Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з указаним позовом, в якому просить зняти арешт та оголошення заборони на його відчуження з усього нерухомого та рухомого майна, що належить їй, на яке було накладено на підставі постанов: - Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) від 28.05.2013 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в рамках виконавчого провадження №38157100 від 28.05.2013р.; - Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) від 16.01.2015 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження в рамках виконавчого провадження №46021423 від 16.01.2015 року. В обґрунтування позову позивач вказала, що в травні місяці 2020 року, під час оформлення договору купівлі-продажу належного останній на праві приватної власності автомобіля, їй стало відомо про наявний арешт на все нерухоме та рухоме майно із забороною його відчуження, що підтверджується Витягом з Державного реєстру обтяжень Рухомого майна під №Р46867 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта під №236076461. Богунський відділ державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) за вихідним №99244/18.21/2020 від 22.06.2020 р. зазначив, що у вищевказаному відділі відсутні виконавчі провадження про стягнення з позивача заборгованості, однак згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень у відділі на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження №38157100 від 28.05.2013 з примусового виконання виконавчого листа №2-4338, виданого 20.05.2013 р. Богунським районним судом міста Житомира про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» боргу в сумі 1150312,48 грн., в рамках якого 28.05.2013 постановою державного виконавця на майно позивача накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження. 24.11.2016 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу згідно п.2 ч. 1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», після чого останнім повторно виконавчий лист, у строки, передбачені ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», для примусового виконання не пред`являвся. Посилаючись на те, що виконавче провадження відносно неї відсутнє, просила зняти арешт та оголошення заборони на його відчуження з усього її майна. Ухвалою Богунського районного суду міста Житомира від 11.12.2020 відкрито провадження по справі, розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження. У відзиві на позов начальник Богунського відділу ДВС у м. Житомирі Савіна Н., навела у відзиві обставини на підставі яких вважає, що даний позов не підлягає задоволенню, у зв`язку з чим, просила відмовити в задоволенні позовних вимог позивача. Просила розгляд проводити без участі представника виконавчої служби. В останнє судове засідання позивач не з`явилася, представник позивача надіслала на адресу суду заяву, про розгляд справи без її участі та позивачки, позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник ПАТ КБ «ПриватБанк» в судове засідання не з`явився, надіслав на електронну адресу суду заяву про розгляд справи без його участі та з урахуванням, які були надані ним в попередньому судовому засіданні, просив відмовити в задоволенні позовних вимог. В судове засідання державний виконавець Богунського відділу ДВС у м. Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) не зявивися, хоча про час, місце, розгляд справи був належним чином повідомлений. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи посуті, крім випадків, визначених цією статтею. Заслухавши позиції сторін, дослідивши матеріали справи, оцінюючи докази в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді справи в судовому процесі на засадах змагальності, як того вимагає ст. 12 ЦПК України, та у відповідності з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом установлено, що відповідно до витягу з Державного реєстру обтяжень Рухомого майна під №Р46867 та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта під №236076461, накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON] із забороною здійснення його відчуження та все рухоме майно із забороною його відчуження. Дані відомості внесенні до реєстру на підставі постанови Богунського відділу державної виконавчої служби Житомирського управління юстиції від 28.05.2013 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №46021423 від 16.01.2015 року /а.с. 34-35/. У 2012 року [PERSON] розірвала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на [PERSON] /а.с. 32/ В подальшому 16.02.2013 року [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON] , у зв`язку з укладенням шлюбу з [PERSON] /а.с. 33/ Згідно листа Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) за вихідним №99244/18.21/2020 від 22.06.2020 надано відповідь [PERSON] про те, що у вищевказаному відділі відсутні виконавчі провадження про стягнення з неї заборгованості. Згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень у відділі на примусовому виконанні перебувало виконавче провадження №38157100 від 28.05.2013 з примусового виконання виконавчого листа №2-4338, виданого 20.05.2013 Богунським районним судом міста Житомира про стягнення з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» боргу в сумі 1150312,48 грн., в рамках якого 28.05.2013 постановою державного виконавця на майно накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження /а.с. 36/. В судовому засіданні 18.02.2021 року встановлено, що позивачем не погашено борг по вказаному виконавчому провадженні з виконання виконавчого листа №2-4338, виданого 20.05.2013 року. Згідно листа Богунського відділу державної виконавчої служби у місті Житомирі Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький) за вихідним №3145114 від 03.11.2020 року повідомлено адвоката позивача Лалаян В. М. , що державним виконавцем 27.11.2014 винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу згідно п.2 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження», однак стягувач 14.01.2015 повторно пред`явив до відділу вищевказаний виконавчий лист на примусове виконання, в зв`язку з чим 16.01.2015 державним виконавцем винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №46021423, в рамках якого цього ж дня постановою державного виконавця на майно позивача накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження. 24.11.2016 державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу згідно п.2 ч.1 ст.37 Закону України «Про виконавче провадження», після чого останнім повторно виконавчий лист, у строки, передбачені ст.12 Закону України «Про виконавче провадження», для примусового виконання не пред`являвся /а.с 38/. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового інтересу. Спори про право цивільне, пов`язані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. У порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Одним із засобів юридичного захисту сторін виконавчого провадження при проведенні виконавчих дій є судовий контроль за виконанням судових рішень у цивільних справах, який передбачає, зокрема, можливість здійснення певних процесуальних дій у виконавчому провадженні лише з дозволу суду, а також обов`язок суду розглянути скарги на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби й позови, що виникають з відносин щодо примусового виконання судових рішень. Під час виконання судових рішень учасники справи мають право оскаржити рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби, їх посадових осіб, виконавців чи приватних виконавців у порядку судового контролю, оскільки виконання судового рішення є завершальною стадією судового розгляду. Згідно зі ст. 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією чи бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їх права чи свободи. Відповідно до частини першої статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року Про судову практику в справах про зняття арешту з майна зазначено, що в разі, якщо опис та арешт майна проводився державним виконавцем, скарга сторони виконавчого провадження розглядається в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК. Інші особи, які є власниками (володільцями) майна і які вважають, що майно, на яке накладено арешт, належить їм, а не боржникові, можуть звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту, що передбачено статтею 60 Закону України Про виконавче провадження. У зв`язку із цим боржник не може пред`являти такий позов, оскільки у судовому процесі він є відповідачем та законом для нього встановлений інший порядок вирішення цього питання. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилалася на ту обставину, що накладення арешту на майно порушує її права, як власниці цього майна. Підставою обтяження належного [PERSON] майна є постанова державного, що позивач є боржником у виконавчому провадженні, вона не може пред`являти позов про зняття арешту з майна, оскільки законодавством України у цьому випадку передбачений інший спосіб судового захисту, а саме, оскарження боржником дій державного виконавця в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України. Саме такий висновок міститься у пункті 24 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 658/715/16-ц (провадження № 14-299цс18), постанові Верховний Судвід 23 грудня 2020 року у справі № 554/7908/17-ц (провадження № 61-4357св19) та підтверджується змістом статей 447, 451 ЦПК України, частини першої статті 59, статті 74 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на час вирішення спору. При цьому, посилання позивача в позовній заяві на положення статті 319, 391 ЦК Українищодо захисту права власності є безпідставними, оскільки за змістом поданої позовної заяви між сторонами немає спору про право власності (користування) на майно, на яке накладено арешт і таке право позивача ніким не оспорюється, тобто арешт майна не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження органами державної виконавчої служби. З урахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed