Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вона є власником будинку [ADDRESS] . У вересні 2019 року позивач звернулася до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] та [PERSON] , які фактично мають у своїй власності частину житлового будинку [ADDRESS] , тобто своє житло, мешкають в ньому, але не оформлюють правовстановлюючі документи, щоб залишатися зареєстрованими зі адресою позивача. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2020 р. (справа 199/7374/19) вказаний позов було задоволено та усунуті перешкоди в користуванні будинком [ADDRESS] і визнано [PERSON] і [PERSON] такими, що втратили право користування домоволодінням [ADDRESS] . Не дивлячись на це, [PERSON] звернулася до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади ДАДП ДМР (АНД район) Слобожанский проспект, 29, із заявою і зареєструвала 28 жовтня 2019 року нібито мешкаючим за адресою: [ADDRESS] свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Реєстрація відбулася 28.10.2019 р., саме в момент слухання справи, про визнання такою, що втратила право користування домоволодінням [ADDRESS] його матері, [PERSON] . Як вказує позивач, про те, що [PERSON] зареєстрований за її адресою вона дізналася в той момент, коли звернулася 03.11.2020 року до Відділу формування та ведення реєстру територіальної громади ДАДП ДМР (АНД район) за виконанням рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2020 року, де їй було відмовлено у знятті з реєстрації [PERSON] , тому, що встановлений факт, що разом з [PERSON] за цією адресою зареєстрований 28.10.2019 року її малолітній син, [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що ні вона, ні члени її родини не чинили [PERSON] та її сину [PERSON] перешкод в користуванні житлом, вона добровільно з дитиною не користуються будинком зі своїх особистих міркувань на протязі такого довгого періоду часу. Реєстрація малолітнього [PERSON] у будинку, який належить позивачу на праві особистої власності, є лише формальною і порушує мої права власника на розпорядження житлом, яке перебуває виключно у моїй власності. Окрім того, місцем проживання малолітньої дитини, яким є [PERSON] є місце проживання його батьків, а не інша адреса. Вирішити питання з [PERSON] про зняття з реєстрації у будинку, який належить особисто позивачу, її малолітнього сина, в добровільному порядку вона не бажає робити, а тому позивач вимушена звертатися до суду з даною позовною заявою. Предмет позову становить вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - домоволодінням [ADDRESS] . Позивач та її представник в судовому засіданні позов підтримали та надали пояснення аналогічні, викладеним у позовній заяві, просили позов задовольнити, а також додали, що [PERSON] та її малолітній син [PERSON] були зареєстровані без згоди позивача, вони не є її родичами чи членами сім`ї, позивача мешкає лише її родина (чоловік, діти, онуки). [PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] не скористалася правом брати участь в судових засіданнях, та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради надав до суду письмові пояснення, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог посилаючись на те, що попередній дозвіл органів опіки та піклування не надавався. Третя особа Орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради в оремо поданій заяві просив розглядати справу у його відсутність та ухвалити рішення в інтересах дитини. Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст. 76 - 80 ЦПК України, позивач є власником житлового приміщення - житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 26.09.2008 р. державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори Блажновою Н.Ф. за реєстровим № 4-867. Право власності зареєстровано в КП «ДМБТІ» 29.10.2008 р., реєстраційний номер 11785185 (а.с. 9, 10). Місце проживання відповідача [PERSON] , 2015 р.н., зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с. 17) з 28.10.2019, що підтверджується відповідною інформацією на запит суду. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2020 р., яке набрало законної сили 06.08.2020 р. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/87585014), позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено та [PERSON] і [PERSON] такими, що втратив право користування житловим приміщенням - домоволодінням [ADDRESS] . Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності позивача. Дослідивши докази в межах заявлених суду позовних вимог, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову повністю, виходячи з наступного. У відповідності до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Частиною першою статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Також власник має право за наявності обставин, які мають істотне значення, вимагати припинення сервітуту за рішенням суду (частина друга статті 406 ЦК України). У той же час згідно статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Нормами статті 3 Сімейного кодексу України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. У статті 7 ЖК УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Право на повагу до житла, гарантоване статтею 8 Конвенції, охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Концепція «житла» має важливе значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Пунктом 2 статті 8 Конвенції визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. З іншого боку, згідно зі статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. У своїй діяльності Європейський суд з прав людини керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. З урахуванням наведених вище гарантій, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. У цій справі вирішується спір, який виник між власником будинку, яка є одночасно і його користувачем, та користувачами цього будинку з приводу користування вказаним житлом. Отже, необхідно вирішити питання про співвідношення прав учасників спору і застосування, зокрема, статей 391, 395, 406 ЦК України та статей 150, 156 ЖК УРСР. При цьому також необхідно враховувати права та інтереси дітей. У цій справі встановлено, що рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2020 р., яке набрало законної сили 06.08.2020 р. (https://reyestr.court.gov.ua/Review/87585014) (справа № 199/7374/19, 2/199/109/20), позов [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , третя особа Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю та визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено та [PERSON] і [PERSON] такими, що втратив право користування житловим приміщенням - домоволодінням [ADDRESS] . Провадження у вказаній справі було відкрите 11.09.2019 (https://reyestr.court.gov.ua/Review/84182297). За час судового розгляду цивільної справи № 199/7374/19 [PERSON] 28.10.2019 р. зареєструвала місце проживання свого малолітнього сина [PERSON] , [INFO] (а.с.7, 17). Відповідно до приписів частин першої-четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, право дитини на користування будинком є похідним від відповідного права її батьків. Частиною другою статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Відтак, оскільки право [PERSON] (матері [PERSON] , [INFO] ), яка спільним побутом з позивачем не пов`язана, на користування будинком було припинено за рішенням суду, відповідно право її дитини ( [PERSON] , [INFO] ) на користування будинком також підлягає припиненню, а подальше користування її дитиною без відповідної правової підстави чужим майном (будинком), порушує права позивача як власника. Суд виходить з того, що реєстрацією місця проживання відповідача за адресою належного позивачу на праві приватної власності майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі прав позивача, як власника, у зв`язку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем (ст. 16 ЦК України), та на підставі ст.ст. 383, 391, ч. 2 ст. 406 ЦК України. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: approved