Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . Свої вимоги мотивувала тим, що вона є власницею вказаної квартири на підставі Договору дарування квартири, посвідченого 25.06.2003 року. Відповідач приходиться їй чоловіком, однак на сьогоднішній день позивачем подано до Ленінського районного суду м. Миколаєва позовну заяву про розірвання шлюбу, у зв`язку з тим, що шлюб між сторонами фактично припинено та відповідач протягом тривалого часу виїхав в невідомому напрямку. З червня 2017 року відповідач виїхав з даної квартири, місце його знаходження не відоме. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. На позовних вимогах наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача. Позовні вимоги визнає в повному обсязі. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Позивач зазначає, що є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується Договором дарування квартири від 25 липня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Барсковою Л.Є., реєстровий № 2549, зареєстрованого 06.08.2003 року Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації, номер запису 16943. (а.с. 8, 9) Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 07 жовтня 2014 року. Шлюб між сторонами розірвано на підставі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 02.09.2019 року. Позивач зазначає, що у вище зазначеній квартирі зареєстровані: позивач - [PERSON] ; [PERSON] - мати позивача; [PERSON] , громадянин Алжирської Народної Демократичної Республіки, уродженець м. Релізан чоловік позивача, вказане підтверджується довідкою №0012 від 20.03.19 р. виданої ОСББ «Хвиля». Згідно відомостей з відділу обліку і моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС в Миколаївській області, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 14 лютого 2015 року. Згідно довідки з Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 04.04.2019 року за вих. № 19.03.03.11/2481/19, станом на 03.04.2019 року за відомостями департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради відсутні відомості про реєстрацію місця проживання [PERSON] . Згідно Акту про не проживання від 12.06. 2018 року посвідченого ОСББ «Хвиля» були засвідчені підписи сусідів, якими підтверджується вибуття з постійного місця проживання [PERSON] з червня 2017 року. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Відповідно до ч.2ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. У відповідності з ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Аналогічна правова позиція висловлена Верховний Суд України в постанові від 16 листопада 2016 року в справі №6-709цс16. За таких обставин, оскільки відповідач не проживає в спірній квартирі, витрати на його утримання не несе, за комунальні послуги не сплачує, суд вважає, що факт реєстрації відповідача в будинку позивача порушує її права як власника, а тому вимога про визнання відповідача втративши права користування, підлягає задоволенню. На підставі частини 1 статті 142 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків сплаченого при поданні позову судового збору.

Outcome: approved