Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду просила визнати недійсним договір дарування Ѕ ідеальної частки житлового будинку [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Лінкевичем Б.А. 22.12.2015 року. Свої вимоги мотивувала тим, що 22.12.2015 року нотаріусом був посвідчений оспорюваний договір дарування, згідно якого позивач безоплатно передала, а відповідач [PERSON] прийняв у власність Ѕ ідеальну частку житлового будинку [ADDRESS] вартістю 73 762 грн. 03.12.2015 року позивачем було видано нотаріально посвідчену довіреність на ім`я [PERSON] , якою вона уповноважила відповідача продати належну їй Ѕ ідеальну частку житлового будинку [ADDRESS] . Всупереч такій домовленості [PERSON] подарував належну їй частину будинку [PERSON] . Відповідач [PERSON] обманним шляхом змусив позивача підписати договір дарування, пояснивши, що необхідно дооформити документи на квартиру. Також вона помилилася щодо природи правочину, вона хотіла укласти договір купівлі-продажу та отримати кошти. Договір дарування є вкрай невигідним правочином для неї. Крім того, договір дарування був укладений під впливом нервових потрясінь, викликаних втратою близьких. Сам договір дарування не відповідав її внутрішній волі та життєвим обставинам, що склалися. Оскільки зміст правочину не може суперечити положенням ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, тому правочин слід визнати недійсним. Також позивач вважає за доцільне клопотати до суду про поновлення терміну оскарження договору дарування у зв`язку з її зверненнями до правоохоронних органів. З метою захисту своїх прав змушена звернутись до суду. Сторони в судове засідання не з`явилися. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. В заяві позивач просила справу розглянути без її участі, наполягала на задоволенні позову. Не заперечувала проти постановлення заочного рішення. Оскільки відповідачі не повідомили про поважність причин повторної неявки в судове засідання, не подали відзив на позов у строк, встановлений судом, та позивач в заяві не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, постановив ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини, на які учасники справи посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд приходить до наступного. Відповідно до договору дарування від 12.04.2012 року позивач [PERSON] набула право власності на Ѕ ідеальну частку житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 17-18). 03.12.2015 року позивач [PERSON] видала нотаріально посвідчену довіреність, якою уповноважила відповідача [PERSON] продати за ціну і на умовах на його власний розсуд Ѕ ідеальну частку зазначеного вище житлового будинку (а.с. 19). Проте 22.12.2015 року позивач [PERSON] подарувала Ѕ ідеальну частку житлового будинку [ADDRESS] відповідачу [PERSON] Договір дарування був нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Новоград-Волинського міського нотаріального округу Житомирської області Лінкевичем Б.А., № 1315; нотаріусом констатовано, що сторони не обмежені в праві укладати правочини, не визнані недієздатними повністю або частково, не страждають на захворювання, що перешкоджають усвідомленню ними суті цього договору. Сторони розуміють, що за своєю природою договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на його користь будь-яких дій майнового або немайнового характеру (а.с. 20). Також долучений витяг з кримінального провадження за заявою [PERSON] від 17.12.2015 року про викрадення побутової техніки з будинку [ADDRESS] (а.с. 5) та висновок Новоград-Волинського ВП ГУНП в Житомирській області від 15.09.2016 року за зверненням [PERSON] щодо шахрайських дій фірми «Альянс-Брок» в особі [PERSON] , який повідомив [PERSON] , що потрібно оформити продаж будинку договором дарування, що вона і зробила, проте кошти не отримала, однак у ході проведення перевірки ознак кримінального правопорушення не виявлено (а.с. 13). Вирішуючи питання про визнання недійсним договору дарування від 22.12.2015 року суд аналізує наступні норми права. Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 202 ЦК України під правочином розуміють дії, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до частини першої, третьої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Підстави недійсності правочину визначені у статті 215 ЦК України. У статті 215 ЦК України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі), п`ятою (правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним) та шостою (правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей) статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини першої статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Частиною першою статті 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно зі статтею 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов`язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Договір дарування є різновидом правочинів, за якими відбувається відчуження майна на користь інших осіб та є підставою для припинення права власності дарувальника і виникнення права власності на обумовлену договором річ у обдарованого. Припинення права власності на майно позбавляє попереднього власника здійснювати права, які становлять зміст права власності, тобто володіти, користуватись та розпоряджатись майном. Із змісту ст. 717 ЦК України випливає, що характерною рисою договору дарування є його безоплатність. Тобто метою договору дарування є передача власником (дарувальником) свого майна у власність іншої особи (обдарованого) без отримання будь-якої взаємної винагороди (майнового задоволення). Перевіривши матеріали справи та доводи позивача суд вважає, що позивач не надала належних і допустимих доказів на підтвердження того, що між учасниками справи виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором дарування житлового будинку, та, що її воля була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним нею оспорюваним одностороннім правочином. Також суд зауважує, що у договорі зазначено про те, що сторони, зокрема позивач [PERSON] , діють добровільно і перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, попередньо ознайомленні нотаріусом з приписами цивільного законодавства, уклали оспорюваний договір дарування. Отже, матеріали справи не містять інформації, а позивач не довела, що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором дарування. Також безпідставними суд вважає позицію позивача, що договір укладений під впливом обману відповідачем [PERSON] . У постанові пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 року № 9 містяться роз`яснення щодо застосування, зокрема, ст.ст. 229 та 230 ЦК України. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним. Позивачем не доведено наявність помилки щодо природи правочину, оскільки [PERSON] особисто прибула до нотаріуса і отримавши роз`яснення добровільно підписала саме договір дарування. Також безпідставною та бездоказовою суд вважає позицію [PERSON] , що укладаючи договір дарування, вона діяла під впливом обману (ст. 230 ЦК України). Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Норми статті 230 ЦК не застосовуються щодо односторонніх правочинів. Крім того, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження також і твердження позивача, що оспорюваний правочин вчинено нею під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася (ст. 233 ЦК України). Позивачем долучено копію свідоцтва про смерть [PERSON] [INFO] , тобто відсутні підстави стверджувати, що ця подія змусила позивача укласти договір дарування у 2015 році для усунення або зменшення яких-небудь негативних обставин. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відтак судом не встановлено, а позивачем, всупереч вимогам статті 81 ЦПК України, не доведено належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами, що при укладенні одностороннього правочину - договору дарування Ѕ ідеальної частки житлового будинку [ADDRESS] позивачем [PERSON] її дії не були направлені на реальне настання правових наслідків, обумовлених договором дарування; що оспорюваний правочин вчинений під впливом помилки чи обману, чи під впливом тяжкої обставини, тому у задоволенні вимог слід відмовити у повному обсязі. Крім того, клопотання позивача про поновлення терміну оскарження договору дарування не грунтується на положеннях матеріального та процесуального права.

Outcome: dismissed