Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, який в подальшому уточнила та в остаточній редакції просила стягнути з [PERSON] грошові кошти у розмірі 27054,30 гривень. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначила, що 20 квітня 2016 року вона набула у власність квартиру №126 в будинку готельного типу №46 по проспекту Льва Ландау в м. Харкові. 04 грудня 2017 року між сторонами укладений договір купівлі-продажу вищевказаної квартири, який був посвідчений 04 грудня 2017 року приватним нотаріусом [PERSON] за реєстровим №6113. За умовами вищевказаного договору позивач зобовязалася зняти з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою всіх зареєстрований осіб до 30 грудня 2017 року та сплатити борги за комунальні послуги, в забезпечення зазначених зобовязань передала в заставу відповідачу 1000 доларів США, що на момент укладення договору купівлі-продажу за офіційним курсом НБУ складало 27054,30 гривень, про що останньою була написана розписка. Пізніше сторони в усній формі домовилися про те, що брат позивача [PERSON], який був зареєстрований у спірній квартирі, зніметься з реєстрації на початку січня 2018 року, а не до 30 грудня 2017 року, оскільки на той час перебував на військовій службі. На теперішній час позивач виконала свої зобовязання, з реєстраційного обліку в квартирі [ADDRESS] зняті всі особи. Оскільки відповідач не відповідача на неодноразові дзвінки позивача, остання подзвонила їй з іншого номеру та попросила повернути грошові кошти, на що відповідач відмовилася. Отже, [PERSON] не виконала своїх зобовязань. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 05 березня 2018 року позовну заяву залишено без руху, позивачу наданий строк для усунення недоліків. 13 квітня 2019 року позивач, на виконання ухвали Харківського районного суду Харківської області від 05 березня 2018 року надала заяву про усунення недоліків. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 17 квітня 2019 року провадження по справі відкрито, ухвалено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. За наслідками повторного автоматичного розподілу справ автоматизованої системи документообігу, який було здійснено згідно Розпорядження керівника апарату Харківського районного суду Харківської області [PERSON] №01-02/61 від 01 серпня 2018 року у звязку з розглядом Вищою радою правосуддя 24 липня 2018 року заяви про відставку судді Харківського районного суду Харківської області Караченцева І.В. та відповідно до наказу голови Харківського районного суду Харківської області від 26 липня 2018 року №05-05/76 «Про відрахування судді Харківського районного суду Харківської області Караченцева І.В.», зазначена справа була передана в провадження судді Харківського районного суду Харківської області Ільїної Г.І. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 06 серпня 2018 року цивільну справу прийнято до провадження судді Харківського районного суду Харківської області Ільїної Г.І. За наслідками повторного автоматичного розподілу справ автоматизованої системи документообігу, який було здійснено згідно Розпорядження керівника апарату Харківського районного суду Харківської області [PERSON] №01-02/101 від 06 вересня 2018 року у звязку з розглядом Вищою радою правосуддя 28 серпня 2018 року заяви про звільнення судді Харківського районного суду Харківської області Ільїної Г.І. та відповідно до наказу голови Харківського районного суду Харківської області від 05 вересня 2018 року №05-05/99 «Про відрахування судді Харківського районного суду Харківської області Ільїної Г.І.», зазначена справа була передана в провадження судді Харківського районного суду Харківської області Бобко Т.В. Позивач у судове засідання не зявилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач у судове засідання повторно не зявилася, про день та час слухання справи повідомлялася своєчасно і належним чином, причини неявки суду не повідомила. Будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Враховуючи, що в судове засідання не зявились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Враховуючи повторну неявку належним чином повідомленої про дату, час та місце судового засідання відповідача в судове засідання, яка не повідомила про причини неявки та не подала відзиву, відповідно до статті 280 ЦПК України суд, за згодою позивача вважає можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. 04 грудня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір купівлі-продажу квартири, за яким [PERSON] передала у власність, а [PERSON] прийняла у власність квартиру [ADDRESS]. Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] 04 грудня 2017 року за реєстровим №6113. Договір підписано сторонами особисто. Згідно п. 8 зазначеного договору, продавець [PERSON] зобовязалася зняти з реєстрації місця проживання за адресою відчужуваної квартири інших осіб строком до 30 грудня 2017 року, на що покупець надав свою згоду. Як вбачається зі змісту розписки, складеної 04 грудня 2014 року [PERSON], остання отримала від [PERSON] грошові кошти у розмірі 1000 доларів США в рахунок застави за виконання нею зобовязань із зняття всіх зареєстрованих осіб у спірній квартирі та надання квитанцій про відсутність заборгованості за комунальні послуги. Позивачем надані квитанції про сплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS]. Як вбачається зі змісту довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні з Демографічного реєстру територіальної громади м. Харкова, сформованої 19 березня 2019 року через портал електронних сервісім м. Харкова, за адресою: [ADDRESS] відсутні відомості щодо зареєстрованих осіб. Суд на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається зі змісту позовної заяви та розписки [PERSON] від 04 грудня 2017 року, 1000 доларів США останньою від [PERSON]\~були отримані\~в рахунок застави за виконання останньою зобовязань із зняття з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб у спірній квартирі та надання квитанцій про відсутність заборгованості за комунальні послуги. Тобто сторони визначили спосіб забезпечення зобовязань за договором купівлі-продажу від 04 грудня 2017 року у вигляді застави. Відносини застави регулюються Параграфом 6 «Застава» Глави 49 Розділу 1 ЦК України та Законом України «Про заставу». Згідно ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Аналогічне визначення застави міститься в Законі України «Про заставу». Відповідно до вимог статей 1,3 Закону України «Про заставу», застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом .\~В силу\~застави кредитор\~(заставодержатель)\~має право\~ в\~ разі\~невиконання \~боржником \~(заставодавцем)\~ забезпеченого\~ \~ заставою\~зобов'язання\~одержати задоволення\~з \~вартості \~заставленого \~майна переважно\~перед іншими\~кредиторами. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Заставою може бути забезпечена будь-яка дійсна існуюча або майбутня вимога, що не суперечить законодавству України, зокрема така, що випливає з договору позики, кредиту, купівлі-продажу, оренди, перевезення вантажу т ощо. Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання. За змістам ст. 574 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про заставу» застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Разом з тим, матеріали справи не містять даних щодо укладення сторонами договору застави у передбачений ЦК України спосіб. Розписка, складена [PERSON] від 04 грудня 2017 року не може вважатися договором застави в розумінні Параграфу 6 «Застава» ЦК України та ст. 12 Закону України «Про заставу», який би породжував певні юридичні наслідки. Так, договір застави є двостороннім правочином, оскільки після укладення такого договору обидві сторони набувають права та несуть відповідні обовязки, сторонами за договором є заставодержатель та заставодавець. Закон вимагає його вчинення у письмовій формі (ст. 547 ЦК України, ст. 13 Закону України «Про заставу»). Вимоги щодо змісту договору застави визначені у ст. 12 Закону України «Про заставу». Відповідно до зазначеної статт і, у договорі застави визначаються суть, розмір та строк (термін) виконання зобовязання, забезпеченого заставою, тa/або посилання на договір чи інший правочин, яким встановлено основне зобовязання, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Договір про заставу може бути самостійним, тобто відокремленим від договору, за яким виникає забезпечене заставою зобовязання. Крім того, умови про заставу можуть бути включені до основного договору, що підтверджує похідний характер застави, закріплений у ч. 3 ст. 3 Закону України «Про заставу». Однак сторонами не дотримані вищевказані норми права при складенні [PERSON] вищевказаної розписки, а тому не можна вважати, що між ними склалися правовідносини застави. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку про наявність між сторонами інших правовідносин. Разом з тим, відповідно до ч. 1\~ст. 2 ЦПК України\~завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до\~вимог статті\~5\~ЦПК України,\~здійснюючи правосуддя,\~суд захищає\~права,\~свободи та\~інтереси фізичних\~осіб,\~права та\~інтереси юридичних\~осіб,\~державні та\~суспільні інтереси\~у спосіб,\~визначений законом\~або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з цим i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов'язання виникають за наявності трьох умов: 1) набуття або збереження майна; 2) набуття або збереження за рахунок іншої особи; 3) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України). Об'єктивними умовами\~\~виникнення зобов'язань виступають: 1) набуття або збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбільшення майна у іншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або відсутності збільшення на стороні потерпілого; 4) відсутність правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб. Згідно ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз вказаної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов'язань породжують такі юридичні факти: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 07 червня 2017 року по справі\~№ 923/1233/15. Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Загальна умова ч.1 ст.1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi ст.1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст.1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна в тому числі станом на час розгляду спору. \~Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобовязання. \~Характерною особливістю кондиційних зобовязань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобовязання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобовязання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобовязанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. \~Кондикційне зобовязання виникає за наявності таких умов: 3)\~набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 4)\~набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що предявлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не повязаний договірними правовідносинами щодо речі. \~Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція позадоговірний зобовязальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та субєктним складом підпадає під визначення зобовязання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. \~Отже, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.\~ Оскільки положення глави 83 ЦК України (ст. 1212 ЦК України) застосовуються також до вимог про: повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні, суд вважає необхідним, з метою ефективного захисту прав особи, яка звернулася до суду із даним позовом, застосувати до даних правовідносин саме зазначені норми права. Як встановлено судом вище, сторони не були повязані договірними правовідносинами щодо повернення грошових коштів у розмірі 1000 долларів США, які [PERSON] отримала від [PERSON] за виконання останньою зобовязань із зняття всіх зареєстрованих осіб у спірній квартирі та надання квитанцій про відсутність заборгованості за комунальні послуги. Разом з тим, судом встановлено, що фактично сторони перебували у зобовязальних відносинах. При цьому, в матеріалах справи містяться відомості, що позивач свої зобовязання виконала, знявши з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS] всіх зареєстрованих осіб та сплативши заборгованість за комунальні послуги за вказаною адресою, про що останньою надані відповідні докази. Відповідачем в ході судового розгляду жодним чином зазначені обставини не спростовані. Відповідач також не скористалася своїм правом щодо надання відзиву на позову та будь-яких доказів з обґрунтування заперечень проти позову. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~Відповідно до вимог ч. 1 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.. Отже, виходячи з наведеного, суд приходить до висновку про те, що відповідач на теперішній час безпідставно зберігає у себе 1000 доларів США, які були надані позивачем в забезпечення виконання зобовязань за договором купівлі-продажу від 04 грудня 2017 року, останньою повністю виконані умови зазначено договору (п. 8), а тому [PERSON] зобов'язана повернути зазначені кошти, оскільки підстава, на якій вони були нею набуті, відпала. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У своєму позові позивач визначила гривневий еквівалент 1000 доларів США та просила стягнути з відповідача на її користь 27054,87 гривень. Разом з тим, станом на момент подання уточненої позовної заяви, в якій позивач визначила зазначену суму, курс 1 долара США по відношенню до гривні складав 26,71387 гривень, а тому сума, яка підлягає стягненню з відповідача, виходячи із такого курсу валют, складає 26713,87 гривень. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п. 9 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з [PERSON] на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 738,07 гривень, інша частина судового збору компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому КМУ. На підставі викладеного і

Outcome: partial