Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, вона з 24.01.2015 р. вона перебуває у шлюбі з відповідачем, від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - доньку [PERSON] , [INFO] . Як зазначається позивачем при зверненні до суду спільне життя з відповідачем не склалося, в сім`ї не було взаєморозуміння, виникали конфлікти, сварки з різних причин; позивач вказує, що основною причиною розпаду сім`ї є те, що протягом тривалого часу відповідач вів себе негідно: вчиняв сварки, висловлювався нецензурною лайкою, ображав її, завдав їй тілесні ушкодження. Вказана атмосфера в сім`ї призвела до того, що сторони поступово віддалилися один від одного, втратили почуття поваги, довіри та любові. З січня 2020 р. подружжя припинило спільне проживання, спільне господарство не ведеться. Посилаючись у позові на те, що шлюб з відповідачем носить лише умовний характер, їхня сім`я розпалася остаточно і відновленню не підлягає, а збереження шлюбу є недоцільним, у позові й заявлено відповідну вимогу про розірвання шлюбу. У судовому засіданні позивач вимоги позову підтримала повністю, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, а також про причини розладу: відповідач постійно чимось незадоволений, то з питання приготування нею їжі, то ведення нею домашнього господарства, відповідач часто робив зауваження щодо її фігури, тоді як вона завжди була повної статури, що усугубилося після пологів. Відповідно до пояснень позивача відповідач підіймав на неї руку (фізичне насильство), вона навіть ходила із синцем, що бачили оточуючі. За переконанням позивача примирення є неможливим, рішення про розірвання шлюбу є з її боку добре виваженим. Відповідач позов не визнав та заперечував проти його задоволення, вважав, що все це вигадано позивачем, та заперечував застосування відносно позивача фізичного насильства, все це сталося випадково під час сварки, коли він хотів її обійняти, а вона почала відбиватися та відбила його руку, після чого з`явився синець. На переконання відповідача родину необхідно зберегти заради дитини. Як встановлено судом, 24.01.2015 між позивачем та відповідачем за цим позовом було зареєстровано шлюб, про що було зроблено відповідний актовий запис та видано свідоцтво, що підтверджується відповідною копією, наданою позивачем (а.с. 5). Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину: доньку [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Шлюбні відносини припинені з січня 2020 р. Правовідносини виникли між учасниками справи із сімейних відносин (розірвання шлюбу). Дослідив докази, надані у порядку ст.ст. 76-80, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Положення ст. 24 СК України, яка визначає однією з основних ознак шлюбу його добровільність, передбачають, що примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Судом в даній справі встановлена відсутність вільної згоди позивача на продовження шлюбу із відповідачем. Згідно з ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя; згідно з ч. 2 ст. 104 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання. На даний час шлюбні відносини припинені, що не заперечувалося сторонами, подружжя мешкає окремо один від одного, не пов`язано спільним побутом, не має взаємні права та не виконує взаємні обов`язки. Батьківські обов`язки відносно дитини складають окремий обсяг прав та обов`язків кожного з подружжя та не стосуються перебування/неперебування батьків дитини у шлюбі. Згідно зі ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Тлумачення норми цієї статті СК України свідчить, що примирення подружжя здійснюється судом лише за умови, що це не суперечить моральним засадам суспільства. Суд не може примушувати дружину та чоловіка проживати разом, цікавитися обставинами їх приватного життя, вимагати надання доказів порушення сімейних обов`язків особистого характеру тощо. Закон не визначає, які саме заходи можуть застосовуватися судом для примирення подружжя. Надання додаткового строку для примирення є виключно правом суду, а не його обов`язком. Фактичні обставини даної справи не дозволяють суду погодитися із слушністю доводів відповідача. Як встановлено судом, подружжя не проживає спільно через відсутність вільної згоди позивача на продовження шлюбного життя із відповідачем у зв`язку із зневажливим ставленням чоловіка відносно дружини. Позивач визначила свій приватний простір, підтвердив виваженість прийнятого нею рішення, підсумував все зверненням до суду із даним позовом. Положення ст. 24 СК України, яка визначає однією з основних ознак шлюбу його добровільність, передбачають, що примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є право особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28 січня 2003 року). Суд, з`ясував фактичні взаємини подружжя, зокрема те, що відсутня вільна згода позивача на шлюб із відповідачем, а також дійсні підстави позову про розірвання шлюбу (постійні сварки, приниження та образи позивача з боку відповідача, втрата почуття любові), які у свою чергу вплинули на шлюбні стосунки та призвели до припинення шлюбних відносин з січня 2020 року, дійшов до висновку, що зазначене має істотне значення. За наведених обставин вочевидь, що збереження шлюбу суперечитиме інтересам обох подружжя, шлюб існує формально, тому позов підлягає задоволенню. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до приписів ЦПК України (п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України): з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved