Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

Позивач звернулася із позовом до відповідача про скасування постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії, в якому зазначила, що 02.12.2004 [PERSON] було складено заповіт на ім'я [PERSON] та посвідчено секретарем виконкому Фасівської сільської ради народних депутатів Тимошенко Н.В.. Після смерті спадкодавця, у визначені законом строки позивач звернулася до відповідача із заявою по прийняття спадщини та видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом на спадкове майно. Однак, Одинадцятою київською державною нотаріальною конторою позивачу було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на спадкове майно з підстав порушення форми посвідчення заповіту, а саме: не було вказано час посвідчення заповіту, рік та місце народження спадкоємця, а також не роз'яснені норми Цивільного кодексу України. З підстав викладеного, позивач вважає, що така відмова суперечить нормам чинного законодавства та порушує її права як спадкоємця та просить скасувати постанову державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Чорногуз О.В. від 29.09.2017 про відмову у вчиненні нотаріальної дії. В судове засідання позивач не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник позивача подав до суду заяву з проханням розглядати справу за його відсутності та за відсутності позивача, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача завідувач Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Ричок Р.М. в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом направлення поштової кореспонденції. Направив на адресу суду відзив, у якому вказав, що нотаріус для вчинення певної нотаріальної дії має вивчити наявні документи, надати їм правову оцінку. Зазначив, що при наявності недоліків, невідповідності формі посвідчення заповіту, нотаріус не має права вчиняти нотаріальні дії на підставі заповіту, який не відповідає законним вимогам, у зв'язку з чим і було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Враховуючи викладене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи Головного територіального управління юстиції у м. Києві в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся, надав до суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, у задоволенні позовних вимог відмовити з підстав того, що постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії була винесена державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Чорногуз О.В. в межах вимог законодавства. Повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, 02.12.2004 [PERSON] було складено заповіт, відповідно до якого все майно, що буде належати на йому на день його смерті, заповідається [PERSON] Заповіт посвідчено секретарем виконкому Фасівської сільської ради народних депутатів Тимошенко Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №206 (а.с. 12, зворот). Згідно Витягу зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 15.03.2007 заповіт за реєстровим №37320824 від 02.12.2004, заповідач - [PERSON], є чинним (а.с. 29-30). [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується Свідоцтвом про смерть, виданим 11.11.2006 Відділом реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції м. Києва (а.с. 13). 15.03.2007 [PERSON] звернулась до Одинадцятої київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом, на підставі чого заведено спадкову справу №376 (а.с. 50). Із матеріалів спадкової справи убачається, що спадкове майно складається із права на земельну ділянку (пай) у розмірі 4,81 га без визначення меж частки в натурі, що знаходилось в КСП «Фасівське»; із житлового будинку житловою площею 11,9 кв. м із надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS]; із грошових вкладів в Ощадному банку м. Києва та Київської області; земельної ділянки площею 0,0517 га, розташованої за адресою: Київська обл., Макарівський р-н, с. Фасова; та із земельної ділянки площею 0,2501 га, розташованої за адресою: Київська обл., Макарівський р-н, с. Фасова (а.с. 27-66). 28.09.2017 позивач звернулась до відповідача із заявою про видачу свідоцтв про право на спадщину за заповітом на спадкове майно (а.с. 14). Постановою державного нотаріуса Одинадцятої київської державної нотаріальної контори Чорногуз О.В. від 29.09.2017 Аврамчук І.М. було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтв про право на спадщину за заповітом на спадкове майно у зв'язку із порушенням форми посвідчення заповіту від імені [PERSON], а саме: не вказано час посвідчення заповіту, рік та місце народження спадкоємця, а також не роз'яснені норми статей Цивільного кодексу України при посвідченні заповіту (а.с. 15, зворот). Статтею 1233 ЦК України визначено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У ст. 1247 ЦК України вказано, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. На виконання вимог ЦК України заповіт [PERSON] було складено у письмовій формі, у заповіті зазначено місце його складання - с. Фасова Макарівського р-ну Київської обл., а також дату його складання - 02.12.2004. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 №7 «Про судову практику у справах про спадкування» заповіт є правочином, тому на нього поширюються загальні положення про правочини, якщо у книзі шостій ЦК України немає відповідного правила. Щодо заповіту як правочину, то статтею 1247 ЦК України визначено для нього письмову форму. Відмовляючи у вчиненні нотаріальної дії нотаріус, окрім іншого, вказав, що оскільки у наданому заповіті відсутні відомості про час його складання, то в силу ст. 1257 ЦК України він є нікчемним, оскільки складений з порушенням вимог щодо його форми. Стосовно цієї підстави відмови у вчиненні нотаріальної дії, суд вважає за необхідне відмітити наступне. Так дійсно, як вже було вказано, положення статті 1247 ЦК України містить вимогу щодо необхідності зазначення у заповіті «часу його складання». Використання в ст. 1247 ЦК України такої темпоральної категорії, як «час» детермінує необхідність встановити, в якому значенні її вжито. При цьому потрібно враховувати, що в главі 18 ЦК України відбулося розмежування: - строку як певного періоду та його одиниць виміру (рік, місяць, тиждень, день, година); - терміну як певного моменту і, відповідно, його «координат» (календарна дата або вказівка на подію, яка має неминуче настати). Системний аналіз положень ЦК України свідчить про те, що категорія «часу» змістовно неоднорідна й залежно від спрямованості нормативного регулювання може набувати досить різного значення. Наприклад, час як: - строк, час як: - термін. Як наслідок, це зумовлює потребу розглянути час складення заповіту в контексті строку та терміну. У разі якщо час тлумачити як строк, то має бути визначено його початок та закінчення складення. Тобто, в цьому випадку в заповіті мало б міститися як початок (дата, година, хвилина), так і закінчення складення (дата, година, хвилина). За умови, що час складення трактується як термін, то має бути вказано тільки момент, у який відбулося завершення його складення (дата, година, хвилина). Проте зміст ч. 1 ст. 1247 ЦК дає суду підстави вважати, що час складення заповіту слід розуміти як термін. Це зумовлює висновок про те, що він повинен містити дату (день, місяць, рік), годину, хвилину. Суд також звертає увагу на те, що вжиті в ч. 1 ст. 1247 ЦК України слова «складення», характеризує процес завершення вираження і викладення волі заповідача. На думку суду, законодавчо закріплена необхідність деталізації цього моменту зумовлена тим, що вказівка такого реквізиту заповіту направлена, зокрема, на: - вирішення «конкуренції» заповітів; - створення допоміжних конструкцій для визначення дієздатності заповідача. Необхідність аналізу форми правочину зумовлена тим, що при викладенні ст. 1247 ЦК України «час складення» використано поряд із «письмовою формою». Під формою правочину слід розуміти спосіб вираження волі сторін та/або його фіксація. Проте розуміння «часу складення заповіту» як певного моменту (дати, години, хвилини), коли завершилося вираження волі спадкодавця, не дозволяє кваліфікувати вказівку на час як елемент письмової форми. Зміст правочину - це сукупність умов, викладених у ньому. Аналіз положень книги 6 ЦК України дозволяє суду зробити висновок, що зміст заповіту складає розпорядження заповідача відносно належних йому прав та обов'язків. Тобто розпорядження, як правило, про призначення спадкоємців та розподіл між ними належних спадкодавцю прав та обов'язків. Втім «час складення заповіту» як певна часова категорія, сутнісно відмінний від розпоряджень спадкодавця, спрямованих на визначення юридичної долі його прав та обов'язків. Суд звертає увагу на правові наслідки відсутності вказівки на годину та хвилину в заповіті. Правові наслідки недотримання певних вимог зазвичай пов'язують із недійсністю заповіту. У ч. 1 ст. 1257 ЦК України закріплено, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Суд вважає, що неможливість кваліфікації «часу складення заповіту» як елементу письмової форми зумовлює висновок про недопустимість нікчемності правочину у разі відсутності в заповіті години та хвилини його складення. Таким чином, суд приходить до висновку про таке: а) «час складення заповіту» має містити дату (день, місяць, рік), годину, хвилину його складення; б) «час складення заповіту» не належить до форми та змісту заповіту; в) «час складення заповіту» по своїй суті є реквізитом заповіту; г) відсутність у заповіті вказівки на годину та хвилину його складення не повинно мати наслідком його нікчемності. Суд звертає увагу на те, що під час винесення оскаржуваної постанови нотаріус, в тому числі, керувався приписами Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами», затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004. Разом із тим, такі висновки нотаріуса є помилковими, оскільки до вказаних правовідносин слід застосовувати приписи Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських рад народних депутатів України», затвердженою наказом Міністерства юстиції України №22/5 від 25.08.1994, яка діяла на момент посвідчення заповіту. Так, пунктом 33 Інструкції №22/5 (в редакції чинній на момент посвідчення заповіту) визначено, що заповіт повинен бути складений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його складення, підписаний особисто заповідачем (стаття 541 Цивільного кодексу). Посадова особа виконавчого комітету при посвідченні заповіту зобов'язана роз'яснити заповідачу зміст статті 535 Цивільного кодексу. Зміст цієї статті не роз'яснюється у випадку, якщо предметом заповіту є тільки вклад у кредитній установі (п. 35 Інструкції №22/5). Заповіти, посвідчені посадовими особами виконавчих комітетів, записуються до алфавітної книги обліку заповітів (додаток N 4) (п. 38 Інструкції №22/5). Суд звертає увагу на те, що у додатку №4 Інструкції №22/5 відсутня графа щодо відомостей про «час складання» заповіту, а у графі «2» вказано лише про необхідність зазначення «дати посвідчення заповіту». За таких обставин, суд не може погодитися із позицією нотаріуса, що відсутність у заповіті відомостей про час його складання, свідчить про недотримання форми його посвідчення, а як наслідок - нікчемності. Отже, при визначенні підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії нотаріус, в тому числі, застосував положення Інструкції «Про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами», затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004, яка до вказаних правовідносин не застосовується, що свідчить про не повне дотримання нотаріусом вимог ч.2 ст. 7 Закону України «Про нотаріат». Щодо відсутності у заповіті року та місця народження спадкоємця, то суд вважає за необхідне відмітити наступне. Зі змісту оскаржуваної постанови убачається, що однією із підстав для відмови у вчиненні нотаріальної дії є відсутність відомостей про рік та місце народження спадкоємця. В той же час, ні Інструкція №22/5 від 25.08.1994 ні №20/5 від 03.03.2004 не передбачали такої вимоги щодо внесення року та місця народження спадкоємця при посвідченні заповіту. Такої вимоги не містить і Цивільний кодекс України. Положення чинного на той час законодавства, містило вимогу про зазначення у заповіті таких даних відносно спадкодавця, які містяться у заповіті складеному на ім'я позивача. За таких обставин, суд не може вважати правомірною відмову у вчиненні нотаріальної дії з підстав відсутності у заповіті року та місця народження спадкоємця. Щодо не роз'яснення спадковдацю норм Цивільного кодексу України під час посвідчення заповіту, то суд вважає за необхідне відмітити наступне. Із змісту заповіту вбачається, що [PERSON] роз'яснено зміст ст.ст. 534, 535 ЦК УРСР, що засвідчено його підписом у заповіті. Заповіт міститься на бланку, який був заповнений уповноваженою на те особою. За приписами ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. [PERSON] звернувся до посадової особи компетентного органу з метою здійснити своє особисте розпорядження щодо призначення спадкоємцем власного майна [PERSON] Матеріали справи не містять відомостей про те, що будь - яка особа оспорює дійсний заповіт чи є інші спадкоємцем за заповітом, чи за законом. Згідно п.1 ч. 3 ст. 2 ЦПК України загальними засадами цивільного законодавства є верховенство права. Частина 1 ст. 10 ЦПК України передбачає, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до п. 4.1 рішення Коституційного Суду України №15-рп/2004 Україна є правовою державою (ст. 1 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об'єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Таке розуміння права не дає підстав для його ототожнення із законом, який іноді може бути й несправедливим, у тому числі обмежувати свободу та рівність особи. Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Враховуючи вищенаведене, суд не може констатувати, що нотаріус під час винесення оскаржуваної постанови діяв виключно в межах та на підставі вимог чинного законодавства. Враховуючи принципи верховенства права, справедливості та розумності, відсутність спору щодо дійсності заповіту, відсутність інших спадкоємців, враховуючи особисте розпорядження померлого та необхідність дотримання реалізації його дійсної волі на випадок смерті так і інтересів визначеного ним кола спадкоємців, позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved