Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на двох неповнолітніх дітей, посилаючись на те, що від шлюбу вони з відповідачем мають трьох дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], двоє молодших доньок проживають разом з позивачем. Старша донька [PERSON] проживає разом з відповідачем. Відповідач не надає їй матеріальної допомоги на утримання дітей. Тому вона просила стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку до досягнення дітьми повноліття. Позивач в судовому засіданні наполягала на задоволені позовних вимог та повідомила, що відповідач після розлучення взагалі не надає ніякої допомоги на утримання дітей. Старша донька проживає разом з відповідачем, він її утримує, вона кошти на утримання дитини [PERSON] відповідачу не надає. В подальшому в судове засідання позивач не з'явилася, однак від неї до канцелярії суду надійшла заява про розгляд справи у її відсутність. На задоволені позову наполягає. Відповідач визнав позов частково та повідомив, що діти [PERSON] та [PERSON] проживають з позивачем, а старша донька [PERSON] дійсно проживає разом з ним та перебуває на його утриманні. Він не надає кошти на утримання [PERSON] та [PERSON], так як при розгляді цивільної справи за його позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя він з позивачем домовився, що віддає їй будинок і вона не звертається до суду з позовом про стягнення аліментів на дітей. Крім того, він не проти був би утримувати всіх дітей, але за умови, що б діти проживали разом з ним, так як він сумнівається, що якщо він бути сплачувати аліменти, то ці кошти будуть використовуватися на дітей, а не на власні потреби позивача. Судом були встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. Так, сторони перебували в шлюбі, який розірвано рішенням Красноокнянського районного суду Одеської області від 15 липня 2015 року /а.с.4/. У сторін є малолітні діти: донька [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO], донька [PERSON], [INFO] і, згідно наданих копій свідоцтва про народження дітей, відповідач є батьком /а.с.5-7/. Донька [PERSON] та [PERSON] проживають разом з позивачем, донька [PERSON] проживає разом з відповідачем /а.с.8,17/. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов'язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Таким чином,відповідач зобов»язаний утримувати своїх дітей. Що стосується розміру аліментів, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч.3 ст.181, ч.1 ст.183 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Статтею 182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Крім того, відповідно до роз'яснень п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 ''Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів'' вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до частин першої та другої ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХП (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, «держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей». Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Судом встановлено, що відповідач працює, має постійний заробіток /а.с.26/, на утриманні відповідача знаходиться донька [PERSON] /а.с.17/. При визначенні розміру аліментів судом враховано,що відповідач утримує спільну дитину сторін - [PERSON], [INFO] і позивач коштів на утримання дитини [PERSON] відповідачу не надає. Крім того, судом взято до уваги, що при розгляді справи за позовом [PERSON] до [PERSON] між сторонами досягнута угода про передачу у власність [PERSON] житлового будинку в с.Степанівка Красноокнянського району для проживання дітей, без права відчуження будинку до повноліття дітей, а також рід предметів домашнього обходу . Відповідно до ст.ст.10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведеності перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст..61 ЦПК України , тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення ,не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, позивач доказів того, що діти за станом здоров'я чи з інших об'єктивних причин потребують утримання в розмірі саме 1/3 частини заробітку відповідача, в порушення ст.60 ЦПК України не надала. Відповідно до ст.213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, тому суд повинен при вирішенні справи захищати законні права позивача, при цьому не порушуючи права відповідача на достатній рівень життя. Тому суд прийшов до висновку, що для забезпечення умов життя, звичних для дітей, достатніх для їх фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, на яке дитина має право, враховуючи наявність можливості відповідача щодо утримання дитини за його матеріальним становищем та станом здоров'я та інших обставин, відповідно до ст..182 СК України, з відповідача на утримання неповнолітніх дітей слід стягнути 1/6 частини всіх видів заробітку, тобто позов слід задовольнити частково. При цьому, розмір аліментів, відповідно до ч.2 ст.182 СК України не може бути менший, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Позивач відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору. Тому згідно із ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідача слід стягнути судовий збір у доход держави. Що стосується думки відповідача про використання позивачем аліментів на власні потреби, то ч.1 ст.179 СК України встановлено, що аліменти, одержані на дитину, є власністю того з батьків, на ім'я кого вони виплачуються, і мають використовуватися за цільовим призначенням. При цьому, відповідач має право в порядку ст.186 СК України звернутися до органу опіки та піклування з заявою щодо перевірки цільового використання аліментів.

Outcome: partial