Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом про визнання права власності на 1/2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO]. В обґрунтування позову зазначено, що [INFO] помер [PERSON], залишивши заповіт, посвідчений 10 серпня 1999 року державним нотаріусом 12 ХДНК, яким заповів усе своє майно позивачу [PERSON] Лише у 2012 році позивач дізналася про існування заповіту і звернулася до суду із позовом про визначення додаткового строку на прийняття спадщини. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2012 року позивачу було надано додатковий строк для прийняття спадщини. Після звернення до 12 ХДНК із заявою про прийняття спадщини та видачі свідоцтва про спадщину, позивач отримала відмову через відсутність правовстановлюючих документів на нерухоме майно належне спадкодавцеві, оскільки нотаріус вимагав надання витягу з Реєстру права власності. З інформації КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» від 18 серпня 2004 року слідує, що право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житловий будинок від 27 липня 1977 року, виданого райжитлоуправлінням Фрунзенського район м. Харкова, зареєстрована за [PERSON] Оскільки у позивача відсутній оригінал вищевказаного свідоцтва про право власності на житло, а державна реєстраційна служба та БТІ не можуть відновити його в зв'язку зі смертю власника, позивач звернулася до суду із вказаним позовом. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити, визнати за [PERSON] право власності за заповітом на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] після смерті [PERSON] Представник відповідача Чигринова Н.В., яка діє на підставі довіреності, проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначивши, що позивачем не надано доказів про реєстрацію за спадкодавцем [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS], а також не підтверджено позивачем наявності спадкового майна в натурі. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши надані докази в їх сукупності, приходить до наступного. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], про що міським відділом реєстрації актів цивільного стану № 4 Харківського обласного управління юстиції зроблено актовий запис № 876 та 17 серпня 2004 року повторно видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 27). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Зі змісту заповіту, посвідченого 10 серпня 1999 року державним нотаріусом 12 Харківської державної нотаріальної контори Товстолужською О.В. за реєстровим № 3-435, вбачається, що [PERSON], який мешкав по [ADDRESS], на випадок своєї смерті усе його майно, де б таке не було та з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що належатиме йому на день смерті, та на що він за законом матиме право, заповів [PERSON], яка проживає в [ADDRESS] (а.с.28). З матеріалів спадкової справи № 207/2004, заведеної 12 ХДНК після смерті [PERSON], померлого [INFO], вбачається, що 01 березня 2004 року до нотаріальної контори звернулася [PERSON] із заявою про прийняття спадщини згідно заповіту померлого, посвідченого 18 лютого 1999 року 12 ХДНК за р. № 2-277. Проте, заповіт [PERSON], посвідчений 18 лютого 1999 року 12 ХДНК за р. № 2-277 був скасований заповітом [PERSON], посвідченим 10 серпня 1999 року державним нотаріусом 12 Харківської державної нотаріальної контори Товстолужською О.В. за реєстровим № 3-435. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 06 листопада 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Харківської області від 26 лютого 2013 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 червня 2013 року, - визначено [PERSON] додатковий строк для прийняття спадщини після смерті [PERSON], який помер [INFO], тривалістю два місця з моменту вступу рішення в законну силу (а.с. 21-26). 20 березня 2013 року до нотаріальної контори звернулася [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за заповітом [PERSON], посвідченим 10 серпня 1999 року державним нотаріусом 12 Харківської державної нотаріальної контори Товстолужською О.В. за реєстровим № 3-435. Відповідно до інформації 12 Харківської державної нотаріальної контори заповіт від імені [PERSON], посвідчений 10 серпня 1999 року державним нотаріусом 12 ХДНК за р. № 3-435 є чинним, що підтверджується також і інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру № 37691112 від 20 червня 2014 року . З матеріалів справи вбачається, що 09 грудня 2013 року Дванадцятою Харківською державною нотаріальною конторою відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв'язку із тим, що видача даного свідоцтва на майно, що підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після надання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві, а позивачкою такі документи не надані (а.с. 5). Звернувшись до суду, [PERSON] просить визнати за нею право власності на 1/2 житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS], в порядку спадкування за заповітом після [PERSON], померлого [INFO]. Відповідно до положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права і обов'язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. З інформації КП «Харківське міське бюро технічної інвентаризації» № 23-36393 від 18 серпня 2004 року вбачається, що право власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстровано за: - [PERSON] - 1/2 частина - на підставі договору купівлі-продажу від 07 липня 1999 року; - [PERSON]- 1/2 частина - на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок від 27 липня 1997 року, виданого райжитлоуправлінням Фрунзенського район м. Харкова (а.с. 6). З дублікату свідоцтва про право особистої власності на будинок від 27 липня 1997 року, виданого райжитлоуправлінням Фрунзенського району м. Харкова, 1/2 частина будинку [ADDRESS] належить на праві особистої власності [PERSON] (а.с. 17). Відповідно до абз. 3 ч. 2 ст. 331 ЦК, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, суд вважає доведеним, що за життя [PERSON] належала 1/2 частина житлового будинку [ADDRESS], в зв'язку із чим позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню.

Outcome: approved