Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, яким просила поділити спільне майно подружжя з урахуванням інтересів двох малолітніх дітей, набуте нею та відповідачем за час шлюбу, шляхом визнання за нею права власності та виділ в натурі 3/4 часток квартири [ADDRESS] та за відповідачем на 1/4 частки квартири, оскільки вказана квартира набута нею та відповідачем за час шлюбу за спільні кошти та є спільною сумісною власністю подружжя. Крім цього, позивач просить відступити від принципу рівності часток подружжя та визнати за нею право власності саме на 3/4 частки квартири в зв`язку із тим, що з нею проживають двоє малолітніх дітей, а відповідач ухиляється від матеріального забезпечення сім`ї та утримання дітей. Позивач та її представник в ході розгляду справи зменшили позовні вимоги, виключивши вимогу про реальний розподіл спірної квартири. У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов. Від представника відповідача надійшла зава про розгляд справи за його відсутністю та відсутністю відповідача, проти позову заперечують, просили відмовити в задоволенні та врахувати пояснення надані при поданні заяви про перегляд заочного рішення. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені слідуючи факти та відповідні правовідносини. Сторони перебувають у шлюбі з 07 червня 2008 року по теперішній час, підтвердженням чого є свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Сторони від шлюбу мають двох малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Позивач посилається на те, що за час шлюбу сторони придбали квартиру [ADDRESS] . За договором купівлі-продажу квартири від 29.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Коханенко О.Г. та зареєстрованого в реєстрі за №931, продавець - [PERSON] передала, а покупець - [PERSON] прийняв у власність квартиру [ADDRESS] (п. 1.1 договору). Як вбачається з витягу з реєстру речових прав на нерухоме майно, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 29.07.2013 року за №931. Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За нормами сімейного законодавства, умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані з сім`єю інтереси одного з подружжя (ч. 3 ст. 61 та ч. 4 ст. 65 Сімейного кодексу України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 Сімейного кодексу України та статтею 372 Цивільного кодексу України. Приписами статті 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Згідно роз`яснень, що містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Пунктом 24 цієї Постанови роз`яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Верховний Суд України в постанові від 11 березня 2015 року в справі №6-211цс14 дійшов до висновку, що під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Правовою позицією Верховного Суду України, висловленої в постанові від 01 липня 2015 року в справі №6-612цс15, передбачено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Аналогічна правова позиція міститься в постанові від 16 грудня 2015 року в справі №6-2641цс15, в постанові від 05 квітня 2017 року в справі №6-399цс17. Судом встановлено, що квартира придбана сторонами під час шлюбу, за спільні кошти та є спільним майном подружжя. Положеннями ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За ч. 2 цієї статті, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Як на підставу можливості відступлення від рівності часток, позивач вказувала на несплату відповідачем аліментів на утримання їх спільних дітей. Однак згідно наданих відповідачем довідок з місця його роботи ТОВ «СКНМТ» де він працює механізатором, у 2017-2019 роках з його заробітної плати щомісячно стягувались аліменти згідно виконавчого листа №1 від 23.12.2016 року виданого Ленінським районним судом м. Миколаєва по справі 489/5210/16ц про стягнення аліментів на користь [PERSON] на утримання дітей на розрахунковий рахунок останньої. Таким чином, суд приходить до висновку що позивач не надала належних та достатніх доказів можливості відступити від рівності часток у спільному майні. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 649,78 грн.

Outcome: partial