Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-29 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом про скасування наказу Львівського обласного управління водних ресурсів від 27.03.2014 року №60 про звільнення з посади провідного інженера відділу використання водних ресурсів та моніторингу вод Львівського обласного управління водних ресурсів, поновлення на займаній посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги мотивує тим, що працювала на посаді провідного інженера відділу використання водних ресурсів та моніторингу вод у Львівському обласному управлінні водних ресурсів з 03.10.2011 року по 27.03.2014 року, коли була наказом №60 на підставі п.3 ст. 40 КЗпП України. Вважає вказаний наказ протиправним, а її звільнення незаконним з огляду на те, що підставою для звільнення за п.3 ст. 40 КЗпП України є вчинення повторно порушення трудових обовязків, однак її було притягнуто до дисциплінарної відповідальності 27.03.2014 року в той час, як наказ №215 від 16.10.2013 року про накладення на неї дисциплінарного стягнення оскаржувався нею в суді, і рішенням суду першої інстанції від 16.01.2013 року про скасування наказу переглядалося в апеляційному порядку. Що стосується дисциплінарного проступку 04.10.2013 року, за вчинення якого її було притягнуто до відповідальності 27.03.2014 року то вважає, що такий вона не вчиняла, і відповідачем за відсутності належних доказів її вини було накладено на неї дисциплінарне стягнення безпідставно. Зокрема вказала, що на думку відповідача нею був прийнятий до розгляду лист установи без відповідної реєстрації згідно правил діловодства, та вирішений самовільно на власний розсуд, що призвело до настання негативних наслідків. Однак, вказані обставини не відповідають дійсності, оскільки про вказаний лист їй не було нічого відомо до часу притягнення до дисциплінарної відповідальності, жодної відповіді по ньому нею не готувалося, доказів цьому у відповідача немає, а відтак вважає її притягнення до дисциплінарної відповідальності безпідставним. Крім цього зазначила, що саме звільнення її відбулося з порушенням трудового законодавства, оскільки було порушено її право на участь представника на розгляді вказаного питання на засіданні профспілкового комітету, обманним шляхом її лише одну було запрошено на засідання, де в порушення процедури не ознайомлено з матеріалами справи, та без врахування її аргументів і заперечень прийнято необєктивне рішення про її звільнення. А тому просить позов задоволити. В судовому засіданні позивач, її представник позовні вимоги підтримали з аналогічних мотивів, додатково пояснили, що відповідно до положень п.3 ст. 40 КЗпП України та відповідних розяснень вказаної правової норми постановою Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9, право роботодавця звільнити працівника вбачається у випадку вчинення ним повторного дисциплінарного проступку після застосування до нього дисциплінарного стягнення за попередній проступок. Оскільки повторно позивача притягнуто до дисциплінарної відповідальності за проступок вчинений 04.10.2013 року, а попереднє дисциплінарне стягнення накладено лише 16.10.2013 року, а відтак у роботодавця не було підстав для її звільнення із зазначених підстав. Представник відповідача в судовому засіданні відносно позову заперечив, вважає безпідставним посилання позивача на ту обставину, що звільнення роботодавцем працівника можливе за п.3 ст. 40 КЗпП України лише у випадку повторного вчинення ним дисциплінарного проступку після застосування до нього дисциплінарного стягнення за попередній проступок, оскільки така позиція викладена лише у розясненнях постанови Пленуму Верховного Суду України, які з 2010 року, моменту набрання чинності Законом України «Про судоустрій та статус суддів» не є обовязковою для застосування судами, є пережитком радянського періоду, і на його думку не відповідає дійсним обставинам справи. Одночасно вважає, що на даний час існує рішення суду, яке набрало законної сили, і яким відмовлено у задоволенні позову [PERSON] про скасування наказу про притягнення її до дисциплінарної відповідальності за вчинення першого дисциплінарного правопорушення. В той же час переконаний, що наказом від 27.03.2014 року її законно визнано винною у вчиненні повторного проступку, що мав місце 04.10.2013 року, а відтак на законних підставах звільнено із займаної посади. Вказав, що проступок позивача полягав у тому що вона всупереч затвердженим правилам діловодства та в порушення правил внутрішнього трудового розпорядку, з перевищенням власних посадових повноважень без відповідної реєстрації у системі діловодства розглянула лист водокористувача та здійснила його державну реєстрацію в системі під уже зареєстрованим номером іншого користувача, що призвело до збою системи та виникнення помилок реєструючої програми і спотворення статистики. Внаслідок цього працівники відділу були змушені декілька днів зясовувати причину помилки при здійсненні реєстрації та присвоєнні коду водокористувача та в терміновому порядку усувати несправності програми. При цьому, позивач самовільно прийняла лист водокористувача без відповідної загальної реєстрації та поза діловою службою надала відповідь цьому водокористувачу, що спричинило негативні наслідки. Також вказав, що вказані факти порушення трудового розпорядку позивачем адміністрацією управління були виявлені після проведення службового розслідування, однак через наступну відсутність позивача на робочому місці в силу творчої відпустки та подальших лікарняних відповідач не мав можливості вирішити питання про притягнення позивача до відповідальності за вчинене правопорушення, і здійснив це після виходу позивача на роботу 27.03.2014 року. А тому вважає звільнення позивача законним, і просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, суд позовні вимоги задовольняє з таких підстав. Судом безспірно встановлено, що позивач [PERSON] з 03.10.2011 року працювала на посаді провідного інженера відділу використання водних ресурсів та моніторингу вод Львівського обласного управління водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України, та була звільнена із займаної посади наказом від 27.03.2014 року №60 (а.с.6-8) з підстав п.3 ст. 40 КЗпП України за систематичне невиконання без поважних причин своїх посадових обовязків, покладених на неї правилами внутрішнього трудового розпорядку та посадовою інструкцією. З даним наказом позивача ознайомлено 27.03.2014 року під розписку, про що вчинено відмітку у наказі (а.с.8). У відповідності до п.3 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. Крім цього, у відповідності до розяснень п.23 Постанови Пленуму Верховного суду від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» за передбаченими п. 3 ст. 40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок на роботі, вчинений після застосування до нього дисциплінарного або громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках враховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або зняті достроково (ст. 151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни у відповідності до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації, і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення минулого не більше одного року. Однак, як встановлено в судовому засіданні, і вказані обставини підтверджуються наказом про звільнення позивача, систематичність невиконання [PERSON] без поважних причин своїх посадових обовязків, покладених на неї правилами внутрішнього трудового розпорядку та посадовою інструкцією полягала у тому, що нею 04.10.2013 року було вчинено повторно дисциплінарний проступок у виді порушення трудової дисципліни після вчинення попереднього дисциплінарного проступку у виді порушення трудової дисципліни, за що її наказом від 16.10.2013 року №215 було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді догани. Тобто, оскаржуваним наказом про звільнення позивача було звільнено із займаної посади за скоєння дисциплінарного проступку, який вчинено нею 04.10.2013 року. Суд погоджується із доводами відповідача про доведеність скоєння дисциплінарного поступку позивачем 04.10.2014 року, оскільки факт його скоєння підтверджується крім результатів службового розслідування показаннями допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], іншими дослідженими у засіданні доказами. Разом з тим суд вважає, що відповідачем грубо порушено вимоги ст.40 п.3 КЗпП України і звільнено позивача із займаної посади незаконно, оскільки позивач хоч і скоїла дисциплінарний проступок 04.10.2014 року, але не підлягала звільненню із займаної посади за п.3 ст.40 КЗпП України, оскільки цей проступок вона скоїла до моменту притягнення її до дисциплінарної відповідальності за попередній проступок (наказ № 215 від 16.10.2013 року). За таких обставин, суд приходить до переконання, що на час вчинення нового дисциплінарного проступку у відповідача були відсутні підстави вважати, що такий проступок [PERSON] вчинений повторно внаслідок відсутності визначеного трудовим законодавством рішення (в даному випадку наказу Львівського обласного управління водних ресурсів Державного агентства водних ресурсів України) про визнання особи винною у вчиненні дисциплінарного правопорушення та її притягнення до дисциплінарної відповідальності. А відтак підстав для звільнення позивача за систематичність невиконання нею без поважних причин трудових обов'язків станом на 27.03.2014 року у відповідача не було. З врахуванням наведеного наказ відповідача від 27.03.2014 року №60 про звільнення позивача із займаної посади є незаконним, підлягає скасуванню, а позивача слід поновити на роботі на займаній посаді. Задовольняючи позовні вимоги в цій частині суд не приймає до уваги заперечення відповідача про те, що судом не слід брати до уваги розяснення Пленуму Верховного Суду України, як такі, що не є обовязковими для судів з часу набрання чинності Законом України «Про судоустрій та статус суддів», оскільки такі на переконання суду є безпідставними. Аналізуючи наведені вище розяснення Пленуму Верховного Суду у п.23 постанови від 6 листопада 1992 року № 9 суд їх враховує при постановленні рішення, як такі, що не суперечать правовій нормі викладеній у п. 3 ст. 40 КЗпП України в силу того, що сама правова норма розкриває зміст поняття систематичності невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, як вчинення нового дисциплінарного чи громадського порушення лише за умови наявності раніше застосовуваних заходів дисциплінарного чи громадського стягнення. Крім цього, задовольняючи позовні вимоги про поновлення позивача на роботі, у відповідності до вимог ч.2 ст. 235 КЗпП України суд стягує середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача за період з моменту звільнення 27.03.2014 року по час розгляду справи, що становить 456 робочих днів. При цьому враховуючи середній заробіток позивача в сумі 3927 грн. 06 коп. (а.с.35), суд враховує, що середньоденний заробіток відповідно становить - (3927.06:22=178.50 грн.), а тому за час вимушеного прогулу з відповідача слід стягнути - 81396 грн. 00 коп. Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги позивача суд не вбачає підстав для стягнення із відповідача на користь позивача витрат на надання правової допомоги в розмір 10000 грн., оскільки відповідно до ст. 84 ЦПК України витрати, повязані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Однак позивачем не представлено доказів сплати коштів на правову допомогу у порядку передбаченому ЦПК України з розрахунком понесених витрат з врахування граничних розмірів компенсації цих витрат у відповідності до правових положень зазначеного Закону. Одночасно, у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України, оскільки на момент подачі позову позивач була звільнена від сплати судового збору, а судом задоволено позовні вимоги в цілому, слід стягнути із відповідача судовий збір в дохід держави.

Outcome: approved