Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення заборгованості за договором позики. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 30.10.2006 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого позивач передала відповідачу у позику грошові кошти у сумі 150 000, 00 дол. США, еквівалентній 757 000,00 грн., з умовою їх повернення 30 жовтня 2015 року. Договір укладено в письмовій формі та завірений нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чернокур О.М. Відповідач кошти не повернув, умови, визначені договором від 30.10.2006 року не виконав, тому, позивач просить стягнути частину заборгованості за договором позики у розмірі 100 000,00 гривень. 14.12.2018 року суд відкрив провадження у цій справі та з урахуванням ч. 4 ст. 19 ЦПК України вирішив її розглянути у порядку позовного (загального) провадження. Відповідачем, у встановлені законодавством строки, відзив на позовну заяву подано не було. Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 30.10.2006 року між сторонами було укладено договір позики, за умовами якого [PERSON] отримала від [PERSON] суму позики у розмір 150 000, 00 дол. США, еквівалентній 757 000,00 грн. Позика є безпроцентною та відповідно до п.п. 2 і 4 зазначеного договору, має бути повернута не пізніше 30.10.2015 року за адресою проживання позивача в готівковій формі розрахунку. 11.08.2018 року позивач, на адресу відповідача надіслала претензію з приводу виконання зобов`язань за договором позики від 30.10.2006 року, проте відповідач її проігноровала, позику не повернула. 20.08.2018 року позивач повторно надіслала претензію з приводу виконання зобов`язань за цим же договором на адресу бізнес-центу, що належить відповідачу, проте жодної відповіді знов не отримала. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору але й факту передачі грошової суми позичальнику (рішення ВСУ від 23.01.2017 року № 564/680/15-ц). Стаття 533 ЦК України визначає, якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 1046 ЦК України, договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Положеннями ч. 1 ст. 509 ЦК України, передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 ЦК України). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч. 1 ст. 612 ЦК України). Частино 2 ст. 625 ЦК України, визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). В силу вимог ст.ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Таким чином оцінивши докази та врахувавши вищевикладене , суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1455, 00 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved