Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про поділ майна подружжя та визнання за нею права власності на 1/2 частку майна, зазначивши на обґрунтування позову, що з квітня 2007 року вона проживала з [PERSON] однією сімєю без реєстрації шлюбу та вели спільне господарство. В липні 2012 року вони вирішили придбати домоволодіння, внаслідок чого, 11 серпня 2012 року було укладено попередній договір між [PERSON] та [PERSON] про продаж житлового будинку з надвірними будівлями і спорудами, приватних земельних ділянок площею 0,3998 га наданої для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд розміром 0,25 га та для ведення особистого господарства розміром 0,1498 га. При укладанні попередньої угоди [PERSON] було внесено передоплату у розмірі 16\~000 гривень, а 01 грудня 2012 року між нею та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстровано Індустріальним районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №834. 13 березня 2013 року позивачка разом з [PERSON] вже як подружжя придбали обєкти нерухомості у [PERSON] та уклали договори купівлі-продажу, загальною вартістю 76 002 гривень 64 копійки про придбання: приватної земельної ділянки площею 0,25 га в межах згідно з планом в с.Башмачка по вул.Кірова,36 Солоняського району Дніпропетровської області для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1225081000:03:001:0216 за ціною 1 000 гривень; приватної земельної ділянки площею 0,1498 га в межах та згідно з планом, с.Башмачка по вул.Кірова,36 Солоняського району Дніпропетровської області для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1225081000:03:001:0215 за ціною 13 002 гривні 64 копійки; глинобитний облицьований цементною плиткою житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, загальною площею 63,4 кв.м, житловою площею 37,3 кв.м, в с.Башмачка по вул.Кірова,36 Солонянського району Дніпропетровської області, розташований на приватизованій земельній ділянці площею 1225081000:03:001:0215, 1225081000:03:001:0216 за ціною 62 000 гривень. Покупцем зареєстровано [PERSON] та в порядку ст.65 Сімейного кодексу України при укладанні даних договорів у державного нотаріуса Солонянської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області [PERSON], позивачкою було надано згоду на укладання договорів купівлі-продажу, яка завірена нотаріусом Солонянської державної нотаріальної контори. Набуття права власності на земельні ділянки та житловий будинок відбулося в період шлюбу, у звязку з чим дане майно є обєктами спільної сумісної власності подружжя. Позивачка посилається на те, що 19 лютого 2014 року шлюб між сторонами було розірвано, про що складено відповідний актовий запис №22 Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, а 18 березня 2014 року [PERSON] помер, згідно актового запису про смерть №473 вчиненого Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції, тому вирішити питання про порядок поділу спільного майна подружжя не встигли. Вважає, з посиланням на ст.ст.60,65,70,71 Сімейного кодексу України, що оскільки майно набуте подружжям за час шлюбу належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один із них не мав із поважної причини самостійного заробітку, у звязку з чим зазначене вище нерухоме майно є обєктом спільної сумісної власності подружжя, в якому частки кожного з подружжя є рівними. Майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом, при цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.1 ст.74 Сімейного кодексу України, якщо жінка та чоловік проживають однією сімєю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності , якщо інше не встановлено письмовим договором. Оскільки відповідач [PERSON] добровільно вирішити спір не бажає, тому вона змушена звернутися з даним позовом до суду. У судовому засіданні 05 жовтня 2016 року позивачка свої позовні вимоги підтримала в повному обсязі та пояснила, що з позовом вона звернулася до відповідача, який є батьком її колишнього померлого чоловіка та який звертався до неї з позовом про визнання майна, набутого нею з померлим [PERSON] за час шлюбу, його власністю в порядку спадкування. Проте апеляційний суд Дніпропетровської області 30 листопада 2015 року скасував рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2015 року та відмовив в задоволенні позову [PERSON] до неї. Ухвала апеляційного суду була залишена без змін ухвалою ВССУ від 02 березня 2016 року. Тому позивачка вважає, що оскільки суди апеляційної та касаційної інстанції підтвердили наявність спільної сумісної власності щодо спірного нерухомого майна, то є всі законні підстави для ухвалення судом рішення про поділ майна та визнання за позивачкою права власності на ? частину такого майна. Також в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що вона зверталася до нотаріуса з питанням оформлення права власності, проте нотаріус надав їй бланк заяви, згідно з якою вона просила видати свідоцтво про право на спадщину після смерті [PERSON], хоча позивачка і розуміє що вона не є його спадкоємицею, а є лише співвласницею спірного нерухомого майна. Однак нотаріус усно відмовила у видачі свідоцтва про право власності, а позивач в суді посилалася на те, що видача свідоцтва про право власності в нотаріальному порядку коштує 6000 гривень, яких у неї немає, оскільки вона є одинокою матірю, перебуває на обліку в органах соціального захисту, витратила багато коштів на попередні суди з відповідачем. Вважає, що вирішення спору в судовому порядку, реєстрація права власності на ? частину нерухомого майна на підставі рішення суду буде коштувати набагато менше. Представник відповідача - [PERSON], яка діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 01 червня 2016 року (а.с.148), в судовому засіданні позов не визнала, але пояснила суду, що на даний час фактично спір між сторонами відсутній. Проте на даний час ані позивачка, ані відповідач, який є спадкоємцем померлого [PERSON], не можуть отримати свідоцтва про право власності та про право на спадщину відповідно, оскільки оригінали правоустановчих документів на спірне нерухоме майно знаходяться у позивачки, яка не надає їх нотаріусу. Звертаючись до приватного нотаріуса [PERSON], яка відкрила спадкову справу, [PERSON] було повідомлено про те, що видача свідоцтв можлива на даний час лише за умови надання оригіналів документів. Приватний нотаріус готова на даний час видати позивачці та відповідачу відповідні свідоцтва. Тобто на даний час спору щодо часток в спірному майні між позивачкою та відповідачем не існує, він розуміє, що позивачка має право на ? частину нерухомого майна, як співвласниця, оскільки воно було придбане за час шлюбу з [PERSON] Представник відповідача - громади Солонянського району Дніпропетровської області в особі Солонянської районної ради, який про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с.170), в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, а тому суд ухвалив здійснювати розгляд справи за його відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивачки та представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.2 ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Положеннями ч.3 ст.10, ч.1 ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобовязується довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, передбачених ст.61 ЦПК України, відповідно до частини 3 якої передбачено, що обставини встановлені судовим рішенням у адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Згідно ст.57,58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, при цьому належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 3 статті 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Судом встановлено, що 13 березня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами №36 по вулиці Кірова в с. Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області, який розташований на приватизованій земельній ділянці площею 0,3998 га, приватної земельної ділянки площею 0,25 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 1225081000:03:001:0215 та приватної земельної ділянки площею 0,1498 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер 1225081000:03:001:0216, які розташовані по вулиці Кірова, будинок 36 в с. Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області (а.с.11-16). Відповідно до ч. 4 ст. 334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону, а згідно ст. 125 ЗК України - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Вказані договори купівлі-продажу були зареєстровані в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, про що свідчать Витяги №№1180377, 1181447, 1182486 від 13 березня 2013 року (а.с.17-22), а тому суд приходить до висновку про набуття [PERSON] права власності на зазначене майно у встановленому законом порядку. Судом було встановлено, що 01 грудня 2012 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії І-КИ №240783, виданим Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.6), а 19 лютого 2014 року шлюб між ними було розірвано, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу серії І-КИ №197560 від 19 лютого 2014 року, виданим Індустріальним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області (а.с.7). Таким чином, договори купівлі-продажу будинку та земельних ділянок були укладені під час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Отже, у сенсі положень ст. 60 СК України набуття майна за час шлюбу створює презумпцію виникнення права спільної сумісної власності, наявність права спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, доведенню ні чоловіком, ні дружиною не підлягає. Натомість, у сенсі положень п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України належність майна, набутого за час шлюбу, особисто дружині чи чоловікові підлягає доведенню. У судовому засіданні встановлено, що згідно копії свідоцтва про смерть серії І-КИ №553799, виданого Амур-Нижньодніпровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції від 19 березня 2014 року, [PERSON] помер 18 березня 2014 року (а.с.8), що підтверджується актовим записом про смерть №473 (а.с.8). Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року було скасовано рішення Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2015 року, та відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання права власності в поряду спадкування на все спірне нерухоме майно за даним позовом (а.с.69-75а). Ухвалою ВССУ від 02 березня 2016 року рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 30 листопада 2015 року було залишено без змін (а.с.172-173). Відповідно до положень ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, а вказане свідчить про те, що спірне майно набуте за час шлюбу позивачкою та померлим [PERSON] є їхньою спільною сумісною власністю, що також не заперечувалося представником відповідача в судовому засіданні 05 жовтня 2016 року. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що спірні правовідносини, які виникли між сторонами щодо набуття права власності на спірне майно по вулиці Кірова в с. Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області регулюється приписами Сімейного кодексу України. Статями 60, 61 Сімейного кодексу України, ч. 3 ст. 368, ч.2 та ч.3 ст. 325 ЦК України, які є чинними на день розгляду справи судом, спільним майном подружжя є майно, набуте подружжям за час шлюбу, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), при цьому кожна річ, набута за час шлюбу, окрім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя до якого відносяться будь-яке майно, за винятком того, яке згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Відповідно ст.ст.69,70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, при цьому дружина та чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. У разі поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, частки майна дружини та чоловіка визнаються рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або договором. Аналогічні положення передбачені ст.ст.355-357,361,368-372 Цивільного кодексу України. З рахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що житловий будинок №36 по вулиці Кірова в с. Башмачка Солонянського району Дніпропетровської області та земельні ділянки, є спільною власністю позивачки та померлого [PERSON] і належать їм на праві спільної сумісної власності як подружжю, а їх частки в цьому майні є рівними, оскільки в процесі розгляду справи не встановлено будь-якої домовленості щодо зміни розміру часток в спільному майні подружжя, а шлюбний договір між сторонами не укладався. Таким чином, позивач має право на ? частину спільного майна подружжя незалежно від того на імя кого з подружжя оформлені правовстановлюючі документи на спірне домоволодіння. В той же час відповідно до глави 11 Розділу 2 наказу Мін'юст України від\~22.02.2012\~№\~296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», в редакції на час смерті [PERSON] та час розгляду справи судом, у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. При видачі свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя в разі смерті одного з них нотаріус, крім документів, визначених у цьому пункті, вимагає свідоцтво про смерть одного з подружжя. Позивачка в судовому засіданні 05 жовтня 2016 року не заперечувала того, що видача свідоцтва про право власності на ? частину спірного майна можлива в нотаріальному порядку, проте посилалася на те, що вартість нотаріального оформлення коштує 6000 гривень, а у разі задоволення її позову всі витрати будуть покладені на відповідача. Вважала, що саме необхідність сплати такої значної для неї суми є для неї реальною перешкодою для отримання свідоцтва про право власності на ? частину нерухомого майна. Доказів щодо звернення до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва на підставі норм глави 11 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України позивачка не надала, як не надала суду і доказів відмови їй у видачі такого свідоцтва шляхом постановлення відповідної постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії. На підставі зазначеного суд вважає, що без використання позивачкою передбачених законом способів отримання свідоцтва про право власності на частину в спільному майні, позов є передчасним, оскільки вирішення спору можливе поза межами судової процедури, якою позивачка не скористалася, відповідних доказів суду на час розгляду справи не надала, а суд не має права підміняти функції нотаріату або будь-яких інших органів. У звязку з викладеним, на даний час відсутні правові підстави для задоволення позову. Статтями 88,89 ЦПК України передбачено, що у разі відмови у задоволенні позову витрати по справи покладаються на позивача. Оскільки ухвалою суду від 26 жовтня 2015 року позивачці було розстрочено сплату судового збору не більше як до ухвалення судового рішення у справі, то суд вважає, що з позивачки необхідно одночасно з ухваленням рішення суду стягнути відповідні судові витрати. При цьому, суд виходячи зі змісту ст.80 ЦПК України при визначенні розміру судового збору виходив з дійсної вартості майна, яка зазначена в договорах купівлі-продажу на підставі висновку ТОВ «Верхньодніпровське землевпорядне підприємство», ТОВ [PERSON]» на день продажу (а.с.11-16), тобто з його реальної вартості. На підставі наведеного та

Outcome: approved