Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, посилаючись на те, що їй на підставі свідоцтва про право власності належить дві кімнати в комунальній квартирі житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. в зазначених кімнатах комунальної квартири зареєстровано місце проживання [PERSON], але остання з серпня 2016 року не проживає за вищевказаною адресою, не сплачує комунальні послуги та не бере участі в утриманні квартири, у зв'язку з тим, що проживає за кордоном. На підставі викладеного просить суд визнати [PERSON], [INFO] такою, що втратила право житловим приміщенням, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлялася належним чином. Відзив на позовну заяву до суду не надсилала. Позивач в судове засідання з'явилася, позов підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Проти ухвалення заочного рішення суду за відсутності відповідача не заперечувала. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що відповідно витягу про державну реєстрацію прав за [PERSON] зареєстровано право приватної власності на 54/200 частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Право власності на вказане житлове приміщення виникло на підставі договору дарування від 11 грудня 2012 року (а.с. 3). Згідно з акту, затвердженого першим заступником ВОП «Михайлівська» ТОВ «Будівельна компанія «Фасад констракшн», від 25 січня 2019 року вбачається, що [PERSON], яка зареєстрована в [ADDRESS], не проживає за вказаною адресою з серпня 2016 року і по теперішній час. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 150 ЖК Української РСР зазначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 47 Конституції України встановлено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Статтею 72 ЖК УРСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Частиною 1 статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Відповідно до п. 26 Постанови Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підстав рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таку ж правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові 6-467цс15 від 01.07.2015 р. Виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин, суд вважає що позовні вимоги щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], підлягають задоволенню.

Outcome: approved