Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-03 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом, яким просила стягнути за рахунок Державного бюджету України через Державну казначейську службу України на її користь розмір заробітку, втраченого внаслідок незаконних дій органу досудового розслідування та прокуратури, в розмірі 76734,12 грн. Позов мотивує тим, що її було незаконно притягнуто до кримінальної відповідальності. Так, 29 листопада 2016 їй в межах кримінального провадження №12016140000000991 було оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, 28 листопада 2016 року її було затримано, а 30 листопада 2016 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова щодо неї обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою з правом внесення застави у розмірі 82680 грн. 29 листопада 2016 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова її було відсторонено від посади заступника головного лікаря з медичної частини Львівської обласної клінічної лікарні на 2 місяці. В подальшому даний захід забезпечення кримінального провадження було продовжено 25 січня 2017 року, 23 березня 2017 року та 15 травня 2017 року. 20 липня 2017 року ухвалою Личаківського районного суду м. Львова відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про продовження їй строку відсторонення від посади. 16 лютого 2017 року прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Прокуратури Львівської області Нанівським В.І. затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016140000000991 від 18 листопада 2016 року. Даний обвинувальний акт надійшов до Личаківського районного суду м. Львова 20.02.2017 року (справа №463/876/17). 28.11.2019 прокурором Бойко П. до суду подано постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні. Як вбачається з постанови, під час судового розгляду прокурор дійшов до переконання, що пред`явлене особі обвинувачення не підтверджується, а відтак необхідно відмовитись від підтримання державного обвинувачення. У ході судового розгляду не встановлені достатні докази для доведення вчинення нею злочинів, передбачених ч. 3 cт. 368 КК України, і вичерпані можливості їх отримання. 29.11.2019 ухвалою Личаківського районного суду м. Львова кримінальне провадження №12016140000000991 від 18.11.2016 року (справа №463/876/17) закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Дане судове рішення набрало законної сили 09.12.2019 року. В результаті незаконних дій органів досудового розслідування та прокуратури позивач в період з 29.11.2016 по 29.11.2019 незаконно перебувала під слідством і судом, що в загальному становить 36 місяців. Таким чином, незаконними рішеннями та діями посадових осіб органів досудового розслідування та прокуратури позивачу було завдано значної матеріальної шкоди. Мотиви відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення з наступним закриттям кримінального провадження відповідають вимогам ч. 2 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», яка за таких підстав дає громадянинові право на відшкодування шкоди в порядку і в розмірі, передбаченому цим законом, оскільки кримінальне провадження закрито у зв`язку із не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Така підстава є реабілітуючою за своїм змістом та передбачена п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року (справа № 613/158/17). Зокрема, Верховний Суд зазначив, що «посилання Державної казначейської служби України в касаційній скарзі на те, що статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачені підстави, які дають право на відшкодування моральної шкоди, серед яких відсутня така підстава, як відмова прокурора від обвинувачення, є безпідставними, оскільки п. 2 частини першої статті 2 цього Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, а в цьому конкретному випадку прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення саме з цих підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій. Статтею 4 Закону передбачено, що відшкодування такої шкоди провадиться за рахунок коштів державного бюджету, що не суперечить приписам ст. 1167 та ст. 1172 ЦК України, та повинна бути застосована судом при вирішенні даної справи. Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Відповідно до абз. 2 п. 8 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого Наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 року, розмір цих сум обчислюється, виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання або адміністративного стягнення у вигляді виправних робіт. Відповідно до абз. 2 п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. П. 5 Порядку передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Вона на момент постановлення ухвали Галицького районного суду м. Львова 30.11.2016 року про відсторонення її від посади перебувала на посаді заступника головного лікаря з медичної частини Львівської обласної клінічної лікарні. Відповідно до довідки про доходи від 12.02.2020 її заробітна плата становила за жовтень 2016 року 10487,96 грн., за листопад 2016 року - 10039,64 грн. Розмір її середньомісячного заробітку становив 10263,80 грн. Її фактично було відсторонено від посади в період з 05.12.2016 по 25.07.2017. 25.07.2017 вона приступила до виконання обов`язків на посаді заступника головного лікаря з медичної частини ЛОКЛ, що підтверджується наказом №203 від 25.07.2017 року. Отже, час фактичного відсторонення її від посади становить 157 днів. Відповідно до п. 8 Порядку розмір середньоденної заробітної плати становить 488,752381 грн., що розраховано за формулою: 10263,8 грн. (розмір її середньомісячного заробітку) : 21 (число відпрацьованих робочих днів). Враховуючи наведене, розмір її заробітку, втраченого внаслідок незаконних дій, становить 76734,12 грн., що розраховано за формулою: 157 (кількість днів, коли її було фактично відсторонено від посади) х 488.752381 грн. (розмір середньоденної заробітної плати), та підлягає стягненню шляхом списання вказаних коштів з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України. При цьому відсутня необхідність залучення Державної казначейської служби України як співвідповідача у справі, оскільки відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року (справа №242/4741/16-ц), тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяно шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав із аналогічних викладеним у ньому підстав. Представником відповідача подано відзив на позов, у якому він проти позову заперечив з підстав того, що ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено вичерпний перелік підстав та умов, за яких особа набуває права на відшкодування моральної шкоди. Зокрема, відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 вказаного Закону, на який посилається позивач, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Водночас, в законі не передбачено право на відшкодування з підстав відмови прокурора від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні у формі приватного обвинувачення (п. 7 ч. 1 ст. 284 КПК України). Відтак позовні вимоги не підлягають до задоволення. Окрім цього, розмір заявлених позивачем витрат на правову допомогу є неспівмірним та необгрунтованим обсягом виконаних адвокатом робіт, наданих послуг, затраченим ним часом на виконання цих робіт (послуг) та не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру та повною мірою не підтверджуються долученими до заяви доказами. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву. Позовна заява надійшла до суду 07.05.2020. Ухвалою суду від 20.07.2020 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Представником відповідача подано відзив на позов, представником позивача - відповідь на відзив. Всі наявні у справі докази були надані стороною позивача. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачу 29 листопада 2016 в межах кримінального провадження №12016140000000991 було оголошено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України, 28 листопада 2016 року її було затримано, а 30 листопада 2016 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова щодо неї обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою з правом внесення застави у розмірі 82680 грн. 29 листопада 2016 року ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м. Львова її було відсторонено від посади заступника головного лікаря з медичної частини Львівської обласної клінічної лікарні на 2 місяці. В подальшому даний захід забезпечення кримінального провадження було продовжено 25 січня 2017 року, 23 березня 2017 року та 15 травня 2017 року. 20 липня 2017 року ухвалою Личаківського районного суду м. Львова відмовлено в задоволенні клопотання прокурора про продовження їй строку відсторонення від посади. 16 лютого 2017 року прокурором відділу процесуального керівництва у кримінальних провадженнях Прокуратури Львівської області Нанівським В.І. затверджено обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12016140000000991 від 18 листопада 2016 року. Даний обвинувальний акт надійшов до Личаківського районного суду м. Львова 20.02.2017 року (справа №463/876/17). 28.11.2019 прокурором Бойко П. до суду подано постанову про відмову від підтримання державного обвинувачення у кримінальному провадженні. Як вбачається з постанови, під час судового розгляду прокурор дійшов до переконання, що пред`явлене особі обвинувачення не підтверджується, а відтак необхідно відмовитись від підтримання державного обвинувачення. У ході судового розгляду не встановлені достатні докази для доведення вчинення позивачем злочинів, передбачених ч. 3 cт. 368 КК України, і вичерпані можливості їх отримання. 29.11.2019 ухвалою Личаківського районного суду м. Львова кримінальне провадження №12016140000000991 від 18.11.2016 року (справа №463/876/17) закрито у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення. Дане судове рішення набрало законної сили 09.12.2019 року. Спірні правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним Кодексом України, спеціальним законом, що регулює вказані правовідносини є Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно - розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» № 266/94-ВР від 01 грудня 1994 року (далі - Закон) та Положенням про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду», затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04 березня 1996 року № 6/5/3/41 (далі - Положення). Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 1167 ЦК України, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт, то моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала. Положеннями частин першої, другої, сьомої статті 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону, право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Позивач має право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, оскільки кримінальне провадження відносно нього закрито з реабілітуючої підстави у зв`язку з відмовою прокурора від обвинувачення внаслідок не встановлення достатніх доказів для доведення обвинувачення у суді. Відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Верховного Суду від 16.06.2020 року (справа №71 1/1550/17), внаслідок закриття кримінального провадження за відсутності достатніх доказів для доведення винуватості особи позивач має право на відшкодування шкоди, у тому числі заробітку та інших грошових доходів, які громадянин втратив внаслідок незаконних дій, моральної шкоди, і право на таке відшкодування виникає в силу прямої вказівки закону, а саме статті 1176 ЦК України, Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду». Предметом судового розгляду в даному випадку була наявність у позивача права на відшкодування у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення, оскільки під час досудового розслідування не здобуто належних та допустимих доказів, достатніх для підтвердження вини підсудних у вчиненні інкримінованих їм злочинів, дані судового слідства не підтверджують пред`явленого підсудним обвинувачення. Аналогічного висновку Верховний Суд дійшов у постанові від 24.04.2019 року (справа №613/158/17). Так, Верховний Суд зазначив, що посилання Державної казначейської служби України в касаційній скарзі на те, що статтею 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачені підстави, які дають право на відшкодування моральної шкоди, серед яких відсутня така підстава, як відмова прокурора від обвинувачення є безпідставними, оскільки пунктом 2 частини першої статті 2 цього Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає в тому числі і у випадку закриття кримінального провадження за відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення, а в цьому конкретному випадку прокурор відмовився від державного обвинувачення саме з цих підстав. Зважаючи на вищенаведене, право позивача на відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування та прокуратури, виникло у зв`язку з відмовою прокурора від підтримання державного обвинувачення та, як наслідок, винесення Личаківським районним судом м. Львова 29.11.2019 року ухвали про закриття кримінального провадження №12016140000000991. А тому доводи представника відповідача про відсутність правових підстав для задоволення позову є необґрунтованими. Згідно з пунктами 1, 5 частини першої статті 3 цього Закону, у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Аналогічна норма закріплена також в пункті першому, п`ятому частини 7 Положення. Відповідно до частини першої статті 4 Закону відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Позивачем в порядку відшкодування матеріальної шкоди заявлено позовні вимоги про стягнення на її користь відшкодування заробітку в розмірі 76734,12 грн. На обґрунтування зазначених вимог позивачем проведені розрахунки: - розміру середньої заробітної плати; - розміру втраченого доходу; - розміру заробітної плати, яка підлягає нарахуванню, - вказаний розрахунок проведений із середньої заробітної плати за два місяці. Відповідно до наданих розрахунків розмір втраченого доходу позивача за час відсторонення від посади в період з 05.12.2016 по 25.07.2017 (157 днів) становить 76734,12 грн. Зазначена сума є обґрунтованою, доводить, що позивачу було завдано матеріальну шкоду, яка є наслідком відсторонення її від посади та відшкодування такої передбачено вищенаведеним Законом. Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України, Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно статті 35 «Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників», затвердженого постановою КМУ № 845 від 03 серпня 2011 року, казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації):1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення. Таким чином, виконання судових рішень, які передбачають відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури, а також судів, здійснюється Державною казначейською службою України за рахунок коштів державного бюджету. При цьому відсутня необхідність залучення Державної казначейської служби України як співвідповідача у справі, оскільки відповідно до правового висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.11.2019 року (справа №242/4741/16-ц), тлумачення частини другої статті 30 ЦПК України (в редакції, чинній на момент пред`явлення позову) дозволяє зробити висновок, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, заподіяною органом державної влади, їх посадовою або службовою особою є держава як учасник цивільних відносин. При цьому держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого заподіяно шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки ДКСУ чи її територіальний орган не є тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача. Згідно статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Пунктом 1, 2 частини другої статті 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. (частина третя статті 137 ЦПК України). Встановлено, що 10 лютого 2020 року між позивачем та адвокатським об`єднанням «Мицик і Партнери» укладено договір про надання правової допомоги. Діючи на підставі даного договору, представником в інтересах позивача виконано наступні зобов`язання: підготовка, складання та подання позовної заяви про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органів досудового розслідування та прокуратури та відповіді на відзив; безпосередня участь адвоката в судових засіданнях. При цьому 11.09.2020 року за надання правової допомоги у цивільній справі було сплачено грошові кошти в сумі 5400 грн. В акті виконаних робіт від 11.09.2020 року деталізовано, які послуги надавались адвокатом, їх вартість та час, затрачений на їх виконання. Внесення коштів за надані послуги підтверджується квитанціями. Таким чином, зважаючи на вищенаведені обставини справи та норми закону, доводи представника відповідача щодо відсутності підстав для відшкодування коштів, затрачених позивачем на правову допомогу, є необґрунтованими.

Outcome: approved