Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-14 00:00:00

Позивачі 10 червня 2014 року звернулися до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська зі вказаним позовом, в якому зазначили, що [PERSON], як молодому спеціалісту за направленням, було надане підприємством системи споживчої кооперації житло, в яке вона заселилася на підставі рішення керівництва і профспілкового комітету в 1959 році, а з 08.10.1959 року була зареєстрована в житловому приміщенні. Вказаним приміщенням є збірний дощатий будиночок, який знаходиться при в'їзді на територію бази, де позивач працювала більше 40 років. До цього часу судом не встановлено, хто був власником будинку, який використовувався спочатку як гуртожиток, мав декілька койко-місць, де тимчасово проживали дівчата. З 1959 року і до сьогодні з позивачами не укладалися договори оренди чи найму. На підставі реєстраційного посвідчення в КП «ДМБТІ» від 05.12.2001 року та договору купівлі-продажу від 12 березня 1996 року, ТОВ «Агропромтех-Сервіс» придбав житловий будинок з господарчими будівлями, де мешкають позивачі. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 червня 2007 року встановлено, що позивач проживає з 1959 року у спірному будинку, де проживає до сьогодні з сином [PERSON] Правові підстави вселення не збереглися. Відповідно до записів у інвентаризаційній справі домоволодіння є жилим, знаходилось у власності комерційно-виробничого підприємства «Облпродторг». До цього часу домоволодіння не було зареєстроване, статус гуртожитку непідтверджений. Отже, позивачі добросовісно володіють чужим майном і продовжують відкрито, безперервно володіти нерухомим майном, [PERSON] з 1959 року, її син [PERSON] проживає з часу народження, а тому відповідно до чинного законодавства ст. 344 ЦК України набули право власності на нерухоме майно. Позивачі просили визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири по [ADDRESS], укладений між [PERSON] і ТОВ «Агропромтех-Сервіс» 18 листопада 2010 року, оскільки було порушено право позивачів на першочергове придбання житла; визнати за позивачами право власності на квартиру по [ADDRESS] на підставі набувальної давності. Позивач [PERSON] зі своїм представником та представник [PERSON] в судовому засіданні позовну заяву підтримали та просили задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовну заяву не визнав в повному обсязі та заперечував проти їх задоволення. Третя особа у судове засідання не з'явилася, про день і час проведення слухання справи повідомлялася належним чином, про причини неявки не повідомила. Суд, вислухавши пояснення позивача, представників позивачів, представника відповідача, свідків, з'ясувавши обставини по справі та перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст.59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом встановлено, що підставою звернення позивачів до суду стали захист їх невизнаних особистих майнових прав, пов'язаних із володінням, користуванням та розпорядженням об'єктом нерухомого майна - квартирою по [ADDRESS]. Згідно ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 вересня 2010 року, яке набрало чинності, встановлено, що згідно реєстраційного посвідчення від 23.01.96 р., виданого та зареєстрованого Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації за № Р-4-169, будівлі і споруди, розташовані на земельній ділянці площею 6159 кв.м. по [ADDRESS] у складі дерев'яного шлакоблочного житлового будинку літ. А-1, загальною площею 121,1 кв.м., Б-яйцесклад, Г-сокоцех, Д-склад, Е,И, Л - сараї, К,Н-уборні, М-погріб, Ж,З - гаражі, № 1,2-9 - споруди на підставі постанови № 39 від 08 лютого 1977 року належало Комерційно-виробничому підприємству «Обкооппромторг» Дніпропетровської обласної спілки споживчих товариств, в подальшому реорганізованого у спільне підприємство споживчої кооперації комерційно-виробничого підприємства «Обкооппромторг». Згідно нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2798-98 договору від 12 березня 1996 року, Комерційно-виробниче підприємство «Обкооппромторг» Дніпропетровської обласної спілки споживчих товариств продало, а товариство з обмеженою відповідальністю «Агропромтех-Сервіс» купило нерухоме майно, у тому числі й будинок літ. А-1, загальною площею 121,1 кв.м., зазначений як жилий (а.с.130-139). Встановлено, що вказаним рішенням в задоволенні позовних вимог [PERSON], [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромтех-Сервіс» про визнання права власності, треті особи Дніпропетровська облспоживспілка, Дочірнє підприємство Дніпропетровської обласної спілки споживчих товариств «Харчокомбінат» відмовлено. Згідно записів у трудовій книжці, [PERSON] у період із 20.03.1059 року по 01.04.1996 року працювала на різних посадах підприємств системи Дніпропетровської обласної спілки споживчих товариств (а.с.69-71). Встановлено, що [PERSON] значиться зареєстрованою [ADDRESS] з 08.10.1959 року, [PERSON] із 25.03.1994 року, що підтверджується записами домової книги (а.с.69-71) Встановлено, що згідно договору купівлі-продажу, посвідченого 18 листопада 2010 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] ТОВ «Агропромтех-Сервіс» продав, а [PERSON] купила квартиру по [ADDRESS]. Квартира належить продавцю на підставі Рішення постійно діючого Третейського суду при Асоціації «ЛЕВЛЕКС» від 18 липня 2008 року (а.с.78-79). Таким чином, встановлено, що на даний час актуальним власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.80). Разом з тим, позивачі зазначають, що вказаний договір купівлі-продажу від 18 листопада 2010 року необхідно визнати недійсним, оскільки було порушено їх право на першочергове придбання жита. Проте, суд з вказаними твердженнями не погоджується за нижченаведених підстав. У відповідності до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Так, рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26.06.2007 року, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 04 березня 2008 року залишено без змін, в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Агропромтех-Сервіс» до [PERSON], [PERSON] про примусове виселення відмовлено (а.с.10.-16). Разом з тим, жодних доказів, які б підтверджували правомірність вселення співпозивачів в спірне житлове приміщення, в якому вони мешкають до сьогодні суду не надано, зокрема ордер, який відповідно до ч. 1 ст. 58 Житлового кодексу є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Як зазначає в судовому засіданні позивачка, вона перебуває у виконавчому комітеті на квартирному обліку громадян потребуючих житла та доводи, щодо дозволу керівництва підприємства на вселення у будинок, користування його площею та постійного у нього проживанні суд вважає неспроможними. Таким чином, суд вважає необґрунтованими твердження позивачів щодо порушення їхніх прав внаслідок укладання договору купівлі-продажу від 18 листопада 2010 року квартири, розташованої по [ADDRESS], оскільки їхнє право користування житловим приміщенням у спірному будинку не ґрунтується на правових підставах вселення, у зв'язку з чим суд вважає, що позовні вимоги в цій частині є незаконними, необґрунтованими та недоведеними. Як зазначає в судовому засіданні позивач [PERSON] вона проживає у спірному будинку з 1959 року, а її син співпозивач [PERSON] з моменту народження. Правові підстави вселення не збереглися. Зазначає, що вони добросовісно володіють чужим майном і продовжують відкрито, безперервно володіти нерухомим майном, а тому відповідно до чинного законодавства ст. 344 ЦК України набули право власності на нерухоме майно. Проте, суд з такими твердженням позивача не погоджується, за нижченаведеним. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах не заборонених законом, зокрема із правочинів. Набувальна давність визначається як засіб закріплення майна за субєктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Виходячи зі змісту ст. 344 ЦК України обставинами, які мають значення для справи і які повинен довести саме [PERSON], [PERSON] (ч. 1 ст. 60 ЦПК України), є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Таким чином, особою, яка володіє чужим майном при зазначених обставинах, у всіх випадках є не власник і, тим більше, власник ні в якому випадку не може набути майно у власність за давністю володіння. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Оскільки ЦК набрав чинності з 01 січня 2004 року, норми ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 01 січня 2001 року, а отже визнати право власності за набувальною давністю суд може не раніше 01 січня 2011 року. Для набуття права власності на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери перебігу строку набувальної давності недостатньо. Умови набувальної давності підтверджуються судовим рішенням. Володілець повинен довести факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості свого володіння. Добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб'єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. При вирішенні спорів про набувальну давність суд має врахувати добросовісність саме на момент передачі позивачу майна (речі), тобто на початковий момент, який буде включатися в повний строк давності володіння, визначений законом. Позивач, як незаконний володілець, протягом всього часу володіння майном повинен бути впевнений, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно з підстав, достатніх для того, щоб мати право власності на нього. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено, що 19 грудня 2011 року [PERSON] зверталася до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про виселення з житлового приміщення та рішенням суду від 29.04.2013 року, яке ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 05 серпня 2013 року залишено без змін, в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено (а.с.6-9). Таким чином, в судовому засіданні не доведено та не надано доказів, які б підтверджували факти добросовісності, відкритості, безперервності і тривалості володіння чужим майном саме позивачем. Суд не бере до уваги надані позивачами розписки та квитанції про оплату комунальних послуг за спірною адресою, оскільки позивачами не надано належних та допустимих доказів в підтвердження своїх позовних вимог. Крім того, суд ставиться критично до показань допитаних в судовому засіданні свідків, оскільки свідки стосовно предмета спору нічого не пояснили. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема, звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Отже, позивачами не надано в судовому засіданні доказів відкритого, безперервного володіння спірною квартирою протягом десяти років. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а у відповідності до положень ч.1. ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуюче вищевикладене, аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів є незаконними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачами не було доведений факт відкритого, безперервного володіння спірним житловим приміщення протягом десяти років, ними не були представлені докази на підтвердження позовних вимог. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються позивачі як на підставу задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд в силу ст.88 ЦПК України, враховує, що позовні вимоги майнового характеру оплачені позивачем, судом залишено без задоволення, позивач не звільнений від їх оплати, у зв'язку з чим поверненню не підлягають. З урахуванням наведеного,

Outcome: dismissed