Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, в його обґрунтування посилаючись на те, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS] . У вказаному будинку, окрім неї (позивача), зареєстрований її знайомий: [PERSON] (відповідач-1), проте, з 2017 року відповідач у вказаному будинку не проживає. Позивач зазначає, що між нею та відповідачем виникла суперечка, у зв`язку з чим позивач змушена звернутися до суду із вказаним позовом; позивач з відповідачем тривалий час не спілкуються, відповідач не повідомив позивачу адресу свого проживання, тому позивач не має можливості провести зняття особи х реєстрації у добровільному порядку; відповідач не проживає у будинку позивача, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, його особистих речей у будинку немає; перешкод в користуванні жилим приміщенням відповідачу не чинили, він добровільно визначив собі інше місце проживання і жилим приміщенням не користується. Предмет позову становить вимога про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] . Відповідач не скористався правом брати участь у судових засіданнях та в силу ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалює заочне рішення. Процесуальні дії у справі: судом було задоволено клопотання представника позивача про забезпечення доказів шляхом допиту свідків [PERSON] та [PERSON] . Як встановлено судом на підставі доказів, наданих суду у порядку ст. 76 80 ЦПК України, позивач є власником житлового приміщення житлового будинку [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.01.2016, індексний номер 51486514, зареєстрованого Дніпропетровським міським управлінням юстиції (а.с. 6). Місце проживання відповідача зареєстровано за адресою: [ADDRESS] (а.с.13) з 05.02.2015, що підтверджується відповідною інформацією на запит суду. За зазначеною адресою відповідач не проживає з 2017 року. Зазначений висновок суд робить на підставі пояснень свідків [PERSON] та [PERSON] , які дали майже аналогічні пояснення, свідчили, що вони сусіди з позивачем, відповідача ніколи не бачили, відомо, що він начебто з Донецької області і позивач його реєструвала, щоб він тут отримував пенсію; на підставі акту № 1 від 30.07.2019 про не проживання відповідача у будинку [ADDRESS] , складеного у присутності двох свідків (сусідів) (а.с.7). Правовідносини між сторонами виникли із захисту права власності. Дослідивши докази, надані в порядку ст.ст. 76 80 ЦПК України, розв`язуючи позовну вимогу, суд керується наступним. У відповідності до ст.\~41\~Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 2 цієї статті право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 1 ст. 319\~ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які \~мають у приватній власності\~ будинок\~ (частину будинку),\~ квартиру,\~ користуються\~ ним\~\~ (нею)\~\~ для\~\~ особистого проживання\~ і\~ проживання\~ членів\~\~ їх\~\~ сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони\~ постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати\~ будь яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі\~ цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як встановлено судом в цій справі, учасники справи не є членами сім`ї позивача у розумінні ст. 64 ЖК УРСР (відповідач з 2017 року у будинку не проживає, спільне господарство з позивачем не веде), тому суд погоджується із слушністю доводів позивача в тій частині, що реєстрацією місця проживання відповідача за адресою належного позивачеві на праві приватної власності майна створюються перешкоди в реалізації в повному обсязі прав, як власника, у зв`язку з чим порушені права підлягають поновленню у спосіб, визначений позивачем (ст. 16 ЦК України), та на підставі ст. 383, 391 ЦК України. Таким чином, вочевидь, що відповідач не є членом сім`ї позивача, та наявність волевиявлення відповідача на окреме від житла позивача проживання. У зв`язку із зазначеним не підлягають застосуванню до правовідносин приписи ст.ст. 71,72 ЖК УРСР, на які позивач також посилалася, оскільки учасники справи не є членами сім`ї. Питання про розподіл судових витрат вирішено у відповідності до ч. 2 ст. 133, ч. 1 ст. 141, п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України.

Outcome: approved