Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що її чоловіку - [PERSON] згідно рішення виконавчого комітету Амур-Нижньодніпровської райради №2723 від 18.11.1958 р. була виділена земельна ділянка площею 400 кв.м. за адресою: [ADDRESS] для будівництва житлового будинку на законних підставах, та на якій [PERSON] збудував житловий будинок, який складається: літ.А-1 - житловий будинок загальною площею 67,8 кв.м, літ.а1-1 - веранда з літ.а - ганок, літ.Б - літня кухня-сарай, літ.В- вхід в погреб, літ.Г-гараж, літ.Д-душ, літ.Е-вбиральня. літ.Ж-сарай. Як зазначається позивачем при зверненні до суду, з 1968 р. позивач разом зі своїм чоловіком проживала, володіючи та користуючись цим добросовісно, відкрито і доглядаючи за цим майном. [INFO] [PERSON] помер; 06.03.2014 р. позивач, будучи впевненою про належність майна на праві власності її чоловікові, звернулась до четвертої Дніпропетровської держави нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], що залишилось після смерті її чоловіка, але постановою нотаріуса було відмовлено, оскільки відсутня реєстрація права власності на зазначене нерухоме майно за спадкодавцем. Предмет позову становить вимога про визнання за позивачем права власності за набувальною давністю на домоволодіння [ADDRESS], в силу ст. 344 ЦК України. У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала повністю, наддала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просила суд повністю задовольнити поданий позов. Представник відповідача заперечувала проти позову та просила у задоволені позову відмовити повністю. Заслухав пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідив докази в межах заявлених вимог згідно ст. 11 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для ухвалення рішення про відмову в задоволенні позову повністю, виходячи з наступного. Як встановлено судом, за договором від 29.01.1959 р. про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві приватної власності з числом кімнат від однієї до п'яти включно житловою площею не більше 60 кв.м, який був укладений між виконкомом Амур-Нижньодніпровської районної ради трудящих згідно рішення №2723 від 18.11.1958 р. про відвід земельної ділянки, та [PERSON], останній отримав у безстрокове користування земельну ділянку [ADDRESS] згідно плану земельної ділянки (а.с. 9-10). Відвід земельної ділянки був проведений в натурі, що підтверджується відповідним актом від 20.12.1958 р. Відповідно до акту прийомки індивідуального житлового будинку будівництво було почато у 1960 р. та закінчено у 1966 р., побудовані 4 житлові кімнати, будинок житловою площею 43,5 кв.м, корисна площа 17,3 кв.м, площа забудови 79,2 кв.м тощо. [PERSON] взяла шлюб із [PERSON] 06.11.1956 р., що підтверджується відповідним свідоцтвом (а.с. 21). [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина. Постановою нотаріуса четвертої Дніпропетровської державної нотаріальної контори від 06.03.2014 р. [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом через неподання спадкоємцем правовстановлюючих документів на спадкове майно. Суду не було надано доказів щодо наявності інших спадкоємців померлого. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Нерухоме майно, виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України, може стати предметом набуття за давністю, якщо таке майно існує, та воно є чужим, володіння має бути добросовісним (тобто володілець не знав і не міг знати про те, що він володіє чужою річчю). Утім, суд в цій справі не має змоги встановити дані факти через ненадання позивачем доказів у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України на підтвердження обставин, якими позивач обґрунтовує вимоги позову. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). Судом на підставі доказів, наданих у порядку ст.ст. 57-59 ЦПК України, встановлено, що власником спірного майна був чоловік позивача [PERSON], який помер та після смерті якого відкрилася спадщина на зазначене вище нерухоме майно. За ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців); спадкування здійснюється за заповітом або за законом, та до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до частин 3, 4 ст. 1268 ЦК спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК, він не заявив про відмову від неї. Статтею 1218 ЦК встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п'ята статті 1268 ЦК). Таким чином, оскільки будівництво житлового будинку, який є об'єктом спадщини, відбувалось відповідно до чинного на час його будівництва законодавства на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці на підставі наданого виконавчим комітетом дозволу на його будівництво (тобто будинок не є самовільним будівництвом у розумінні статті 105 ЦК Української РСР) і що на момент смерті спадкодавця цей будинок був повністю збудований, проте, спадкоємець (позивач) не може оформити належне право власності на вказаний будинок в порядку спадкування за законом після померлого чоловіка відповідно до вимог чинного на даний час законодавства з підстав, зазначених у постанові нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії (постанова нотаріуса від 06.03.2014 р.), позивач мав би обрати інший спосіб захисту прав, передбачений законом: про визнання права власності в порядку спадкування, ніж обраний позивачем. Судові витрати віднести на рахунок позивача, оскільки в задоволенні позову відмовлено (ст.ст. 88 та 215 ЦПК України).

Outcome: dismissed