Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за законом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 07.09.1989 року її покійний чоловік [PERSON] придбав житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] . В подальшому зазначений будинок [PERSON] розібрав та на його місці збудував новий, який в експлуатацію не ввів та документів на будинок не отримав. [INFO] [PERSON] помер. Після відкриття спадщини позивач та її син [PERSON] звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини, проте нотаріусом їм було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину з тих причин, що при житті спадкодавець не провів державної реєстрації будинку та земельних ділянок, на яких він розміщений. Відповідач [PERSON] на спадщину не претендує, а тому позивач є єдиним спадкоємцем, яка прийняла спадщину. Таким чином вона вимушена звернутися до суду з даним позовом, у якому просить визнати за нею право власності на вказаний будинок. Позивач в судове засідання не з`явилася, представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідно до якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача - Суботцівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідно до якої позовні вимоги визнав повністю, не заперечував проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзив не подав. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 07.09.1989 [PERSON] придбав житловий будинок, розташований по [ADDRESS] . Рішенням Суботцівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області за №81 від 17.09.1991 [PERSON] було виділено земельну ділянку площею 0,25 га для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель по [ADDRESS] . Згідно з технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] від 20.05.2013, виготовленого на замовлення [PERSON] будинок складається з 4 жилих кімнат загальною площею 94,6 кв.м., з якої житлова площа складає 70.10 кв.м. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 03.12.2014 [PERSON] помер [INFO] в с. Суботці Знам`янського району Кіровоградської області. Позивач є дружиною померлого [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 26.01.1985. Відповідно до довідки Суботцівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області №1854 від 14.09.2015 [PERSON] з 1989 року і до дня семрті 01.12.2014 був зареєстрований та проживав по [ADDRESS] разом зі своєю дружиною [PERSON] та сином [PERSON] Заповіт від імені [PERSON] сільською радою не посвідчувався. З виписки з погосподарської книги, виданої виконкомом Суботцівської сільської ради Знам`янського району Кіровоградської області за №2091 від 30.11.2015 вбачається, що відповідно до погосподарського обліку [PERSON] дійсно був власником житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] , власноручно здійснив їх забудову господарським способом та завершив будівництво в липні 1992 року. Державним нотаріусом Знам`янської районної державної нотаріальної контори Кіровоградської області після смерті [PERSON] 01.12.2014 заведена спадкова справа №327/2015 р., заяви про прийняття спадщини надійшли 18.12.2015 від позивача та [PERSON] , який є сином спадкодавця. Постановою нотаріуса №1298/02-31 від 18.12.2015 позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] у зв`язку з відсутністю державної реєстрації житлового будинку та земельних ділянок за спадкодавцем. Таким чином, позивач та [PERSON] , будучи спадкоємцями першої черги за законом, прийняли спадщину внаслідок постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а тому з часу відкриття спадщини вона належить їм в рівних частках та вони мають право на спадкування вищезазначеного житлового будинку. Однак, відсутність документів, які могли б підтвердити право власності та належність майна спадкодавцеві, а також відсутність державної реєстрації права власності на вказане майно за спадкодавцем є перешкодою у отриманні свідоцтва про право на спадщину за законом на ім`я позивача. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспарюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті, що закріплено положеннями ст.1218 ЦК України. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (ч.5 ст.1268 ЦК України). Відповідно до ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають дружина та діти спадкодавця. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину (ч.1 ст.1296 ЦК України). Як роз`яснено у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. З роз`яснення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 №10-1387/0/4-12 «Про практику застосування судами при розгляді справ окремих норм законодавства про власність та спадкування», вбачається, що відповідно до ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 №1952-ІУ, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до ст.3 вказаного Закону, право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно - правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його спорудження, а не виникає у зв`язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого права, а не підставою його виникнення (Постанова від 13.06.2012 №6-54цс12). Відповідно до ч.1 ст.58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з ч.1 та ч.2 ст.5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва встановлено постановою Кабінету Міністрів України від 05.08.1992 №449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто, до 05.08.1992 не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05.08.1992, при набутті права власності на такі об`єкти. (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України, від 01.09.2011 №40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 05.08.1992»). Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. (Лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30.07.2012 №40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Згідно з п.3.4, 3.5, 3.6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 за №7/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.07.2010 №1692/5), листом Міністерства юстиції України від 21.02.2005 №19-32/319, у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилася і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися в судовому порядку. З цього ж положення вбачається, що рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. З огляду на викладене та враховуючи, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті чоловіка, прийняла спадщину шляхом постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, у позасудовому порядку не має можливості реалізувати своє право на спадщину з причин відсутності державної реєстрації права власності на житловий будинок та правовстановлюючих документів, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню в частині визнання за позивачем права власності на Ѕ частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями. Задовольняючи позов частково та визнаючи за позивачем право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Згідно з ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Пленум Верховного Суду України у п.25 постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 №7 роз`яснив, що відмова від прийняття спадщини на користь інших спадкоємців допускається лише протягом строку для прийняття спадщини. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкодавцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо. Листом ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 роз`яснено, що відповідно до ст. 1273 ЦК спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК. Після закінчення цього строку частка у спадщині не може бути збільшена з тих підстав, що хто-небудь зі спадкоємців відмовляється від спадщини на користь інших спадкоємців. У таких випадках особа, яка прийняла спадщину, має право розпорядитись усім або частиною майна, отриманого в порядку спадкування, шляхом відчуження її іншому спадкоємцеві за договором купівлі-продажу, дарування, міни тощо. Визначення додаткового строку для подання заяви про відмову від спадщини чинним законодавством України не передбачено. Судом встановлено, що матеріали спадкової справи №327/2015 р. не містять заяви [PERSON] про відмову від прийняття спадщини на користь позивача. З огляду на викладене, оскільки відповідач [PERSON] є спадкоємцем першої черги за законом, прийняв спадщину в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України, у встановлений законом строк не відмовився від її прийняття, відтак з часу смерті спадкодавця йому належить частка у спадщині, яка не може бути зменшена. На підставі викладеного,

Outcome: partial