Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, посилаючись на те, що 02 березня 2012 року Шевченківський районний суд м. Чернівці виніс рішення, яким вирішив розірвати шлюб, що був укладений між позивачем та відповідачем. Від цього шлюбу вони мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO]. Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом із позивачем та знаходиться повністю на її утриманні. Всі витрати, пов'язані з матеріальним забезпеченням сина вона несе самостійно. Відповідач участі у вихованні та догляді за дитиною не бере, її фізичним, духовним та моральним розвитком не займається, матеріальної допомоги не надає, бажання спілкуватися чи піклуватися про дитину не виявляє. Позивач на даний час не працює. Домовленості із відповідачем, щодо утримання дитини не дійшли. Просить стягнути з відповідача,на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON], [INFO], в сумі - 1167 гривень щомісячно починаючи з дня подачі позовної заяви до досягнення ним повноліття та стягнути з відповідача аліменти за 2015 рік в сумі 1960 гривень. Позивач в судовому засіданні повністю підтримала позовні вимоги викладені в позовній заяві, просила позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позов визнав частково, а саме щодо стягнення аліментів в сумі 350 грн. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, в іншій частині просив відмовити. Представник відповідача в судовому засіданні просив позов задовольнити частково, а саме в частині зазначеною відповідачем. Розглянувши подані заявником документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до висновку, що вимоги заяви є обґрунтованими і підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, та враховуючи положення цивільно-процесуального законодавства позивач повинен довести підставу позову, тобто обставини, з якими він, як з юридичними фактами, пов'язує свою матеріально-правову вимогу, а суд повинен з'ясувати обставини, які пов'язані саме з предметом спору, встановити характер правовідносин, зумовлених фактами, що мають місце, та правові норми, якими врегульовані ці правовідносини ст. 214 ЦПК України. При цьому, факти та підстави позову, які підведені під гіпотезу певної норми матеріального права, вказують на юридичну природу спірних правовідносин, що являється предметом позову. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 1 ст. 183 частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 184 СК України якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача можевизначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» № 928-VIII від 25 грудня 2015 року - установлено у 2016 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 січня 2016 року - 1330 гривень, з 1 травня - 1399 гривень, з 1 грудня - 1496 гривень, а для основних соціальних і демографічних груп населення: -дітей віком до 6 років: з 1 січня 2016 року - 1167 гривень, з 1 травня - 1228 гривень, з 1 грудня - 1313 гривень; -дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2016 року - 1455 гривень, з 1 травня - 1531 гривня, з 1 грудня -1637 гривень; -працездатних осіб: з 1 січня 2016 року - 1378 гривень, з 1 травня - 1450 гривень, з 1 грудня -1550 гривень: -осіб, які втратили працездатність: з 1 січня 2016 року - 1074 гривні, з 1 травня -1130 гривень, з 1 трудам -1208 гривень. Статтею 141 СК України встановлено рівністьбатьків щодо прав та обов'язків по відношенню до дитини. Відносно цих вимог закону судом встановлено, що 02 березня 2012 року Шевченківський районний суд м. Чернівці виніс рішення, яким вирішив розірвати шлюб, що був укладений між позивачем та відповідачем (а.с.4). Від цього шлюбу вони мають неповнолітню дитину: [PERSON], [INFO] (а.с.7). Після розірвання шлюбу дитина залишилася проживати разом із позивачем та знаходиться повністю на її утриманні. Всі витрати, пов'язані з матеріальним забезпеченням сина вона несе самостійно. Відповідач є здоровим, офіційно не працює, однак має нерегулярний заробіток, так як працює за кордоном, інших дітей та осіб, які б перебували у нього на утриманні, немає. За таких обставин, та згідно норм закону, суд приходить до висновку, що причини, які викликали позивача наполягати на стягненні аліментів на утримання неповнолітньої дитини, стягнення судових витрат є обґрунтованими, але разом з тим суд вважає, що позивачкою не доведені обставини, що мають істотне значення для стягнення аліментів з відповідача в твердій сумі в розмірі 1167 грн. щомісячно. Відповідач дійсно в даний час офіційно не працює, має мінливий дохід, але доказів тому, що він заробляє в місяць суму з якої б можна було б утримати аліменти в розмірі 1167 грн. в судовому засіданні позивачем надано не було, а тому враховуючи всі матеріали справи, матеріальний стан позивача та відповідача, суд вважає, що з відповідача на користь позивача на утримання їхньої неповнолітньої дитини мають бути стягнуті аліменти в твердій сумі, але в розмірі меншому, ніж це просить позивачка. На думку суду розмір аліментів має складати 1000 грн. в місяць, в іншій частині позовних вимог слід відмовити оскільки позивачем не доведено, що відповідач ухилявся від сплати аліментів в 2015 році. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Оскільки при зверненні з даним позовом до суду позивачка була звільнена від сплати судового збору в розмірі 551 грн. 20 коп., а позовні вимоги задоволено частково, то суд вважає, що згідно вимог ст. 88 ч.3 ЦПК України ці витрати належить стягнути з відповідача на користь Державного бюджету України. На підставі викладеного та

Outcome: partial