року розробило проект додаткового договору оренди землі строком до 2017 року, залишивши в силі умови, закріплені в первинному договорі оренди, а саме в п. 34 договору було зазначено, що однією із умов припинення дії договору є закінчення строку, на який його укладено, а згідно п. 41 договір набирає чинності з моменту його державної реєстрації у Солонянському відділі ДРФ «ЦДЗК». Позивач посилається на те, що в договорі від 19 січня 2007 року не були прописані порядок і процедура його поновлення, а також реалізація намірів сторін на продовження дії договору, а тому відповідач самостійно після закінчення терміну дії договору, розробив проект додаткової угоди від 24 листопада 2011 року і уклав її з позивачем на новий термін. Оскільки в тексті додаткової угоди збереглися умови щодо набрання чинності з моменту її державної реєстрації (п.41 Договору), то відповідач уклавши 24 листопада 2011 року цей договір, не здійснив його державну реєстрацію в державному реєстрі в Солонянському відділі ДРФ «ЦДЗК», а тому позивач вважає, що такий договір не набрав чинності, а тому є недійсним. Позивач вважає, що відсутність такої державної реєстрації договору оренди земельної ділянки порушує її права, оскільки в разі невиконання або неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань, позивач позбавлена можливості звернутися до суду з позовом, оскільки такий договір не набрав чинності і є недійсним. Також позивач зазначає, що отримавши у лютому 2015 року позов СГ ТОВ «Прогрес» з додатками до нього, вона дізналася, що додатковий договір оренди її земельної ділянки, укладений 24 листопада 2011 року з СГ ТОВ «Прогрес», був підписаний не нею, а іншою особою. На підставі зазначеного, позивач, з посиланням на ст. 203 ЦК України, просить суд визнати додатковий договір оренди земельної ділянки від 24 листопада 2011 року недійсним, оскільки дізнавшись про те, що додатковий договір від 24 листопада 2011 року не зареєстрований у Солонянському відділі ДРФ «ЦДЗК», а отже не набрав чинності, 19 серпня 2014 року уклала договір оренди з ФГ «Агро Альянс», який був зареєстрований у реєстраційній службі Солонянського РУЮ. Крім того, як на підставу визнання додаткової угоди недійсною зазначає про те, що вона була підписана не нею, а іншою особою. Позивач [PERSON], яка належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи через свого представника (а.с.178), в судове засідання не зявилася, причини неявки суду не повідомила. В судовому засіданні 01 липня 2015 року представником позивача адвокатом [PERSON], який діє на підставі договору про надання юридичних послуг від 20 березня 2015 року (а.с.4-6) було заявлено клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи (а.с.91), а ухвалою від 01 липня 2015 року судом було задоволено клопотання та призначено почеркознавчу експертизу (а.с.102-103). В судовому засіданні 22 лютого 2016 року представник позивача позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача, який про час та місце розгляду був повідомлений належним чином (а.с.177), в судове засідання 22 лютого 2016 року не зявився, про причини неявки суд не повідомив. В травні 2015 року представником відповідача були надані письмові заперечення на позов, згідно яких він вважає, що спірна додаткова угода належним чином зареєстрована відділом Держкомзему у Солонянському районі Дніпропетровської області 30 грудня 2011 року за №122505514000204, яка є невідємною частиною договору оренди землі № 040713200371 від 24 січня 2007 року, яка укладена з позивачем. За умовами додаткової угоди строк дії договору продовжено на пять років, тобто до 24 січня 2017 року. Відповідач вважає, що реєстрація спірної додаткової угоди була проведена належним чином, права позивача порушені не були, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають (а.с.32-34). Згідно поданих додаткових пояснень вважають, що оскільки позивача отримала другий примірник спірної додаткової угоди, протягом 2012-2014 років отримує від відповідача оренду плату, що не заперечувала і сама позивачка, то навіть якщо вона і не підписувала спірну угоду, відповідно до положень ст. 241 ЦК України вона своїми діями щодо отримання орендної плати фактично схвалила умови додаткової угоди (а.с.66-68). Крім того представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності, згідно якої він вважає, що позивач пропустила строк на звернення з позовом до суду, оскільки її твердження про те, що вона дізналася про укладання між нею та відповідачем додаткової угоди лише у 2015 році спростовуються фактичними обставинами справи. Так, відповідач зазначає, що він потягом 2007-2014 років сумлінно виконує свої обовязки з оплати орендної плати позивачу, яка приймається нею без жодних заперечень. Більш того, про отримання свого екземпляру додаткової угоди позивач розписалася у спеціальній відомості, а сама земельна ділянка не поверталася за актом приймання-передачі, як того вимагає договір. Тому, відповідач вважає, що позивач мала можливість звернутися до суду за захистом свого права з моменту укладання додаткової угоди, оскільки вона була обізнана про її укладання, а не з моменту звернення відповідача до суду з позовом про оскарження іншого договору оренди землі (а.с.46). Представник третьої особи відділу Держземагенства у Солонянському районі Дніпропетровської області, який про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.180), в судове засідання 22 лютого 2016 року не зявився, причини не явки суду не повідомив. Відділ Держземагенства у Солонянському районі Дніпропетровської області надав суду письмові пояснення з приводу позову, згідно яких відповідно до постанови КМУ від 09 вересня 2009 року №1021 «Про затвердження порядків ведення Поземельної книги і Книги записів про державну реєстрацію державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, договорів оренди землі», Поземельна книга відкривається та ведеться на кожну земельну ділянку: у паперовому вигляді територіальними органами Держземагенства; в електронному вигляді операторами - структурними підрозділами ДП «Центр державного земельного кадастру», яке є адміністратором автоматизованої системи державного земельного кадастру, формують з її використанням аркуші землеустрою в електронному вигляді, дані про які містяться в файлі обміну даними про результати робіт із землеустрою в електронному вигляді. Поземельна книга у паперовому вигляді зберігається у територіальному органі Держземагенства за місцем розташування земельної ділянки. Таким чином відповідальність за внесення даних до автоматизованої системи несуть адміністратори «Центру ДЗК», після чого в електронному вигляді направляється до територіального органу Держземагенства для його підписання та проставлення печатки відділу. Після втрати чинності даної постанови та у звязку з набранням чинності постанови КМУ №1051 з 01 січня 2013 року відповідальність за ведення та внесення відомостей до Державного земельного кадастру та відкриття Поземельної книги на земельну ділянку несе територіальний орган Держземагенства. Після набрання чинності постанови №1051, створена Національна Кадастрова Система України на підставі даних відомостей Центру ДЗК. На підставі цього державний кадастровий реєстратор не мав змоги завчасно попередити про наявність зареєстрованого договору оренди земельної ділянки СТОВ «Прогрес», оскільки такі дані були відсутні в Національній Кадастровій Системі України, а книги реєстрації договорів оренди велися в паперовому вигляді та були закриті в серпні 2011 року. Таким чином, реєстрація укладених додаткових угод до договорів оренди проводилась Центром ДЗК у відповідності до постанови № 1021, яка діяла на період реєстрації, а територіальний орган Держземагенства надавав в електронному вигляді необхідний пакет документів для здійснення такої реєстрації. Згідно чинного законодавства під час здійснення державної реєстрації додаткових угод до договорів оренди, відкривався 4 розділ Поземельної книги, а в ході проведення повної інвентаризації архіву відділу, на підставі наказу начальника відділу від 24 грудня 2014 року № 75, було знайдено 4 розділи Поземельної книги, які свідчать про проведення державної реєстрації додаткових угод до договорів оренди земельних ділянок, в тому числі і про реєстрацію додаткової угоди, укладеної СТОВ «Прогрес» із [PERSON] (а.с.29-31). У судовому засіданні 22 лютого 2016 року судовий експерт Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз [PERSON], який був викликаний в судове засідання за клопотанням представника відповідача, пояснила, що вона повністю підтверджує зроблений нею висновок №3822-15 судової почеркознавчої експертизи по даній цивільній справі, під час проведення якої жодних сумнівів щодо того, що підпис виконаний не [PERSON], у неї не виникало. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, надані в судових засіданнях 01 липня 2015 року та 04 лютого 2016 року, експерта, дослідивши наявні у справі та надані сторонами у судовому засіданні докази, приходить до наступного висновку. Положеннями ч.1\~\~ст. 3 ЦПК України\~передбачено, що\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а ч. 1 ст. 15 ЦК України\~\~визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з ч. 3 ст. 152 ЗК зокрема шляхом визнання угоди недійсною. Частиною 4 ст. 124 ЗК України передбачено, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). За змістом ч. 2 ст. 792 ЦК України майнові відносини, що виникають з договору найму (оренди) земельної ділянки, є цивільно-правовими, ґрунтуються на засадах рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності сторін договору та, крім загальних норм цивільного законодавства, щодо договору, договору найму регулюються актами земельного законодавства ЗК України, Законом України «Про оренду землі». Законом України «Про оренду землі» визначаються умови укладення, зміни, припинення і поновлення договору оренди землі. Відповідно до статті 13 Закону України «Про оренду землі» під договором оренди землі розуміється договір, за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Обєктом оренди є земельна ділянка. За змістом статті 79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Згідно з нормою статті 791 ЗК України земельна ділянка набуває ознак обєкта цивільних прав з моменту її формування з присвоєнням кадастрового номера та внесення в Державний земельний кадастр. Судом встановлено, що 19 січня 2007 року між СТОВ «Прогрес» та [PERSON] був укладений договір оренди землі, відповідно до п.п. 2,8 якого в оренду терміном на пять років передається земельна ділянка загальною площею 7,630 га, яка належить [PERSON] на підставі права власності згідно державного акта на право власності на землю серії ДП №015036 від 15 квітня 2004 року та розташована на території Солонянської селищної ради Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.15-16,17), а 24 січня 2007 року було здійснено державну реєстрацію вказаного договору у Солонянському відділі ДРФ «ЦДЗК», про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №040713200371 (а.с.16). Пунктом 8 зазначеного договору передбачено, що після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк, у цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію, а відповідно до п.34 дія договору припиняється закінченням строку, на який його було укладено; див п.8 (а.с.15-16). 24 листопада 2011 року між СТОВ «Прогрес» та [PERSON] була укладена додаткова угода до договору оренди землі від 24 січня 2007 року, відповідно до п.1.1 якої строк дії договору оренди продовжено на пять років до 24 січня 2017 року (а.с.14), а 30 грудня 2011 року було здійснено державну реєстрацію вказаної додаткової угоди до договору оренди землі у відділі Держкомзему у Солонянському районі, про що вчинено запис за №122505514000204 (а.с.13). Судом встановлено, що орендована земельна ділянка має кадастровий номер 1225055100:02:001:0513, а право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку підтверджується копією державного акту на право приватної власності серії ДП №015036 від 15 квітня 2004 року (а.с.17), Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.18). Відповідно до ч. 4 ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Підставою для укладення договору оренди може бути цивільно-правовий договір про відчуження права оренди. Згідно ст. 1 Закону України «Про оренду землі», оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності, а ст. 13 цього закону передбачено, що договір оренди землі це договір за яким орендодавець зобовязаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобовязаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про оренду землі», в редакції яка діяла на час укладання як договору так і додаткової угоди до нього, договір оренди набирає чинності після його державної реєстрації, яка була вчинена 24 січня 2007 року, а додаткової угоди 30 грудня 2011 року. Згідно ст.ст.125,126 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки виникає з моменту державної реєстрації цих прав, а право власності, користування земельною ділянкою оформляється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» закріплено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Відповідно до п.3 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 11 лютого 2010 року «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» до 01 січня 2013 року державна реєстрація зокрема, договорів оренди земельних ділянок, проводиться територіальними органами земельних ресурсів, а судом встановлено, що як договір оренди землі від 24 січня 2007 року так і додаткова угода до нього від 24 листопада 2011 були зареєстровані у Солонянському відділі ДРФ «ЦДЗК» та відділі Держкомзему у Солонянському районі Дніпропетровської області, тобто вказані договори оренди набрали чинності та у орендаря СТОВ «Прогрес» виникло право оренди земельної ділянки. Посилання представника позивача на те, що спірна додаткова угода взагалі не була зареєстрована, а тому така угода є недійсною на підставі ст. 203 ЦК України, спростовуються матеріалами справи, оскільки суду було надано витяг з Поземельної книги, а саме розділ 4 на підтвердження здійснення реєстрації спірної додаткової угоди до договору оренди землі (а.с.31). Також представником позивача не доведено суду його посилання на те, що спірна додаткова угода була зареєстрована не 30 грудня 2011 року, а пізніше, про що, на його думку, свідчать орфографічні помилки в тексті аркуша №4/1 такі як «каластровий номер» замість «кадастровий номер», «руквізити» замість «реквізити». Проте такі посилання представника позивача не приймаються судом, оскільки відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, про що було розяснено представнику позивача в судовому засіданні. Представником позивача не було надано суду доказів виготовлення розділу 4 Поземельної книги пізнішою датою, ніж 30 грудня 2011 року, як не було надано і доказів підроблення аркуша розділу 4 Поземельної книги, на якому міститься інформація про державну реєстрацію спірної додаткової угоди (а.с.31). Відповідно до ст. 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, а відповідно до ст.27 Закону України «Про оренду землі» орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону. Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема ч. 1 ст. 203 ЦК України, відповідно до якої зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. В той же час судом встановлено, що згідно висновку судової почеркознавчої експертизи від 30 листопада 2015 року (а.с.141-147) підпис від імені [PERSON] в графі «Орендодавець» додаткової угоди від 24 листопада 2011 року до договору оренди землі №040713200371 від 24 січня 2007 року, укладеного між [PERSON] та СТОВ «Прогрес» виконаний не [PERSON] (а.с.145), що повністю підтверджує доводи позивача та його представника про те, що позивач не підписувала оспорювану додаткову угоду. \~\~\~ За таких обставин, суд вважає доведеним той факт, що під час укладання додаткового договору оренди земельної ділянки, текст додаткового договору було підписано від імені позивача сторонньою особою, яка не мала належних повноважень на вчинення такої дії, а тому не можна вважати, що сторони досягли усіх істотних умов додаткового договору оренди землі, що є підставою, передбаченою\~ст. 15 Закону України «Про оренду землі», для визнання спірного додаткового договору недійсним, навіть після його державної реєстрації у визначеному законом порядку. \~Представником відповідача було подано заяву про застосування строків позовної давності (а.с.46), в якій він зазначав, що позивач мала можливість звернутися до суду за захистом свого права з моменту укладання додаткової угоди, оскільки вона була обізнана про її укладання, регулярно отримувала орендну плату, а не у 2015 році з моменту звернення відповідача до суду з позовом про оскарження іншого договору оренди землі, а тому вважає, що позивачкою був пропущений строк позовної давності, який він просить застосувати до спірних правовідносин. Проте такі доводи представника відповідача не приймаються судом, оскільки згідно висновку судового експерта підпис від імені позивача [PERSON] виконаний не нею, а іншою особою, що свідчить про те, що позивач не могла звернутися до суду за захистом свого права з моменту укладання додаткової угоди, яку вона не підписувала в 2011 році. Відповідно до ст. ст.\~256,\~257 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. \~\~\~\~\~\~\~\~ Частиною 1\~ст. 261 ЦК України\~визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Під час розгляду справи судом було встановлено, що позивачка дізналася про порушення свого права, тобто про наявність спірного договору оренди, лише у 2015 році, що в розумінні частини першої статті 261 ЦК України є моментом початку перебігу строку позовної давності. Посилання представника відповідача на те, що початок перебігу строку позовної давності необхідно обчислювати з моменту укладення спірного договору, оскільки позивачка отримувала плату за користування землею, суд вважає таким, що суперечить нормам статті 261 ЦК України, а такі твердження суду узгоджуються з правовою позицією ВСУ, яка висловлена при розгляді справи № 6-48цс15 від 22 квітня 2015 року стосовно правил застосування строків позовної давності. Таким чином, відсутні підстави для задоволення заяви представника відповідача про застосування строків позовної давності. З огляду на те, що під час розгляду справи судом було встановлено, що спірна додаткова угода підписана не [PERSON], не зважаючи на подальшу її реєстрацію, то суд приходить до висновку про те, що спірна додаткова угода була укладена без волевиявлення позивачки, а тому суд вважає, що існують правові підстави для визнання її недійсною на підставі ч. 3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України. У звязку із задоволенням позовних вимог, витрати по сплаті судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved