Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі розпорядження Синельниківської райдержадміністрації №281 від 04 червня 2002 року він отримав у власність земельну ділянку площею 7,4500 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, кадастровий номер: [NUMBER]. Право власності посвідчено державним актом на право приватної власності на землю [NUMBER] від 20 січня 2003 року. У 2008 році позивач за сімейними обставинами вимушена була переїхати до м.Ставрополь Російської Федерації на постійне проживання і в тому ж році вона отримала громадянство Російської Федерації. Згідно з вимогами чинного законодавства землі сільськогосподарського призначення, отримані у власність іноземцями, протягом року підлягають відчуженню. У зв'язку з цим, позивач, як громадянин Російської Федерації, кожного року приїжджала в Україну з метою продажу зазначеної земельної ділянки, але кожного разу здійснити продаж не мала можливості, так як в Україні діє мораторій на відчуження земельних ділянок, у зв'язку з чим відсутній ринок продажу землі, і як наслідок, механізм відчуження земельних ділянок для іноземців. Крім того, діючим законодавством України не врегульовано питання щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення, які отримані у власність громадянами України, які в подальшому змінили своє громадянство. Жодний орган з приводу відчуження належної позивачеві земельної ділянки до суду не звертався. На даний час позивач має змогу відчужити належну йому земельну ділянку, оскільки є покупець на неї. Просить суд продовжити їй строк для відчуження вищезазначеної земельної ділянки на шість місяців з дня набрання судовим рішенням законної сили. Позивач в судове засідання не з'явилася, але від її представника надійшла заява, в якій він вказав, що на задоволенні позовних вимог наполягає і просить справу розглянути за його відсутності. Представник відповідача - Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області в судове засідання не з'явився, але направив до суду заяву, в якій вказав, що заперечень проти задоволення позовних вимог не має, просить справу розглянути за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що на підставі розпорядження Синельниківської райдержадміністрації №281 від 04 червня 2002 року позивач [PERSON] отримала у власність земельну ділянку площею 7,4500 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Іларіонівської селищної ради Синельниківського району Дніпропетровської області, кадастровий номер: [NUMBER]. Право власності позивача на земельну ділянку підтверджується державним актом на право приватної власності на землю [NUMBER] від 20 січня 2003 року. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] набула громадянство Російської Федерації 24 травня 2008 року, тобто після отримання у власність вищезазначеної земельної ділянки. За змістом ст.ст.41, 64 Конституції України кожен має право володіти, користуватися, розпоряджатися своєю власністю. Право власності на землю належить до основних конституційних прав та свобод, що не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Відповідно до положень ч.1 ст.2 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства мають ті ж права і свободи та виконують ті ж обов'язки, що і громадяни України, якщо інше не передбачено Конституцією, цим та іншими законами України, а також міжнародними договорами України. Згідно ч.4 ст.81 Земельного кодексу України землі сільськогосподарського призначення, прийняті у спадщину іноземцями, а також особами без громадянства, протягом року підлягають відчуженню. Статтею 145 Земельного кодексу України встановлено порядок припинення права власності на земельну ділянку особи, якій земельна ділянка не може належати на праві власності. Так, відповідно до ч.1 ст.145 Земельного кодексу України, якщо до особи переходить право власності на земельну ділянку, яка за цим Кодексом не може перебувати в її власності, ця ділянка підлягає відчуженню її власником протягом року з моменту переходу такого права, а згідно ч.2 вказаної статті встановлено, що у випадках, коли земельна ділянка цією особою протягом встановленого строку не відчужена, така ділянка підлягає примусовому відчуженню за рішенням суду. Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. З огляду на вищевикладене, право власності позивача виникло після одержання нею державного акту, що посвідчує право власності на земельну ділянку та його державної реєстрації, після цього на зазначені правовідносини повністю поширюються гарантії права власності. Суд бере до уваги той факт, що діючим законодавством України дійсно не врегульовано питання щодо розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення, отримані у власність громадянами України, які в подальшому змінили своє громадянство. При цьому, відповідно до пункту 15 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України, до набрання чинності законом про ринок земель не допускається купівля-продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної та комунальної власності, крім вилучення (викупу) їх для суспільних потреб, купівля-продаж або іншим способом відчуження земельних ділянок і зміна цільового призначення (використання) земельних ділянок, які перебувають у власності громадян та юридичних осіб для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, земельних ділянок, виділених в натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) для ведення особистого селянського господарства, а також земельних часток (паїв), крім передачі їх у спадщину, обміну земельної ділянки на іншу земельну ділянку відповідно до закону та вилучення (викупу) земельних ділянок для суспільних потреб, а також крім зміни цільового призначення (використання) земельних ділянок з метою їх надання інвесторам - учасникам угод про розподіл продукції для здійснення діяльності за такими угодами. Суд враховує те, що станом на час розгляду вказаного спору Верховною Радою України закон про ринок земель не прийнятий, а тому наразі відсутнє законодавче врегулювання порядку відчуження земель з цільовим призначенням «для ведення товарного сільськогосподарського виробництва», а також відсутній ринок земель вказаного цільового призначення. Відповідач - Іларіонівська селищна рада Синельниківського району Дніпропетровської області не зверталася до суду з позовом про примусове відчуження вказаної земельної ділянки, позовні вимоги визнала у повному обсязі. Таким чином, враховуючи неврегульованість чинним законодавством правовідносин щодо продажу земельної ділянки товарного сільськогосподарського призначення, яка є власністю іноземця, що унеможливлює її відчуження позивачем в терміни визначені чинним законодавством, беручи до уваги, що законодавством не встановлено заборони на продовження строку для укладення договору відчуження земельної ділянки іноземцем, суд вважає, що продовження строку для укладення договору не суперечить діючому законодавству та не порушує прав та інтересів інших осіб, а тому вважає за можливе продовжити позивачеві строк для відчуження належної їй земельної ділянки. На підставі викладеного,

Outcome: approved