Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, який разом з представником підтримала в судовому засіданні, та вимоги мотивує тим, що вона - [PERSON] є власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу від 17.01.2008 року. Окрім позивача у вказаній квартирі зареєстрований її син - [PERSON], [INFO] У 2009 році відповідач переїхав проживати до своєї дружини та з того часу в квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], не проживає. Таким чином, оскільки [PERSON] більше року без поважних причин не проживає у спірному житловому приміщенні, а його реєстрація позбавляє [PERSON] можливості в повній мірі реалізувати своє право власності на нього, зокрема, оформити субсидію, тому позивач просить суд визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS]. Ухвалою суду від 12.11.2018 року відкрито спрощене позовне провадження у вказаній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін. Відповідач [PERSON], повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, що, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті у його відсутність. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідача [PERSON] вона знає з 2000 року. Не бачила його на протязі десяти років, він не проживає разом з матерью [PERSON], мешкає у друужини в іншому районі м. Суми. Квартиру залишив добровільно, його речей в квартирі немає. Зі слів позивача, її син нічого не сплачує за комунальні послуги, але залишається зареєстрованим. З матерью він не спілкується на протязі тривалого часу. Свідок [PERSON] суду пояснила, що позивач є її рідною тіткою, а відповідач двоюрідним братом. [PERSON] бажає виписати сина з квартири, оскільки він в квартирі не проживає з 2009 року, його речей в квартирі немає. Відповідач зовсім не спілкується з матерью, комунальні послуги не сплачує, квартирою не цікавиться. Мешкає з дружиною по вул. М. Вовчок в м. Суми. Суд, заслухавши думку учасників провадження, свідків, вивчивши матеріали справи та додані до неї документи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири серія ВКЕ №055866 від 17.01.2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Сумського міського нотаріального округу Ануфрієвим А.О. (а.с.3). З Довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 31.10.2018 року вбачається, що у квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [INFO], та її син [PERSON], [INFO] (а.с.4). Між сторонами виникли цивільно-правові відносини, що регулюються Цивільним законодавством про право власності. Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Враховуючи викладене, беручи до уваги покази свідків, а також те, що позивач [PERSON] в судовому засіданні належними та допустимими доказами довела, що [PERSON] більше одного року, без поважних причин, не проживає в квартирі [ADDRESS], однак залишається бути зареєстрованим за вказаною адресою, що позбавляє позивача можливості отримати субсидію і тим самим порушує права володіння, користування і розпорядження належним їй майном, а тому таке право підлягає захисту судом у спосіб, що передбачений ст. 391 ЦК України, шляхом визнання [PERSON], на підставі ч. 2 ст. 405 ЦК України, таким, що втратив право користування квартирою за адресою: [ADDRESS]. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved