Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом у якому просить суд надати їй дозвіл на виїзд її малолітньої дитини до Туреччини без дозволу і супроводу батька. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що їх шлюб з відповідачем розірвано, а дитина перебуває на її утримані. Враховуючи стан здоровя дитини, вона бажає поїхати з останньою на відпочинок біля моря, що також буде сприяти загальному розвитку дитини та розширенню її світогляду. Посилаючись на те, що місцезнаходження відповідача їй не відомо, вона не може отримати його згоду на виїзд дитини за кордон. Позивач в судовому засіданні підтримала свої вимоги та просила їх задовольнити з викладених у заяві підстав. Пояснила, що не підтримує звязків із відповідачем, з ним не спілкується та їй не відоме його місцеперебування, а тому отримати згоду останнього на виїзд дитини за кордон неможливо. Зазначила, що на даний час немає письмових доказів щодо стану здоровя дитини, але остання періодично хворіє. Відповідач в судове засідання не прибув, надав суду заяву у якій просив проводити розгляд справи у його відсутності та не заперечив щодо задоволення позовних вимог. Представник третьої особи в судовому засіданні висловив думку про те, що він не заперечує проти задоволення заяви та підтримав її вимоги з метою забезпечення інтересів дитини. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, приходить до наступних висновків. Сторони мають спільну дитину дочку [PERSON], [INFO], що підтверджується Свідоцтвом про народження Серії 1-БК № 022348 від 27 липня 2005 року (а.с. 4). За рішенням Васильківського міськрайонного суду Київської області від 04.10.2013 року, яке набрало законної сили, шлюб між сторонами розірвано (а.с. 3). Дитина проживає разом із матірю. Вказане також підтверджується довідкою виконавчого комітету Васильківської міської ради Київської області від 24.06.2015 року № 1972 (а.с. 5). Згідно із частиною третьою статті 313 ЦК України, фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до частини другої статті 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і вїзду в Україну громадян України», за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Статтею 3 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року,\~яку ратифіковано\~Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-ХІІ закріплено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачає, що батько і мати мають рівні права та обовязки щодо своїх дітей; предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до частини першої статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обовязки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Норми частин першої і другої статті 155 СК України передбачають, що здійснення батьками своїх прав та виконання обовязків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що батьки зобовязані піклуватися про здоровя дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із статтею 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно; той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобовязаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Під час розгляду справи в судовому засіданні встановлено, що між сторонами відсутні будь-які стосунки, внаслідок чого позивачу невідоме місцезнаходження відповідача, а тому вона обєктивно не має можливості отримати згоду останнього на виїзд їх дитини за межі України. У звязку з цим, внаслідок таких дій відповідача, позивач обмежена у реалізації усього обсягу можливих дій щодо бажаного і всебічного виховання і розвитку дитини та забезпечення інтересів останньої. Навіть незважаючи на відсутність будь-яких медичних документів щодо необхідності оздоровлення дитини, суд вважає, що відпочинок дитини разом із матірю в умовах морського клімату, безумовно сприятиме укріпленню здоровя дитини та забезпечення її належного фізичного розвитку. Таким чином, з урахуванням характеру правовідносин, що виникли між сторонами, суд приходить до висновку, що обставини, за яких позивач бажає виїхати з дитиною за межі України без дозволу батька, будуть сприяти додержанню інтересів дитини та забезпечать її гармонійний, духовний і моральний розвиток на високому рівні. При цьому, суд враховує, що позивач офіційно працевлаштована, тобто має фінансову можливість на належному рівні забезпечити відпочинок (оздоровлення) дитини за кордоном. Норма частини четвертої статті 174 ЦПК України передбачає, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Обставин, які б свідчили, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, судом не встановлено. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позов є обґрунтованим, однак підлягає задоволенню частково з урахуванням періоду на який слід надати дозвіл на виїзд, а саме: з огляду на те, що час з якого позивач просить надати дозвіл на виїзд, станом на дату постановлення даного рішення вже минув. На підставі частини 1 статті 88 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід присудити понесені останнім і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial