Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який протягом судового розгляду двічі уточнила, до житлово-будівельного кооперативу «Машинобудівник № 20» про стягнення заробітної плати, невиплаченої при звільненні, та моральної шкоди. В уточненому позові (а. с. 104) зазначила, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 1 січня 2011 року до 31 березня 2012 року, з 1 квітня 2012 року по 1 жовтня 2012 року та з 1 травня 2013 року по 1 червня 2014 року, працюючи робітником з комплексного прибирання будинку з прилеглою територією. Звільнялась за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України у відповідності до наказів № 316-К від 31.03.2012 року, № 20 від 01.10.2012 року, № 07-К від 01.06.2014 року. Всупереч вимог ст. ст.83,116 КЗпП України під час звільнення відповідач не провів з позивачкою розрахунку в частині виплати грошової компенсації за невикористані щорічні відпустки. Заборгованість кооперативу в цій частині обчислюється сумою в 2669 грн. 08 коп., яку позивач просить стягнути з відповідача. Крім зазначеної суми, позивач просить стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час прострочення розрахунків за період з 1 квітня 2012 року по 1 вересня 2015 року, з 2 жовтня 2012 року по 1 вересня 2015 року, а також з 2 червня 2014 року по 1 вересня 2015 року у сумі 102038 грн.14 коп., а також втрати від інфляції за вказаний період у сумі 1746 грн. грн. 15 коп., 5000 грн. моральної шкоди. Моральну шкоду пояснює емоційними переживаннями через позбавлення її права на отримання заробітку за виконану роботу, які посилюються усвідомленням відповідальності за добробут сімї, неможливістю використати грошові кошти, належні їй замість права на відпочинок, на лікування хронічної хвороби нижніх кінцівок. В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову, просить про його задоволення. Представник позивача підтримала вимоги своєї довірительки. Представник відповідача позов визнала частково. Не заперечує проти існування у підприємства заборгованості по сплаті компенсації за невикористані відпустки, яка, на думку представника, обчислюється сумою, більшою, ніж зазначила позивач. Вимоги про стягнення заробітної плати за час прострочення розрахунку з урахуванням витрат від інфляції не визнає, оскільки вини роботодавця у невиплаті грошової компенсації немає, так як при працевлаштуванні позивач і відповідач за обопільною згодою прийняли рішення про ненадання відпусток, оскільки позивач і без того працювала на умовах неповного робочого часу, стаючи до прибирання три-чотири рази на тиждень, тоді як в табелі обліку робочого часу співробітник відповідача вчиняв відмітки про те, що [PERSON] відпрацювала повний робочий час. Крім того, по своїй природі кооператив, який є обєднанням мешканців та власників житла в багатоквартирному житловому будинку, більшість з яких є непрацездатними за віком особами, неприбуткова організація, фонд заробітної плати найманих робітників формується за рахунок членських внесків. Оскільки під час перебування з кооперативом у трудових відносинах позивач ніколи не виказувала бажання отримувати відпустку, просить залишити без задоволення і вимоги про стягнення моральної шкоди. У звязку з викладеним просить про часткове задоволення позову. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов таким, що підлягає частковому задоволенню, з наступних міркувань. Судом встановлено, що позивач перебувала у трудових відносинах з житлово-будівельним кооперативом «Машинобудівник № 20» з 1 січня 2011 року до 31 березня 2012 року, з 1 квітня 2012 року по 1 жовтня 2012 року та з 1 травня 2013 року по 1 червня 2014 року, працюючи робітником з комплексного припри рання будинку з прилеглою територією. Звільнялась за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України на підставі наказів № 316-К від 31.03.2012 року, № 20 від 01.10.2012 року, № 07-К від 01.06.2014 року (а. с. 43-51). Згідно із ч.1 ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Як випливає із змісту ст. 83 КЗпП України, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. На думку суду, позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористані щорічні відпустки підтверджені дослідженими доказами, а саме: відомостями, що містяться в трудовій книзі (а. с. 4), наказами про прийняття і звільнення (а. с. 43-51), листом територіальної Державної інспекції з питань праці у Запорізькій області (а. с. 7), довідками про середню заробітну плату позивачки, розрахунком заборгованості (а. с. 105-106). Перелічені докази є достовірними, допустимими, належними до предмету спору, такими, що дають підстави для задоволення позову в цій частині. Вирішуючи питання про розмір компенсації за невикористану відпустку, суд погоджується з наданим представником позивача розрахунком, який здійснено на підставі п. п. 2, 7 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, відповідно до яких обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Вирішуючи вимоги про стягнення заробітної плати за час прострочення розрахунку при звільненні, суд не знаходить підстав для їх задоволення виходячи з такого. В силу ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Зважаючи на зміст наведеної норми, лише вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті належних звільненому працівникові сум є передумовою для покладення на нього відповідальності за затримку розрахунку при звільненні. Дійшовши висновку про залишення цих вимог без задоволення, суд враховує пояснення представників відповідача і зміст статуту житлово-будівельного кооперативу (а. с. 52-57) про те, що житлово-будівельний кооператив - це непідприємницьке обєднання членів кооперативу, яке не має прибутку і, чиї кошти утворюють вступні внески членів кооперативу, пайові внески, внески на утримання, експлуатацію і капітальний ремонт будинку, а фонд заробітної плати найманих робітників формується за рахунок внесків членів кооперативу. У звязку з викладеним суд доходить висновку про відсутність вини відповідача у невиплаті зазначеної суми позивачеві при звільненні через відсутність вільних коштів на рахунку у юридичної особи, яка є неприбутковим обєднанням громадян, що в силу ст.117 КЗпП України виключає стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, суд вважає їх ґрунтовними, оскільки в силу ст. 2371 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Емоційні переживання позивача, що має родину, організація нормальної життєдіяльності якої потребує значних видатків, перебувають у прямому причинному звязку з діями відповідача, проте суд вважає, що відшкодування моральної шкоди у сумі 1000 грн. є домірною компенсацією психологічних страждань позивача і відповідає засадам розумності, справедливості та виваженості. Судовий збур, пільги щодо сплати яких має позивач, у відповідності до правил цивільного процесуального законодавства при ухваленні рішення мають бути стягнутими з відповідача.

Outcome: partial