Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним. Позовні вимоги обгрунтовує тим, що з 24.05.1980 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . За час спільного подружнього проживання вони збудували будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , а також приватизували земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами площею 0,0872 га по [ADDRESS] . Дане майно вважається спільною сумісною власністю подружжя, відповідно до норм законодавства, що діяли на момент його набуття. [INFO] р. [PERSON] помер. На випадок своєї смерті він залишив заповіт від 27.09.2011 року, посвідчений нотаріусом Володимир-Волинської державної нотаріальної контори, згідно з якого призначив спадкоємцем усього свого майна [PERSON] . Із інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно їй стало відомо, що 05.04.2017 року за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку для його будівництва та обслуговування, розмір частки визначеною за [PERSON] становить 1/1. Оскільки дане майно вона набула із [PERSON] у шлюбі, тому їй належить Ѕ частина будинку та земельної ділянки. Просить визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом №3-370 від 05.04.2017 року, видане [PERSON] державним нотаріусом Володимир-Волинської державної нотаріальної контори Хомою Ю.М., в частині успадкування [PERSON] після смерті [PERSON] Ѕ частини будинку по [ADDRESS] . Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом №3-371 від 05.04.2017 року, видане [PERSON] державним нотаріусом Володимир-Волинської державної нотаріальної контори Хомою Ю.М., в частині успадкування [PERSON] після смерті [PERSON] Ѕ частини земельної ділянки з кадастровим номером 0710200000:01:005:4358, котра знаходиться по [ADDRESS] . Визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину будинку [ADDRESS] та на Ѕ частину земельної ділянки, котра знаходиться за цією ж адресою. 05.03.2019 р. відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просить відмовити у задоволенні позову. Відзив обгрунтовує тим, що вона є спадкоємцем за заповітом усього майна [PERSON] . Після смерті [PERSON] вона у встановлений законом строк, через уповноваженого представника, подала до нотаріуса заяву про прийняття спадщини. 05.04.2017 р. державний нотаріус Хома Ю.М. видала свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок та земельну ділянку, котрі знаходяться по [ADDRESS] . [PERSON] є її бабуся, котра зверталась до нотаріуса із заявою про відмову від прийняття спадщини і не заперечувала проти успадкування нею усього будинку. Ухвалою Володимир-Волинськогоміського суду Волинської області від 03.10.2019 р. залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - державного нотаріуса Володимир-Волинської державної нотаріальної контори Хому Ю.М. Представник позивача [PERSON] та позивач в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, просили вимоги задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити у задоволенні вимог, в обгрунтування надала пояснення аналогічні тим, що викладені у відзиві на позов. Додатково пояснила, що право власності на земельну ділянку [PERSON] набув внаслідок приватизації 05.03.2010 р., а тому відповідно до норм СК України, які діяли на час набуття права власності, земельна ділянка належить йому на праві особистої приватної власності та не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Крім цього, у постанові Пленуму ВСУ України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 р. №7 також визначено, що земельна ділянка набута особою внаслідок приватизації належить їй на праві особистої приватної власності. Оскільки відповідач подала нотаріусу заяву про відмову від обов`язкової частки у спадщині після смерті [PERSON] та спадкове майно є особистою власністю [PERSON] , тому нотаріус правомірно видала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] . Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] , котрий був її вітчимом, склав заповіт, згідно з яким заповів усе належне йому майно - [PERSON] У [INFO] [PERSON] помер. Оскільки [PERSON] проживає за кордоном, тому після відкриття спадщини вона прислала їй доручення на подання заяви до нотаріуса про прийняття спадщини. [PERSON] , котра є її мамою, виявила бажання відмовитись від частки у спадщині, так як хотіла, щоб спадщину прийняла і оформила [PERSON] . Під час написання заяви про відмову від спадщини нотаріус роз`яснював [PERSON] наслідки відмови від спадщини. Підтвердила, що спірний житловий будинок [PERSON] будував разом із [PERSON] , в період шлюбу. В судовому засіданні державний нотаріус Хома Ю.М. суду пояснила, що [PERSON] подала заяву в якій відмовилась від прийняття обов`язкової частки у спадщині після смерті [PERSON] . Також було подано заяву про прийняття спадщини від [PERSON] , котра була спадкоємцем за заповітом. Оскільки спадкове майно належало [PERSON] на праві особистої власності, а [PERSON] відмовилась від обов`язкової частки у спадщині, тому вважає, що вона правомірно видала [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Заслухавши пояснення позивача, його представника, представника відповідача, третю особу, дослідивши і оцінивши всі докази в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 24.05.1980 р. [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] Дана обставина підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] . Із свідоцтва про право власності на об`єкти нерухомого майна вбачається, що 08.01.2003 р. [PERSON] набув права власності на житловий будинок [ADDRESS] . Дане свідоцтво видане на підставі рішення виконавчого комітету Володимир-Волинської міської ради від 276.12.2002 р. №463. Також судом встановлено, що 05.03.2010 р. [PERSON] набув права власності на земельну ділянку площею 0,0872 га, котра розташована по [ADDRESS] та призначена для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (Державний акт серії ЯИ №574876). Оскільки право власності на житловий будинок набуте 08.01.2003 р., тобто до набрання чинності Сімейним кодексом України 2002 р., а право власності на земельну ділянку набуте у 2010 р., тому правовідносини щодо набуття права власності на будинок регулються КпШС України 1969 р., а відносини набуття право власності на земельну ділянку регулюються СК України 2002 р. Відповідно до ст. 22 КпШС України (в редакції, яка була чинною на час набуття права власності на будинок) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Статтею 57 СК України (в редакція, яка була чинна на час набуття права власності на земельну ділянку) передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтями 63, 70 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Під час розгляду справи відповідач не надав суду жодних доказів, котрі б підтверджували, що нажите [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу майно набуте за кошти, які належали особисто [PERSON] . Оскільки вищевказаний будинок та земельна ділянка набуті [PERSON] за час шлюбу із [PERSON] , не на підставі договору дарування, не в порядку спадкування і не за кошти, які належали належали йому особисто, тому відповідно до ст. 22 КпШС України та ст. 57 СК України (в редакціях чинних на час набуття права власності на майно) дане спадкове майно не є особистою власністю [PERSON] , а згідно з ст. 22 КпШС України та ст. 60 СК України належить [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності і їхні частки у даному майні становлять по Ѕ кожному, оскільки інший розмір часток не визначався співвласниками. Доводи представника відповідача про те, що земельна ділянка надавалась особисто [PERSON] , а тому вона належить йому на праві особистої власності не грунтуються на вимогах закону, які були чинними на той час і регулювали дані правовідносини, виходячи з наступного. На час набуття [PERSON] права власності на земельну ділянку (05.03.2010) діяла норма ст. 57 СК України у редакції, яка не передбачала, що земельна ділянка, набута особою за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки є особистою власністю цієї особи. Лише у 2012 р. Законом України № 4766-VI від 17.05.2012 було доповнено ч.1 ст. 57 СК України п. 5 та визначено, що земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Однак норма п.5 ст. 57 СК України не регулює дані правовідносини, оскільки на момент їх виникнення (набуття права власності) така норма права була відсутня і вона застосовується виключно до правовідносин, що виникли після набуття нею чинності. Не беруться судом до уваги і покликання представника відповідача на Постанову Пленуму ВСУ України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 р. №7 в якій у п. 18-2 визначено, що окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки дана постанова містить не загальнообов`язкові правила поведінки, а має інтерпретаційні норми, що не є джерелами права. Крім того, суд звертає увагу, що на час набуття права власності на землю (05.03.2010 р.) постанова Пленуму ВСУ не містила положення п. 18-2 і дана постанова була доповнена цим пунктом 19.03.2010 р., тобто після набуття [PERSON] права власності на землю. Також суд бере до уваги, що на день доповнення Постанови пунктом 18-2, його зміст суперечив положенням ст.ст. 57, 60 СК України, в редакції чинній на цей день, котрі є імперативними нормами, а тому саме вони повинні застосовуватись судом до даних правовідносин. Таким чином, визначаючи правовий режим спадкового майна, котре набуте [PERSON] та [PERSON] за час шлюбу, суд виходить виключно із положень ст. 22 КпШС України та ст.ст 57, 60 СК України, в редакції, які діяли саме на момент набуття права власності, а тому наведені доводи представника відповідача є безпідставні і не беруться судом до уваги. Частиною 2 ст. 67 СК України передбачено, що дружина, чоловік мають право скласти заповіт на свою частку у праві спільної сумісної власності подружжя до її визначення та виділу в натурі. Судом встановлено, що 27.09.2011 р. [PERSON] склав заповіт, відповідно до якого заповів усе належене йому майно [PERSON] . Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Матеріалами спадкової справи 294/2016 підтверджується, що [PERSON] після смерті [PERSON] у встановлений ч.1 ст. 1270 ЦК України звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Із заяви [PERSON] від 30.09.[INFO] вбачається, що вона у встановлений законом строк відмовилась від отримання обов`язкової частки в спадщині, котра відкрилась після смерті [PERSON] . Також зазначено, що їй роз`яснено зміст 60 СК України і оскільки все спадкове майно є особистою власністю чоловіка, то на Ѕ частки в спільному сумісному майні подружжя вона не претендує. На підставі поданих заяв [PERSON] та [PERSON] державний нотаріус Володимир-Волинської державної нотаріальної контори Хома Ю.М. 05.04.2017 р. видав свідоцтво про право на спадщину за заповітом № 3-370 на будинок [ADDRESS] та свідоцтво про право на спадщину за заповітом №3-371 на земельну ділянку (кадастровий номер 0710200000:01:005:4358), котра знаходиться по [ADDRESS] . Однак суд не погоджується з тим, що [PERSON] мала право на спадкування за заповітом усього будинку та всієї земельної ділянки виходячи з наступного. Судом встановлено, що на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] , успадкований [PERSON] спірний будинок та земельна ділянка належали [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності. Частки [PERSON] та [PERSON] у спільному майні є рівними та становлять по Ѕ кожному. Згідно з ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Оскільки [PERSON] на час відкриття спадщини мав право власності на Ѕ частину спірного будинку та на Ѕ частини земельної ділянки, котре не припинилось внаслідок його смерті, тому до складу спадщини увійшло право спільної сумісної власності лише на Ѕ частину будинку та на Ѕ частину земельної ділянки, а не на цілу частку цього нерухомого майна. На іншу Ѕ частки в будинку та земельній ділянці спадщина не відкрилась, оскільки вона належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] . Із дослідженої судом заяви [PERSON] встановлено, що вона маючи право на обов`язкову частку у спадщині, відмовилась від цієї частки, що відповідає вимогам ЦК України. Також у даній заяві зазначено, що оскільки все спадкове майно є особистою власністю чоловіка, тому [PERSON] не претендує на Ѕ частки в спільному сумісному майні подружжя. Оскільки [PERSON] належало по Ѕ частини будинку та земельної ділянки, тому [PERSON] даною заявою відмовилась від прийняття обов`язкової частки у Ѕ частині будинку та у Ѕ частині земельної ділянки. Беручи до уваги, що спадщина відкрилась лише на Ѕ частини спірного майна, інша Ѕ частини будинку та земельної ділянки належить [PERSON] на праві спільної сумісної власності і на цю частину майна спадщина не відкривалась, тому суд прийшов до висновку, що [PERSON] мала права на спадкування за заповітом частини майна, яке належало [PERSON] , однак не мала права на спадкування Ѕ частини майна, яке належить [PERSON] . Суд відхиляє доводи представника відповідача про те, що [PERSON] відмовилась від частки в спільному майні подружжя, а тому відповідач правомірно успадкувала усе спірне майно виходячи з наступного. Надаючи оцінку заяві [PERSON] про відмову від Ѕ частки в спільному сумісному майні подружжя суд звертає увагу на те, що у даній заяві нотаріус невірно встановив правовий режим спадкового майна, вказавши, що воно є особистою власністю чоловіка, незважаючи на те, що це майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності. Крім того, вказівка на те, що [PERSON] не претендує на Ѕ частку в спільному сумісному майні подружжя не має жодного правового значення для прийняття [PERSON] у спадщину в цілому будинку та земельної ділянки, так як відкриття спадщини після смерті [PERSON] не стосується Ѕ частини спірного майна [PERSON] і написання такої заяви не припиняє її право власності на Ѕ частини майна. У п. 2 ч. 1 ст. 346 ЦК України передбачено як підставу припинення права власності, відмову власника від права власності. Разом з тим, згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 347 ЦК України особа може відмовитися від права власності на майно, заявивши про це або вчинивши інші дії, які свідчать про її відмову від права власності. У разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. Відповідно до ч. 1 ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. На переконання суду, після подання [PERSON] заяви нотаріусу про відмову від отримання обов`язкової частки в спадщині та вказівки, що вона не претендує на Ѕ частки в спільному майні подружжя, котре набуте в період зареєстрованого шлюбу із [PERSON] , не припинилося право власності [PERSON] на 1/2 частину у будинковолодінні по [ADDRESS] та на Ѕ частину земельної ділянки за цією ж адресою, оскільки в матеріалах справи відсутні докази внесення до Єдиного державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідного запису за заявою [PERSON] про відмову від належної їй частки у спірному будинковолодінні та земельної ділянки, а тому безпідставно включено у склад спадщини після смерті [PERSON] весь вищевказаний житловий будинок та всю земельну ділянку. Також факт звернення [PERSON] із заявою до правоохоронних органів на неправомірні дії її сина [PERSON] та особистий щоденик [PERSON] не мають жодного доказового значення у даній справі, оскільки не містять інформації щодо предмета доказування, а тому відповідно до ст. 77 ЦПК України не є належними доказами і суд не бере їх до уваги. Таким чином, нотаріус невірно встановивши правовий режим спадкового майна, видав свідоцтва про право на спадщину, яке [PERSON] не мала права спадкувати за заповітом після смерті [PERSON] , так як частина успадковуваного майна не входило до складу спадщини. Нормою ст. 1300 ЦК України визначено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Оскільки [PERSON] успадкувала частину майна, яке не мала права спадкувати, тому суд приходить до висновку, що свідоцтва про право на спадщину за заповітом слід визнати частково недійсними. Вирішуючи вимоги про визнання за позивачем право власності на Ѕ частину будинку по [ADDRESS] та на Ѕ частину земельної ділянки за цією ж адресою, суд виходить з наступного. У ч.1 ст. 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Норми ЦК України також передбачають, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (ст. 15 ЦК України). Згідно з ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачає визнання права. Враховуючи, що відповідач не визнає право позивача на Ѕ частину вищевказаного спірного нерухомого майна, тобто існує майновий спір між сторонами, тому відповідно до наведених норм, позивач вправі звернутись до суду за захистом своїх майнових прав та інтересів, шляхом подання позову про визнання права на таке майно. Оскільки судом встановлено, що спірний будинок та земельна ділянка належали [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності і їхні частки у спільному майні є рівними та становлять по Ѕ кожному, тому суд приходить до висновку, що вимога позивача про визнання за нею право власності на Ѕ частину будинку та земельної ділянки є законною, доведеною і підлягає до задоволення. Такий спосіб захисту прав позивача визначений законом (ст. 16 ЦК України), а також буде ефективним способом захисту порушених прав позивача та відповідатиме завданням цивільного судочинства (справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави), яке відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦПК України превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Оскільки позовні вимоги позивача задоволено повністю, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача 2279,50 грн. судового збору, котрий сплачений за майновими вимогами позивача. Так як позивач при поданні позову 31.12.2018 р. сплатив лише судовий збір за майновими вимогами, однак до ухвалення рішення суду не сплатив судовий збір за двома немайновими та беручи до уваги, що позов задоволено повністю, тому з відповідача слід стягнути в користь держави 1409,60 грн.судового збору за двома задоволеними немайновими вимогами (виходячи з розміру судового збору на день подання позову - 2018 р.).

Outcome: approved