Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом у якому просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом на 1/12 частину житлового будинку [ADDRESS] , що належали її брату. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що після смерті її брата, вона разом з іншими спадкоємцями за судовим рішенням успадкувала по 1/6 частині вказаного домоволодіння; при цьму, нею також було успадковано 1/12 частину будинку, а інша 1/12 частина не була успадкована. Потім, як спадкоємець за законом позивач звернулася до нотаріальної контори для прийняття спадщини у вигляді вказаної частини нерухомого майна; однак, нотаріусом було відмовлено у цьому через відсутність відповідних правовстановлюючих документів права власності померлого на дане спадкове майно. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позов та просив задовольнити вимоги позивача з викладених у заяві підстав. Відповідач і треті особи надали суду заяви якій не заперечили щодо задоволення вимог позову та просили розглянути справу у їх відсутності. Вислухавши вступне слово представника позивача та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд встановив такі обставини та приходить до наступних висновків. Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29.04.2014 року встановлено, що померлій [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS] (а.с. 17 - 21). Після померлої спадкували її діти [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] в рівних частках по 1/6 частині. При цьому, згідно із вказаного рішення суду встановлено факт прийняття спадщини [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] після померлої матері. Також, зазначеним рішенням суду визнано право власності спадкоємців на житловий будинок [ADDRESS] в наступних частках: -за [PERSON] на 1/6 частину; -за [PERSON] на 1/6 частину; -за [PERSON] на 1/6 частину; -за [PERSON] на 1/6 частину, після померолої матері. Оскільки після смерті матері [PERSON] її син [PERSON] помер, наведеним вище рішенням суду також визнано за [PERSON] в порядку спадкування після померлого брата [PERSON] право власності на 1/12 частину житлового будинку [ADDRESS] . Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 24.09.2018 року за [PERSON] визнано право власності на 1/6 частину житлового будинку [ADDRESS] . Як вбачається з наявної в матеріалах спадкової справи № 389/2012 до майна померлого [PERSON] , Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.09.2019 року, житловий будинок [ADDRESS] належить позивачу і тертім особам по справі на праві спільної часткової свласності в наступних частках: - [PERSON] - 1/6 частина; - [PERSON] - 1/6 частина; - [PERSON] - 1/6 частина; - [PERSON] - 1/6 частина; - [PERSON] - 1/6 частина; - [PERSON] - 1/12 частина. Отже, із 1/6 частини житлового будинку [ADDRESS] , яку спадкував [PERSON] після смерті своєї матері [PERSON] , на 1/12 частину даного майна рішенням суду визнано право власності позивача, а інша 1/12 частина від загальної 1/6 частки [PERSON] не успадкована. Заокрема, позивач є єдиним спадкоємцем після совго рідного брата, оскільки інші відмовились від прийняття спадщини, що встановлено як Рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 29.04.2014 року, так і підтверджується матеріалами спадкової справи до майна померлого. Нормою частини 4 статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 14 травня 2006 року (а.с. 9 на звороті). Позивач звернулася до нотаріуса з метою прийняття та оформлення залишку частини спадщини за законом після померлого брата в розмірі 1/12 частини житлового будинку [ADDRESS] . Постановою державного нотаріуса Васильківської районної державної нотаріальної контори Київської області Міністерства юстиції України Остранициної О.Б. від 26.10.2019 року № 1313/02-31, позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/12 частину житлового будинку [ADDRESS] , оскльки спадкоємцем не подано правовстановлювального документу на дане нерухоме майно та неможливо становити належність вказаного майна [PERSON] , яка була спадкодавцем померлого [PERSON] (а.с. 16). Норми статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачають, що державна реєстрація прав є обов`язковою; інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав; права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Зазначений закон набрав чинності в серпні 2004 року. Пунктом 1 частини першої статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що обов`язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно та земельні ділянки. Відповідно до частини першої статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Частина четверта статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Як вбачається із по господарської книги за адресою: [ADDRESS] , матір позивача [PERSON] , після якої спадкував і [PERSON] 1/6 частину вказаного домоволодіння, була зареєстрована за вказаною адресою з 20.08.1944 року (а.с. 15). Тобто, на момент виникнення у померлої матері позивача та її брата прав на спірне нерухоме майно - щонайменше 1944 рік, діяв Цивільний кодекс Української РСР від 16.12.1922 року, положення якого не передбачали обов`язкової реєстрації прав на нерухоме майно. Отже, суд приходить до висновку, що права [PERSON] , а потім і усіх її спадкоємців, у тому числі і її сина [PERSON] , який прийняв її спадщину і помер, на нерухоме майно у вигляді відповідної 1/6 частини житлового будинку [ADDRESS] - були дійсними, оскільки на момент виникнення вказаних прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Згідно листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК України та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Тому, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. До складу спадщини входять всі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст. 1218 ЦК України). Згідно із частиною п`ятою статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. При цьому суд враховує, що спадкодавець позивача не встиг оформити право власності на спадкове нерухоме майно відповідно до вимог законодавства, що діяло станом на дату його смерті. Отже, та обставина, що [PERSON] за життя не встиг оформити право власності на вказану частину житлового будинку належним чином не є достатньою підставою для відмови у визнанні за його спадкоємцем права власності на вказане нерухоме майно, яке залишились після смерті її брата. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини та положення законодавства, яким урегульовано спірні правовідносини, суд приходить до висновку, що право позивача щодо спадкування підлягає захисту шляхом визнання за ним права власності на відповідну частину вказаного нерухоме майно. Норми статті 206 ЦПК України передбачають, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Обставин, які б свідчили, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, судом не встановлено. За таких обставин, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved