Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, просила усунути відповідача [PERSON] від права на спадкування за законом спадщини, що відкрилась після смерті [PERSON], яка померла [INFO] року. В обґрунтування позову посилалась на таке. [PERSON] померла [INFO] року, про що, відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON], Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено актовий запис № 5789 від 02 червня 2014 року. Позивачка є матір'ю померлої та разом з відповідачем спадкоємцями першої черги на майно, що їй належало. Померла [PERSON] тяжко хворіла, потребувала постійної сторонньої допомоги, не могла вільно самостійно пересуватись, її доглядом, забезпеченням ліками, продуктами та побутовим обслуговуванням займались близькі люди, зокрема, позивачка та її онук (племінник померлої) [PERSON]. Про безпорадний стан [PERSON] було відомо відповідачу [PERSON], який з лютого 2013 року полишив її та фактично припинив сімейні відносини з [PERSON], будь-якої матеріальної чи іншої допомоги їй не надавав. Відповідач та його представник у судовому засіданні заперечували проти задоволення вимог позову, вказуючи на їх безпідставність та необґрунтованість. Відповідач пояснив у судовому засіданні, що у зв'язку з режимом його роботи не мав можливості приділяти своїй дружині більше часу, вказав, що померла переїхала до своєї матері лише напередодні своєї смерті. Позивач та його представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили суд їх задовольнити у повному обсязі. Суд вислухав пояснення сторін, їх представників, інших учасників по справі, допитав свідків, дослідив матеріали справи, за наслідками чого дійшов висновку, що позовна заява підлягає задоволенню. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі представлених сторонами та витребуваних судом письмових доказів, показань свідків. Відповідач [PERSON] та [PERSON], починаючи з 04 березня 2011 року, перебували у зареєстрованому шлюбі. З моменту реєстрації шлюбу вони проживали за адресою помешкання померлої [PERSON]: [ADDRESS], тобто подружжя проживало у квартирі, що належала на праві особистої приватної власності [PERSON] та не була в статусі спільного майна цього подружжя. Після важкої та тривалої хвороби [INFO] року [PERSON] померла, про що, відповідно до свідоцтва про смерть [PERSON], Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції складено актовий запис № 5789 від 02 червня 2014 року. Позивачка, згідно з відомостями представленого суду свідоцтва про народження, є матір'ю померлої та разом з відповідачем відноситься до складу спадкоємців першої черги на майно, що належало померлій. Судом встановлено, що за життя спадкодавець [PERSON] особистого розпорядження на випадок своєї смерті (заповіту) не складала. З моменту відкриття спадщини, право на спадкування майна, що входить до складу спадщини, отримали [PERSON], як чоловік покійної, та її матір [PERSON] Проте, встановлені судом обставини виключають можливість спадкування відповідачем після смерті [PERSON] з огляду на таке. Згідно з правилом абз. 2 ч. 3 ст. 1224 ЦК України не мають права на спадкування за законом батьки (усиновлювачі) та повнолітні діти (усиновлені), а також інші особи, які ухилялися від виконання обов'язку щодо утримання спадкодавця, якщо ця обставина встановлена судом. Відповідач та померла [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі досить нетривалий період. У суду відсутні відомості щодо того, що за цей час нетривалого перебування померлої та відповідача у шлюбі ними набуто будь-яке спільне майно; подружжя також не мало спільних дітей. Суд також не був повідомлений про тривалий період знайомства, проживання у фактичних шлюбних відносинах подружжя до реєстрації шлюбу. Як визнано відповідачем, після реєстрації шлюбу його дружина [PERSON] невдовзі захворіла та змушена була витрачати багато часу та власних зусиль на своє лікування. Приблизно за півроку до часу смерті стан здоров'я [PERSON] істотно погіршився, вона не могла повноцінно працювати за місцем своєї роботи та дедалі більше потребувала сторонньої допомоги й догляду. Як встановлено з показань свідків, допитаних в судовому засіданні під присягою - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], померла [PERSON] змушена була проживати останні чотири місяці свого життя разом з позивачкою за адресою [ADDRESS], де та від кого й отримувала необхідні їй піклування й допомогу в побуті. Відповідач за вказаною адресою не проживав - ані постійно, ані періодично, не з'являвся (окрім одного разу), допомоги дружині у побуті не надавав та догляд за нею не здійснював, продовжуючи проживати окремо, не супроводжував її до лікаря, не допомагав матеріально. Доказів протилежного та на спростування повідомлених позивачем та доведених показаннями, повідомленими свідками, стороною відповідача суду не представлено та ці відомості, в цілому, не спростовано. Виходячи з пояснень відповідача та показань вказаних свідків, суд дійшов переконання й висновку, що між подружжям [PERSON] та [PERSON] не склалися такі близькі родинні стосунки дружини та чоловіка, які б вирізнялися наявністю спільних цілей та мети проживання й укладеного шлюбу, взаємною підтримкою та взаєморозумінням. Подружжя після реєстрації шлюбу фактично проживало як чужі люди, не виказуючи один одному підтримки та допомоги, з огляду на що відповідач навіть не мав мети надати підтримку своїй дружині у скрутній ситуації, що спіткала її в силу істотного погіршення стану її здоров'я. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду та надає вирішального значення лише тим доказам, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Суд критично ставиться до пояснень відповідача щодо того, що він працював на двох роботах, в зв'язку з чим не міг з об'єктивних причин надавати підтримку своїй дружині. У перчу чергу, подібні обставини не можуть слугувати підставами, що звільняють подружжя від обов'язку з надання утримання та допомоги іншому з них. Додатково судом враховано те, що цією стороною не надано доказів такої праці за цими двома місцями працевлаштування, доказів певного графіку роботи, який би виключав можливість виконувати свої подружні обов'язки по догляду за хворою дружиною. Безпідставними є посилання відповідача й щодо того, що особа погано себе почувала лише в останні дні перед смертю та саме в цей час переїхала до своєї матері, оскільки, як вбачається із матеріалів справи та як показали допитані свідки, померла приблизно за чотири місяці до своєї смерті змушена була переїхати до своєї матері, оскільки залишилася без догляду та допомоги, яких потребувала. Залучена пояснила у судовому засіданні залучена до участі у розгляді справи в якості спеціаліста лікар першої категорії за спеціальністю «Онкологія» [PERSON]., діагноз хворої «рак правої молочної залози 4 категорії 4 стадії» вставлений 12 травня 2014 року, як слідує з медичної документації, хворобу виявлено на пізній стадії, вона супроводжувалась гострим ураженням лімфовузлів та шийного відділу хребта; серед симптомів хвороби спеціаліст виокремила, зокрема, такі: слабкість, швидка втрата ваги та зростання больового синдрому; хвора вкрай потребувала сторонньої допомоги безперечно станом на вказану дату та до моменту постановлення такого діагнозу. Також спеціаліст зазначила, що хвора не підлягала спеціальному лікуванню своєї хвороби, лише симптоматичному лікуванню у дільничного онколога шляхом зменшення дії важких симптомів протікання хвороби. Виходячи з медичної документації та пояснень залученого спеціаліста, судом визначено характер прогресування захворювання померлої. За прийнятною динамікою розвитку хвороби [PERSON], приблизно за чотири місяці до її смерті її стан та стан її здоров'я на стільки погіршився, що вона не могла обходитися без сторонньої допомоги взагалі. Саме ухилення відповідача від надання такої допомоги, його фактична відмова від допомоги дружині, змусили [PERSON] залишити власне помешкання й переїхати до своє матері - позивача у цій справі. Враховуючи вік матері померлої, стан її здоров'я та майновий стан, суд дійшов переконання, що таке рішення [PERSON] було вимушеним та пов'язане з тим, що відповідач залишив хвору дружину фактично у безпорадному стані. Характер такої аморальної поведінки відповідача, факт нехтування ним своїми подружніми обов'язками, зокрема, ілюструються тим, що відповідач за увесь час перебування своєї дружини у позивачки на утриманні відвідав її лише одного разу, принісши йогурт та кефір, а сам візит тривав незначний проміжок часу. Ані моральної, ані матеріальної допомоги відповідач своїй дружині не надавав, ухилявся від виконання своїх подружніх обов'язків, не маючи на меті бути вірним подружній обіцянці та надавати їй необхідну допомогу та утримання. З огляду на вказане, суд критично ставиться до пояснень власної поведінки відповідача. Зазначені обставини також підтвердили й свідки, допитані за клопотанням позивача. Суд, під час надання оцінки доводів відповідача про графік роботи, що перешкоджав йому надавати необхідне піклування та догляд під час хвороби [PERSON], має зважати на те, що такі обставини не можуть слугувати підставами звільнення його від виконання таких обов'язків. Суд наголошує, що жодні аргументи відповідача щодо робочого графіку не можуть слугувати виправданням такої його аморальної поведінки. Таким чином, факт надання [PERSON] допомоги [PERSON] не доказаний, на противагу доводам сторони позивача, якими доведено факт залишення відповідачем померлої у безпорадному фізичному та майновому стані за декілька місяців до моменту її смерті. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 факт ухилення особи, яка зобов'язана була утримувати спадкодавця згідно з нормами Сімейного кодексу України встановлюється судом за заявою заінтересованої особи (інших спадкоємців або територіальної громади). При цьому слід враховувати поведінку особи, розуміння нею свого обов'язку щодо надання допомоги, її необхідність для існування спадкодавця, наявність можливості для цього та свідомого невиконання такою особою встановленого законом обов'язку. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Правило частини п'ятої статті 1224 ЦК України стосується всіх спадкоємців за законом, зокрема й тих, які відповідно до СК України не були зобов'язані утримувати спадкодавця. Безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Вимога про усунення спадкоємця від права на спадкування може бути пред'явлена особою, для якої таке усунення породжує пов'язані зі спадкуванням права та обов'язки, одночасно з її позовом про одержання права на спадкування з підстав, визначених у частині другій статті 1259 ЦК України. Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцю, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Виходячи зі змісту зазначеної норми, суд при вирішенні подібної справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України повинен установити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця в безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Під безпорадним станом слід розуміти безпомічність особи, неспроможність її своїми силами через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво фізично та матеріально самостійно забезпечити умови свого життя, у зв'язку чим ця особа потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який потребував допомоги, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов'язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю, тобто ухилення, пов'язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов'язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Таким чином, ухилення характеризується умисною формою вини. Крім цього, підлягає з'ясуванню судом і питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб і чи мав спадкоємець матеріальну і фізичну змогу надавати таку допомогу. За змістом ч. 5 ст. 1224 ЦК України лише при одночасному настанні цих обставин і доведеності зазначених фактів у їх сукупності спадкоємець може бути усунений від права на спадщину. Застосовуючи до спірних правовідносин чинне законодавство про спадкування за законом, судом підлягає врахуванню те, що його правилами передбачається, що право на спадкування за законом зберігається за тими особами, які не вчиняли стосовно померлих за їх життя неправомірних або аморальних вчинків, перебували з ними у близьких родинних стосунках. З огляду на це, факт порушення подружніх обов'язків та аморальна поведінка відповідача у стосунках з померлою за її життя виключають право відповідача на спадкування після померлої [PERSON] Враховуючи вказане, беручи до уваги усі зібрані по справі докази у їх сукупності та взаємозв'язку, аналізуючи фактичні обставини справи суд вважає встановленими та доведеними усі правові підстави для усунення відповідача від права на спадкування на підставі ст. 1224 ЦК України, як такого, що ухилявся від надання допомоги спадкодавцеві, яка її потребувала за станом свого здоров'я. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати, з огляду на що, підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] сума сплаченого судового збору у розмірі 243,60 гривень. Статтями 10, 11 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.

Outcome: approved