Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, яким просить визнати заповіт від імені [PERSON] від 18 березня 2010 року, посвідчений 03 березня 2010 року, приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу [PERSON] за № 105 недійсним та таким, що не вчинений, скасувати державну реєстрацію права власності на 3/8 частину житлового будинку № 5 по вул. Орджонікідзе в с. Високий Харківського району Харківської області на імя [PERSON], а також стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що вона є дочкою [PERSON] та [PERSON], яким на праві спільної сумісної власності належала ? частина житлового будинку № 5 по вул. Орджонікідзе в с. Високий. Після смерті матері позивач та її батько отримали у спадщину по 1/8 частини спірного житлового будинку, а після смерті батька відкрилася спадщина 3/8 частин цього житлового будинку. Єдиною спадкоємицею за законом є позивач по справі, але при зверненні до нотаріуса для оформлення своїх спадкових справ, зясувалося, що від імені [PERSON] нібито 18 березня 2010 року складено заповіт на імя [PERSON], який був посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] раніше часу складення 03 березня 2010 року. Позивач вважає заповіт таким, що не був вчинений, оскільки час його посвідчення настав раніше дати складення заповіту, заповіт не зареєстрований в реєстрі для вчинення нотаріальних дій. У ході перевірки Головним управлінням юстиції нотаріальної діяльності [PERSON] було зясовано, що під реєстровим номером № 105 від 24 березня 2010 року, який зазначений на оспорюваному заповіті, нотаріусом зазначена абсолютна інша нотаріальна дія від іншої особи пізнішою датою, відсутні відомості про витрачання на нотаріальну дію спеціального бланку нотаріального документу серії ВММ485148, на якому був посвідчений заповіт [PERSON] Крім того, позивач зазначає, що батько не розумів українську мову, через похилий вік мав істотні вади зору, а тому заповіт повинен був посвідчуватись при свідках, чого не було зроблено. Відповідач по справі [PERSON] надала письмові заперечення на позовну заяву, якими зазначила, що вона є онукою [PERSON], за життя дід склав заповіт на її імя, але у звязку з тим, при нотаріальному посвідченні були допущені порушення, відповідач звернулася до суду із позовом про визнання за нею права власності на спадкове майно за заповітом. Відповідач зазначає, подружжя [PERSON] виховували онуку [PERSON] з раннього дитинства, остання постійно проживала разом з дідом та бабою у спірному будинку. Відносини між [PERSON] та її батьками були неприязними, тому дід, на якого було зареєстровано право власності на спірний будинок, склав заповіт на імя онуки. При складенні заповіту [PERSON] повністю розумів свої дії, його волевиявлення було вільним і зрозумілим, українську мову він гарно розумів та спілкувався нею, оскільки є українцем та все життя прожив в українському селі. Відповідач за зазначила, що [PERSON] вже зверталася до суду із вимогами про визнання заповіту недійсним. Рішенням апеляційного суду Харківської області у задоволенні позовної вимоги про визнання заповіту недійсним відмовлено, цим же рішенням за [PERSON] визнано право власності на 3/8 часток спірного житлового будинку у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], за [PERSON] визнано право власності на 1/8 частку спірного житлового будинку у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] Касаційною інстанцією рішення суду другої інстанції було залишено без змін. У ході судового розгляду справи позивач та представник позивача [PERSON] підтримували позовні вимоги та просили їх задовольнити, відповідач [PERSON] та представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення позовних вимог та просили відмовити у задоволенні позову. Представник позивача, відповідач [PERSON] та її представник у судове засідання не зявилися, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутність. Відповідач приватний нотаріус Харківського районного нотаріального округу [PERSON] у судове засідання не зявилася, про час та місце розгляду справи повідомлялась своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила, заперечень за позовом не надала. Суд, вислухавши пояснення та доводи сторін, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, допитавши свідків, оглянувши матеріали цивільної справи № 2034/13845/2012, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 24 травня 1958 року, від шлюбу мають дочку позивача по справі [PERSON], яка змінила дошлюбне прізвище з «Плугатирьова» на «Коваленко». На підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 02 липня 19960 року, під час шлюбу подружжя збудувало житловий будинок літ. «А-1» з надвірними будівлями, ? частина якого на праві власності за рішенням суду була зареєстрована за [PERSON] Право власності [PERSON] на ? частину будинку за вказаною адресою зареєстроване КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації», що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав від 14 грудня 2011 року № 32495426. [PERSON] померла 29 вересня 2011 року, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ № 318475. Після її смерті спадщину прийняли її чоловік, який був зареєстрований разом із спадкодавцем і її дочка позивач по справі, яка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. 14 червня 2012 року помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ВЛ № 352610. За життя [PERSON] склав заповіт на користь своєї онуки відповідача [PERSON] Позивач та відповідач по справі [PERSON] звернулися до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті [PERSON], нотаріусом було обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки оформити спадщину у безспірному порядку неможливо. 05 грудня 2012 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про усунення останньої від спадкування та визнання права власності у порядку спадкування за заповітом. 04 лютого 2013 року [PERSON] звернулася із зустрічною заявою до [PERSON] про визнання заповіту недійсним та визнання права власності у порядку спадкування за законом. В обґрунтуванням свої вимог щодо недійсності заповіту. У судовому засіданні було оглянуто матеріали цивільної справи за вищевказаними позовами та встановлено, що [PERSON] в обґрунтуванням своїх зустрічних позовних вимог посилалася на порушення нотаріусом [PERSON] Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» та Закону України «Про нотаріат». Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 01 жовтня 2013 року у задоволенні первісних позовних вимог відмовлено, зустрічні позовні вимоги задоволені частково заповіт, складений 18 березня 2010 року від імені [PERSON], померлого 14 червня 2012 року, визнаний недійсним. Рішенням судової колегії судової палати у цивільних справах апеляційного суду Харківської області від 05 листопада 2013 року, рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення, яким первісні позовні вимоги задоволені частково, за [PERSON] визнано право власності на 3/8 часток житлового будинку літ. «А-1» з надвірними будівлями і спорудами, що розташовані за адресою Харківська область, Харківський район, с. Високий, вул. Орджонікідзе, 5 в порядку спадкування за заповітом, складеним 18 березня 2010 року від імені [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом ХРНО [PERSON] реєстровий № 105 після смерті [PERSON], який помер 14 червня 2012 року. Зустрічний позов [PERSON] задоволені частково, за коваленко визнано право власності на 1/8 частину вказаного житлового будинку у порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлої 29 вересня 2011 року. В іншій частині в задоволенні позову відмовити. Вказаним рішенням суду апеляційної інстанції встановлено, що відсутні підстави для визнання заповіту недійсним, оскільки порушення нотаріусом Інструкції про вчинення нотаріальних дій не є такою підставою, відповідно до вимог ч. 2 ст. 1257 ЦК України. За результатами системного аналізу норм цивільного кодексу України судом апеляційної інстанції було зроблено висновок про те, що відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України виключно підстави недійсності правочину, визначені у ст. 225, ст. 231 ЦК України, зумовлюють те, що волевиявлення заповідача не було вільним та не відповідало його внутрішній волі. Ухвалою вищого спеціалізованого суду України від 23 січня 2014 року рішення апеляційного суду Харківської області від 26 листопада 2013 року залишено без змін. Таким чином, суд не вбачає підстав для оцінки наданих позивачем доказів на підтвердження порушення нотаріусом [PERSON] порядку посвідчення заповіту та обумовленої цим недійсності цього заповіту, оскільки це питання було предметом розгляду справи у судах усіх ланок, з цього приводу ухвалено судове рішення. Згідно ч. 3 ст. 223 ЦПК України, після набрання рішенням суду законної сили сторони та треті особи із самостійними вимогами, а також їх правонаступники не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Що стосується інших доводів, які, на думку позивача, є підставою для визнання заповіту недійсним, суд зазначає наступне. Статтею 1257 ЦК України визначено підстави нікчемності заповіту та визнання його недійсним, відповідно до частини першої якої підставами нікчемності заповіту, тобто недійсності відповідно до закону, є складання заповіту особою, яка не мала на це права, або складання з порушенням вимог щодо форми та посвідчення заповіту. Згідно частини другої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину встановлена законом, то він є нікчемним і визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. В пункті 17 Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» розяснено, що заповіт, складений із порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, згідно із ч.1 ст.215 ЦК України є нікчемним, тому на підставі ст.215 ЦК України визнання такого заповіту недійсним не вимагається. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Позивачем однією з підстав недійсності заповіту зазначено, що [PERSON] мав істотні вади зору та не володів у достатньому обсязі українською мовою, а тому не мав можливості усвідомити зміст правочину, який вчиняв. Як вбачається з довідки № 20 від 16.12.2014 року амбулаторії загальної практики сімейної медицини с. Високий, згідно амбулаторної картки № 17141 точних даний про значне погіршення зору немає. Поясненнями допитаних у судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] не доведений той факт, що час складення заповіту [PERSON] не мав можливості прочитати та зрозуміти текст заповіту, який був викладений на українській мові. Таким чином, позивачем не було доведено ту обставину, що волевиявлення [PERSON] при складанні заповіту не було вільним та не відповідало його волі При таких обставинах, судом не встановлено підстав для визнання заповіту складеного [PERSON] від 18 березня 2010 року недійсним. Суд також відмовляє позивачу у задоволенні позовної имоги про визнання заповіту таким, що не укладений, у звязку з наступним. Як розяснено пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають відмовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги пятої ЦК України. У звязку з тим, що відсутні підстави вважати складений 18 березня 2010 року від імені [PERSON] заповіт правочином, що не укладений, позовна вимога про визнання правочину не укладеним не є способом захисту цивільних прав та інтересів, суд відмовляє у задоволені позовної заяви в частині такої вимоги. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed