Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-22 00:00:00

Позивач звернулася з позовом про визнання недійсним договору довічного утримання укладеного 03 листопада 2011 року між відповідачем та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., зареєстрованого у реєстрі за № 940. Вимоги мотивує тим, що вона є спадкоємцем за заповітом від 17.07.2009 року, посвідченим державним нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі за № 4-1000, спадкового майна [PERSON], яким є 59/100 частин квартири [ADDRESS]. [INFO] року [PERSON] помер. Вона прийняла спадщину, оскільки постійно проживала зі спадкодавцем у вказаній квартирі, де також зареєстрована. Лише після смерті [PERSON] їй стало відомо про наявність договору довічного утримання від 03.11.2011 року, який має бути визнаний недійсним, оскільки на момент укладення спірного правочину [PERSON] перебував у стані коли він не міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідно медичних документів [PERSON] був визнаний безстроково непрацездатним інвалідом 2-ї групи з дитинства, підлягав надомному обслуговуванню відділенням соціальної допомоги, йому було встановлено діагноз «олігофренія». Крім того, відповідач не виконував договірних зобов'язань за укладеним договором, так як не сплачував комунальних платежів, не здійснював ніяких фінансових витрат на поховання [PERSON] В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] підтримали позов та викладені у ньому обставини. Позивач додатково пояснила, що про спірний договір вона дізналася за життя [PERSON] в кінці 2011 року коли робила на кухні ремонт, тоді [PERSON] клявся та обіцяв, що виправить ситуацію. [PERSON] був добрим та довірливим, його було легко переконати. Вони пристосувалися до [PERSON], добре його знали, він з ними «ладив», тому опікунство над ним вони не оформлювали. Відповідач та представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову з підстав, викладених у письмових запереченнях, посилаючись на недоведеність та безпідставність вимог. Відповідач в судовому засіданні пояснив, що через Інтернет він дізнався про соціальну організацію «Турбота», їздив в цю організацію в будинок профспілок, така була поширена практика для отримання житла укладенням договору довічного утримання. Там йому запропонували [PERSON], з яким він познайомився в день підписання договору у нотаріуса. Договір довічного утримання укладали 03.11.2011 року, нотаріус у них обох питала згоди, при цьому були присутні працівники «Турботи». Перший внесок він дав [PERSON] суму близько 15 000 грн., далі обіцяв давати щомісячний внесок по 550 грн., більш ніякої допомоги [PERSON] у нього не просив. Зв'язок з [PERSON] він мав тільки через «Турботу», звідки йому кожний місяць телефонували, він туди привозив гроші та передавав [PERSON], останній йому писав розписки. [PERSON] був адекватний, нормально спілкувався, читав договір, згадував про Конституцію та про права людини. При спілкуванні говорив про політичні новини, казав, що живе на Березняках, раніше працював, їздить по Києву, розповідав про музеї, говорив, що стосунки в сім'ї з родиною «натянуті», дітей у нього не має. У лютому 2013 року з «Турботи» йому подзвонили та повідомили, що [PERSON] помер. Третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Змисловська Т.В. в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Вислухавши пояснення сторін по справі та їхніх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно заповіту від 17.07.2009 року, посвідченого державним нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованого у реєстрі за № 4-1000, позивач є спадкоємцем майна [PERSON], а саме: 59/100 частин квартири [ADDRESS] (а.с. 13). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 20.10.1999 року, виданого Відділом приватизації державного житлового фонду Харківської районної державної адміністрації м. Києва, власником решти 41/100 частин квартири [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 14). 03 листопада 2011 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір довічного утримання, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Змисловською Т.В., зареєстрований у реєстрі за № 940, відповідно якого [PERSON] передав у власність відповідачу 59/100 частин квартири [ADDRESS], при цьому [PERSON] зобов'язувався забезпечувати відчужувача утриманням довічно на умовах цього договору (а.с. 10-12). Відповідно до ст. 744 ЦК України, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Згідно свідоцтва про смерть, [PERSON] помер [INFO] року (а.с. 9). За повідомленням Шістнадцятої Київської державної нотаріальної контори від 26.05.2015 року № 1736/01-16, заповіт посвідчений державним нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори 17 липня 2009 року за реєстровим № 4-1000 від імені [PERSON] є дійсним (а.с. 90-92). З матеріалів спадкової справи № 508/2013 року щодо майна померлого [PERSON] убачається, що спадкова справа була відкрита за заявою сестри спадкодавця [PERSON] про прийняття спадщини за законом від 02.07.2013 року (а.с. 108). Згідно довідок від 19.06.2013 року № № 21, 22, виданих ЖРЕО-418, у квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] з 1987 р., її донька [PERSON] з 2005 року, онук [PERSON] з 2005 р. та з 03.07.1984 року по день смерті - по [INFO] року був зареєстрований [PERSON] (а.с. 120, 120 зв.). Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї (ч. 3 ст. 1268 ЦК України). Отже, з матеріалів справи убачається, що позивач є спадкоємцем за заповітом майна померлого [INFO] року [PERSON], оскільки на час відкриття спадщини постійно проживала зі спадкодавцем, заяв про відмову від прийняття спадщини не подавала. Згідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу України. Відповідно до ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як убачається із карти медичного освідчення одинокого непрацездатного громадянина, [PERSON], [INFO], інвалід з дитинства, мав ІІ групу інвалідності, встановлено діагноз олігофренія (а.с. 15). Відповідно довідки МСЕК від 15.11.1977 року серії К-73 № 175271, [PERSON] визнаний інвалідом 2 групи, інвалідність з дитинства (а.с. 16). За життя [PERSON] недієздатним чи обмежено дієздатним визнаний не був. Відповідно ст. 225 ЦК України, правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] засвідчив, що він є зятем [PERSON]. [PERSON] був інвалідом з дитинства без розуму, за ним постійно потрібний був догляд, який здійснювала його теща та дружина - позивач. Коли [PERSON] почав вживати спиртне їм пропонували взяти опікунство. Похованням [PERSON] займалися вони, про відповідача дізналися лише через три місяці після смерті [PERSON]. Він проживав окремо. [PERSON] мешкав з його тещею, позивачем та його ([PERSON]) матір'ю. Після смерті матері [PERSON] зв'язався з релігійною організацією, став вживати спиртне, дії [PERSON] були неадекватні, тому він (свідок) змушений був у 2012 році (за рік до смерті) переїхати проживати до них. Відповідача він не знає. Перед смертю [PERSON] дуже хворів, з дому не виходив, потім його забрали у лікарню. Сам себе [PERSON] не обслуговував. Він допомагав доглядати [PERSON], мити, піднімати коли той вже самостійно не міг ходити, так як у нього гнили ноги, був високий тиск. Ховали вони [PERSON] за свій кошт. [PERSON] навчався у школі, ніде не працював, пенсію отримував особисто. Свідок [PERSON] засвідчила, що [PERSON] є її двоюрідним братом по батьковій лінії, позивач є її донькою. [PERSON] у школі навчався до 8 класу, у 16 років у нього признали олігофренію, інвалід з дитинства, був непрацездатний. У 1987 році тітка [PERSON] її прописала у спірну квартиру, вона доглядала за тіткою - матір'ю [PERSON], яка у подальшому перед смертю 9 місяців була лежача. [PERSON] не вживав спиртне та не палив. До березня 2011 року [PERSON] робив двірником. У 1999 р. вони приватизували квартиру, після смерті матері [PERSON] її частку переписали на [PERSON]. Він заповів цю кімнату позивачу. Вона з позивачем доглядали за тіткою [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] багато їв, любив розмовляти, гуляти, був неадекватний, таємно виніс свідоцтво про власність на квартиру. Про спірний договір вона дізналася в червні 2012 року, тоді [PERSON] договір уклав таємно, додому приходив п'яний, приносив сміття, тричі його додому привозила швидка допомога, на ногах у нього була «рожа», вона доглядала за [PERSON]. [PERSON] на її ім'я видав довіреність на отримання пенсії, половину якої вона віддавала [PERSON]. Свідок [PERSON] засвідчила, що є сусідка позивача, [PERSON] знає з дитинства, він був олігофрен. Коли померли батько та бабуся [PERSON] він залишився жити з матір'ю [PERSON]. Тоді приїхала до них жити дочка рідного брата [PERSON] [PERSON], яка допомагала матері [PERSON] доглядати за ним, так як [PERSON] був інвалідом. Коли [PERSON] захворіла та злягла, до них приїхала доглядати позивач, яка є племінниця [PERSON] Позивач любив гроші та попоїсти, ходив по сектах та церквах, потім зв'язався з сектою, з дому виніс свій документ на квартиру та уклав спірний договір, які бачили всі, проте тоді [PERSON] нічого не пояснював. Свої дії [PERSON] ніколи не усвідомлював, його цікавили тільки гроші, він днями десь пропадав. Перед смертю тижнів два не міг пересуватися, був лежачий, помер у лікарні. [PERSON] любив з людьми говорити, по зовнішньому виду було видно, що він хворий. Як роз'яснено у п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. № 9, правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 25.04.2016 року за клопотанням позивача була призначена посмертна комплексна судова психолого-психіатрична експертиза (а.с. 216-218). Згідно висновку судово-психіатичного експерта № 542 від 18.07.2016 року, складеного комісійно експертами Київського міського центру судово-психіатричної експертизи, [PERSON] на момент складання договору довічного утримання від 03.11.2011 року страждав на легку розумову відсталість («Розумову відсталість у ступеню вираженої дебільності») - F 70.0 згідно МКХ -10 та за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (а.с. 225-228). Враховуючи вищевказані докази у їх сукупності суд вважає, що вимоги про визнання недійсним спірного правочину підлягають задоволенню, так як знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. Разом з тим слід зазначити, що посилання позивача, як на підставу для задоволення позову, на ті обставини, що відповідач після укладення договору довічного утримання не сплачував комунальних платежів, не ніс витрати на поховання [PERSON], як передбачено умовами укладеного договору, суд до уваги прийняти не може, оскільки дані пояснення стосуються виконання договору та не мають правового значення при вирішенні даного спору, змістом вимог якого є не розірвання договору через неналежне його виконання, а визнання договору недійсним, тому стан здоров'я та психічний стан [PERSON] з'ясовувався судом саме на момент вчинення ним правовочину. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір в дохід держави в сумі 243,60 грн.

Outcome: approved