Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-22 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, третіх осіб про визначення місця проживання [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON], за адресою: [ADDRESS]. Позов мотивує тим, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 березня 2016 року було розірвано шлюб між сторонами, який було укладено 2 серпня 2008 року. Від шлюбу в сторін є син [PERSON], [INFO]. Дитина проживає на момент звернення з позовом з позивачем і перебуває на її утриманні, відвідує школу «Ерудит», яка знаходиться поруч з місцем проживання позивача. Розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 25 жовтня 2017 року № 356 було визначено місце проживання дитина разом з матір'ю [PERSON] Зазначає, що має стабільний заробіток, займається вихованням і піклуванням за дитиною, а тому вважає, що місце проживання дитини повинно бути визначено з матір'ю. Вважає, що місце проживання дитини з батьком не може бути визначено, так як їй стало відомо, що відповідача вироком Залізничного районного суду м. Львова від 29 липня 2016 року було визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, зокрема по місцю проживання відповідача було виявлено наркотичні засоби, які на думку позивача могли бути знайдені дитиною чи така могла стати свідком вживання наркотичних засобів. Як на правову підставу позову посилається на положення ч. 4, 5 ст. 19, ч. 2, 3 ст. 150, ч. 1 ст. 160, ч. 1, 2 ст. 161 СК України. Ухвалою суду від 26 грудня 2017 року позов було прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. 15 лютого 2018 року в підготовчому судовому засіданні ухвалою суду було відмовлено в задоволені клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі. В цьому ж підготовчому судовому засіданні за клопотання представника відповідача до розгляду справи було залучено в якості третьої особи Личаківську районну адміністрацію Львівської міської ради. 28 лютого 2018 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить визначити місце проживання [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON], яка прийнята судом 2 березня 2018 року до розгляду. В підготовчому судовому засіданні 2 березня 2018 року задоволено клопотання позивача про виклик свідка [PERSON] 2 березня 2018 року відповідачем подано відзив на позов, відповідно до якого в задоволені позовних вимог просив відмовити. Зазначає, що рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 березня 2016 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу встановлено, що малолітня дитина [PERSON] проживає з [PERSON], перебуває на повному її утриманні та вихованні. Вказане рішення суду не оскаржувалось та набрало законної сили. Розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 25 жовтня 2017 року № 356 в порядку ст. 161 СК України вирішено спір щодо місця проживання малолітнього [PERSON] з матір'ю. відповідач погодився з даним розпорядженням. Крім того, відповідач надав згоду на зміну місця реєстрації дитини по адресі позивача. Личаківським районним судом м. Львова 22 січня 2018 року видано судовий наказ про стягнення з відповідача аліментів на утримання сина, з яким відповідач погодився. Від так вважає, що відсутній спір про місце проживання дитини, а тому відсутні підстави для звернення до суду. 15 березня 2018 року позивачем подано відповідь на відзив, відповідно до якої позов просила задоволити. Вказала, що з боку відповідача, його матері та сестри в її бік йдуть погрози щодо незгоди з місцем проживання дитини та вони вказують, що заберуть дитину на постійне місце проживання в м. Київ, а тому вважає, що спір існує. Існування розпорядження Галицької районної адміністрації Львівської міської ради про визначення місця проживання дитини не позбавляє позивача права на звернення до суду з позовом в порядку, визначеному ст. 161 СК України, оскільки за невиконання розпорядження відповідальності для відповідача не наступає. На укладення мирової угоди відповідач не погоджується, що на думку позивача також свідчить про наявність спору. В підготовчому судовому засіданні 22 березня 2018 року представником відповідача подано заперечення на позов, відповідно до якого в задоволені позову просив відмовити. Вважає посилання позивача на погрози з боку родичів відповідача щодо дитини, визначення місця проживання такої, надуманими, оскільки за навчання дитини в школі Ерудит сплачує [PERSON], сестра відповідача, а тому посилання на такі обставини є надуманими. Небажання укладати мирову угоди з боку відповідача зумовлено відсутністю спору про місце проживання. 22 березня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала з мотивів викладених в ньому, просила його задовольнити. Представник позивача [PERSON], яка діяла на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 17 січня 2018 року позов підтримала з підстав викладених в ньому, просила такий задовольнити та не брати до уваги відзив і заперечення відповідача та долучені до матеріалів справи докази заявою від 24 травня 2018 року, оскільки такі не були завчасно скеровані учасникам процесу. Представник відповідача [PERSON], який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 11 жовтня 2017 року проти позову заперечив з мотивів зазначених у відзиві та запереченнях, просив в задоволені позову відмовити. Представник третьої особи Галицької районної адміністрації Львівської міської ради Фридрак В.Б., який діяв на підставі довіреності від 27 листопада 2017 року, в судовому засіданні 24 травня 2018 року позов підтримав і пояснив, що наявність розпорядження районної адміністрації не позбавляє права позивача на звернення до суду з відповідним позовом, а тому просив позов задовольнити. В судове засідання 23 липня 2018 року представник даної третьої особи не з'явився, будучи належним чином повідомленим про час і місце проведення такого, про причини неявки суд не повідомив, клопотання про відкладення розгляду справи не подав, а тому враховуючи наведене суд вважає за можливе провести судовий розгляд у його відсутності, відносно чого учасника справи не заперечили. Крім того, в судове засідання не з'явився представник третьої особи Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради. Від представника [PERSON], який діяв на підставі довіреності від 5 січня 2018 року, надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності представника вказаної третьої особи. Крім того, при ухваленні рішення просив врахувати інтереси дитини та винести законне рішення. За таких обставин суд вважає, за можливе провести судове засідання у відсутності представника Личаківської районної адміністрації, відносно чого учасника справи не заперечили. Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника відповідача, представника третьої особи Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані у справі докази, вирішуючи спір в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного. Рішенням Галицького районного суду м. Львова від 21 березня 2016 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с. 6). Від шлюбу в сторін [INFO] народився син [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] (а.с. 5). З акту ЛКП «Снопківське» від 31 липня 2017 року вбачається, що [PERSON] проживає без реєстрації з [PERSON] (а.с. 8). Судовим розглядом встановлено, що позивач працює адміністратором у приватного підприємця [PERSON], з заробітною платою 3200 гривень на місяць, що стверджується копією трудового договору від 14 вересня 2017 року наказом від 13 вересня 2017 року та копією трудової книжки позивача (а.с. 16-18). З акту обстеження умов проживання від 27 вересня 2017 року вбачається, що обстежено умови проживання [PERSON] та малолітнього [PERSON] за адресою [ADDRESS] та встановлено, що створено належні умови для виховання та розвитку дитини (а.с. 40). Крім того, відповідно до акту обстеження умов проживання від 19 лютого 2018 року малолітній [PERSON] вказує, що хоче ночувати вдома з матір'ю (а.с. 72). З висновку Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 19 жовтня 2017 року вбачається, що районна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] разом з матір'ю [PERSON] (а.с. 38). Розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 25 жовтня 2017 року № 356 визначено місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з матір'ю [PERSON] (а.с. 10). 22 січня 2018 року Личаківським районним судом м. Львова видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання [PERSON] (а.с. 55). З акту обстеження умов проживання від 23 січня 2018 року вбачається, що [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS] (а.с. 62). Свідок [PERSON] вказала, що [PERSON] неодноразово говорив при ній, що забере дитину для проживання до себе. Згідно з частинами 2, 8, 9 ст. 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. За змістом ст. 11 вказаного Закону кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом статей 150, 155 СК України, здійснюючи свої права та виконуючи обов'язки, батьки повинні передусім дбати про інтереси дитини, усупереч яким не можуть здійснюватись батьківські права. У відповідності до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 29ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Згідно зі ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні від 11 липня 2017 року, заява № 2091/13, у справі «М.С. проти України» Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у спорі, а вже тільки потім права батьків. Оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що між сторонами у справі виникли непорозуміння, які носять особистий характер, у зв'язку з цими обставинами загострились взаємовідносини між ними, така ситуація в їх особистих відносинах не дала можливості мирним шляхом вирішити питання про визначення місця проживання їхньої дитини, що стало підставою для подачі позову до суду з боку позивача. Про вказані обставини свідчить в тому числі представлена стороною відповідача копія розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради від 25 квітня 2018 року № 146 про встановлення днів побачень [PERSON] із сином [PERSON] (а.с. 138) та покази свідка [PERSON] про погрози з боку відповідача змінити місце проживання дитини, яким суд надає віри. Враховуючи, що на даний час дитина проживає разом з позивачем, має особисту прихильність до матері, яка не чинить перешкод у спілкуванні сина з батьком, суд вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] з матір'ю. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалася сторона позивача, як на підставу вимог, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому, судом не беруться до уваги посилання позивача на наявність вироку Залізничного районного суду м. Львова від 29 липня 2016 року яким відповідача було визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 309 КК України, як на загрозу розвитку малолітньої дитини, оскільки відповідно до положень ст. 89 КК України відповідач є не судимим, а доказів загрози виявлення малолітнім наркотичних засобів у відповідача після завершення кримінального провадження щодо відповідача, стороною позивача не представлено. Також суд не бере до уваги посилання позивача на погрози з боку родичів відповідача щодо зміни місця проживання дитини, так як стороною позивача в порушення ст. 83 ЦПК України не представлено відповідних доказів. Крім того, суд не бере до уваги застереження представника позивача про недоцільність брати до уваги відзив, заперечення та долучені до справи стороною відповідача докази, оскільки порушено ст. 83 ЦПК України, так як на думку суду при подачі таких дотримано вимог вказаної статті. Також суд не погоджується з позицією сторони відповідача про відсутність спору щодо визначення місця проживання дитини виходячи з наступного. Стаття 161 СК України визначає, що спір між батьками щодо проживання дитини може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Згідно з ч. 3 ст. 19 СК України звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. Частина 1 ст. 55 Конституції України визначає, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Конституційний Суд України в рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп у справі за конституційним зверненням громадян [PERSON], [PERSON] та інших громадян щодо офіційного тлумачення статей 55, 64, 124 Конституції України (справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) вирішив, що частину першу статті 55 Конституції України треба розуміти так, що кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Враховуючи наведене позивачем реалізовано своє право на звернення до суду. Крім того, наявність судового рішення яким встановлено факт проживання дитини з матір'ю не свідчить про відсутність можливого спору щодо визначення проживання дитини. При цьому, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути судові витрати, які складаються з 640 гривень судового збору.

Outcome: approved