Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-03 00:00:00

Позивачі 14.12.2018 звернулись до суду із вказаною позовною заявою, за змістом якої просять стягнути на відшкодування моральної шкоди на користь кожного з позивачів з [PERSON] по 60 000,00 гривень, [PERSON] - по 30 000,00 гривень, [PERSON] - по 30 000,00 гривень, [PERSON] - по 30 000,00 гривень. Згідно з позовною заявою, житловий будинок за адресою: [ADDRESS] придбаний під час шлюбу 24.03.1981 року батьками позивачів [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , заповіту після смерті не залишив. Належна йому частка нерухомості (1/2 частина житлового будинку) перейшла до спадкоємців, які прийняли спадщину, у таких частках: [PERSON] набула право на 1/8 частку, тому, із врахуванням її 1/2 частки, їй належали 5/8 часток житлового будинку; [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] набули право на 1/8 частку житлового будинку (кожний з них). Після смерті спадкодавця в житловому будинку, разом з його дружиною, мешкав [PERSON] з дружиною [PERSON] , донькою [PERSON] , які були зареєстровані за вказаною адресою за місцем проживання. [PERSON] померла [INFO] , заповіту після смерті не залишила. На належну їй частку нерухомості відкрилась спадщина, у зв`язку із чим діти спадкодавця подали заяви про прийняття спадщини, а саме: [PERSON] - [INFO] , [PERSON] та [PERSON] - 12.07.2008. Діти спадкодавця [PERSON] та [PERSON] 15.08.2008 подали заяву про відмову від прийняття спадщини на користь [PERSON] . Таким чином, право на відповідні частки у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] після смерті матері отримали [PERSON] , [PERSON] - по 1/8 частці та [PERSON] - на 3/8 частки. Позивачі не звертались певний час до П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті батьків. Вважають, що [PERSON] вирішив незаконно заволодіти належними їм частками житлового будинку. Так, у 2009 році [PERSON] звернувся до суду з позовом до ЗМР особі Шевченківської районної адміністрації м.Запоріжжя, треті особи - П`ята Запорізька державна нотаріальна контора, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з позовною заявою про захист майнових прав. [PERSON] не включений до суб`єктного складу у справі, а [PERSON] визначена третьою особою. Під час розгляду справи, після з`ясування тієї обставини, що [PERSON] також є спадкоємцем, за твердженням позивачів, [PERSON] надав до суду підроблену заяву від імені [PERSON] про визнання ним позову та розгляд справи без його участі. Адреси сторін, вказані як місце проживання братів та сестер, не відповідали дійсності. Також, [PERSON] написав від їх імені заяви на свою користь, приховував документи, зазначив відповідачем в позовній заяві територіальну громаду, яка не є належним відповідачем. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.06.2009 визнано [PERSON] таким, що прийняв спадщину у виді житлового будинку за адресою: [ADDRESS] після смерті батьків, визнано за [PERSON] право власності на спірне нерухоме майно. Таким чином, як вказують позивачі, діючи шляхом обману та підроблення документів, [PERSON] , всупереч закону, набув право власності на житловий будинок в цілому, замість 1/8 частки, незаконно заволодів спадковим майном. Оскільки ці обставини стали відомі лише у 2015 році, позивач [PERSON] 23.06.2015 подав заяву про скоєння злочину до Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області, внаслідок чого порушено кримінальне провадження за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. 24.03.2016 апеляційним судом Запорізької області за апеляційною скаргою [PERSON] , [PERSON] скасовано рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.06.2009. Після ухвалення рішення [PERSON] , його дружина [PERSON] , дочка [PERSON] та зять [PERSON] чинили перешкоди позивачам у доступі до будинку. Це стало підставою для звернення позивачів до суду з позовом про визнання права власності. [PERSON] , його представники [PERSON] , [PERSON] заперечували проти позову, що, на думку позивачів, свідчить про свідоме затягування розгляду. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2016 у цивільній справі 336/3432/16-ц визнано право особистої приватної власності: - за [PERSON] на 9/30 частин спірного будинку, а за [PERSON] - 12/30 його частин. Відповідач [PERSON] оскаржив вказане рішення в апеляційному порядку, що, як вказують позивачі, є протиправним. Ухвалою апеляційного суду Запорізької області від 15.03.2017 рішення суду першої інстанції залишено без змін. Касаційна скаргу повернута [PERSON] ухвалою від 04.09.2017. Спроба позивачів увійти до житлового будинку, як його співвласників, з боку [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] викликала фізичний супротив, вони викликали поліцію та звинувачували у побитті, вчиненні інших правопорушень, тобто, продовжували перешкоджати у володінні та користуванні будинком, що зумовило подання позивачами позову про усунення перешкод в користуванні будинком, вселення до нього. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.01.2018 ухвалено вселити позивачів до будинку, в іншій частині в позові відмовлено. В результаті апеляційного перегляду постановою апеляційного суду Запорізької області від 10.05.2018 рішення суду скасовано в частині, постановлено виселити [PERSON] зі спірного житлового будинку, рішення суду в іншій частині залишено без змін. З позовної заяви також видно, що, продовжуючи діяти протиправно, відповідачі відмовились виконувати рішення суду, неодноразово, коли позивачі приходили до житлового будинку, не впускали їх, вчиняли фізичний супротив, погрожували розправою, зверненнями до поліції зі звинуваченнями у кримінальних правопорушеннях, яких [PERSON] та [PERSON] не вчиняли, що зумовило звернення судового рішення до примусового виконання. Так, 25.07.2018 під час виходу державного виконавця для його виконання, з`ясовано, що боржники надали лише ключ від вхідних дверей до коридору житлового будинку, інші двері зачинені, ключі відсутні. 16.08.2018, під час повторного здійснення примусового виконання судового рішення, наявні ключі від вхідних дверей до коридору житлового будинку, кухні та однієї кімнати. 12.09.2018 державним виконавцем здійснено примусове виконання судового рішення шляхом вселення позивачів до житлового будинку, забезпечення доступу до всіх приміщень, гаражу, будівель та споруд. Таким чином, як стверджують позивачі, - відповідачі з часу відкриття спадщини після смерті матері [PERSON] [INFO] й до закінчення примусового виконання рішення 12.09.2018 чинили перешкоди у користуванні та володінні належним їм майном. Із посиланням на ст.16, 23, 316, 317, 319, 321, 386 ЦК України, оскільки діями відповідачів їм спричинено моральну шкоду, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження його майна, обраний спосіб захисту відповідає закону і є прийнятним, [PERSON] та [PERSON] просять задовольнити позов. Ухвалою судді від 04.01.2019 після усунення недоліків позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу у порядку загального позовного провадження, визначено дату, час і місце підготовчого засідання, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи). Відповідачі скористались своїм правом, передбаченим ч.1 ст.178, ч.1 ст.191 ЦПК України, їх представник на підставі ордерів на надання правової допомоги адвокат Полулях С.Ю. 24.01.2019 подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не визнають заявлені позовні вимоги, просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Згідно з відзивом, на правовідносини, що виникли між сторонами, розповсюджується зміст ст. 23, 1166, 1167, ч.5 ст. 1176 ЦК України, відповідно, внаслідок постановлення судом незаконного рішення в цивільній справі, шкода відшкодовується державою у передбачених випадках. Представник зазначає, що в порушення ст. 13, 81 ЦПК України позивачами не надано суду доказів на підтвердження того, що в діях відповідачів або судді, який приймав рішення у цивільній справі, встановлено склад злочину обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Крім того, право на звернення до судових органів, зокрема, з метою перегляду справ й оскарження судових рішень, є складовою права на судовий захист. Так, спадкові права [PERSON] після смерті батьків також підлягали судовому захисту, й наявність цих прав визнається позивачами. Сторона відповідача наголошує, що позивачами також використані можливі способи захисту майнових прав. Вважає, що доказів наявності шкоди, протиправності дій (бездіяльності) відповідачів, їх вини позивачами не надано, крім посилань на незаконність судових рішень. Відповідно, факт настання моральної шкоди у справі не підтверджений. Фактичні обставини справи, на думку представника, свідчать про безпідставність позовних вимог. У відзиві висловлено заперечення щодо розміру судових витрат, орієнтовно вказаних позивачами, за відсутності підтверджень. Ухвалою суду від 05.03.2019 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду по суті, визначено дату, час і місце проведення судового засідання, з повідомленням (викликом) сторін (учасників справи). Інших заяв по суті справи та зустрічної позовної заяви подано не було, інших процесуальних дій у справі судом не вчинено за відсутності відповідних клопотань. Позивачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні 04.06.2020 присутні не були, подали заяву про розгляд справи без їх участі, на задоволенні позову наполягають на підставі наданих суду доказів. Відповідачі під час судового засідання 04.06.2020 присутні не були. 03.06.2020 їх представник адвокат Полулях С.Ю. подав клопотання про його відкладення у зв`язку із введенням на підставі Постанови КМУ від 11.03.2020 на території України обмежень, пов`язаних із карантинними заходами. У клопотанні повідомляє, що з 22.05.2020 обмежувальні заходи продовжено, відповідачі не зможуть прибути до суду, а він бере участь у іншому судовому засіданні поза межами міста. Вважає вказані причини поважними, просить відкласти судовий розгляд справи. Проте, суд не визнає поважними вказані причини неявки сторони відповідача. Так, дата судового засідання призначена завчасно, що видно з матеріалів справи. Враховуючи положення ч.2 ст.43 (процесуальні обов`язки учасників справи) та ч.1, 2 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Виходячи з засад цивільного судочинства, а саме, п.10 ч.3 ст.2 ЦПК України (розумності строків), суд дійшов висновку про відсутність перешкод для розгляду справи. Крім того, представник відповідачів у судовому засіданні 03.07.2019 надавав свої пояснення, заперечуючи проти визнання позову. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку із розглядом справи судом за відсутності її учасників, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши позовну заяву, перевіривши доводи сторін відповідно до наданих письмових та усних пояснень, дослідивши наявні докази у справі, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позов підлягає частковому задоволенню у зв`язку із таким. 1. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі №2-2913/09 від 22.06.2009 позов [PERSON] до Запорізької міської ради в особі Шевченківської районної адміністрації м.Запоріжжя, третя особа: П`ята державна нотаріальна контора, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання таким, що прийняв спадщину та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом задоволено. Визнано [PERSON] таким, що прийняв спадщину, у виді житлового будинку [ADDRESS] після смерті батьків [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] , померлої [INFO] . Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] , а саме житловий будинок під літ.А, літня кухня під літ. Б, погріб під літ. пг;сарай під літ. В; вбиральня під літ. Д; паркан №1; водопровід №2. За змістом рішення, представник відповідача надав письмову згоду з позовом, як і всі треті особи, рішення ухвалено з підстав, передбачених ст. 1268, 1274, 1218 ЦК України, його копія міститься у справі. [PERSON] до суб`єктного складу у справі не залучений. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області у справі №2-2913/09, пр.22-ц778/278/16 від 24.03.2016 апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 22.06.2009 та додаткове рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.02.2010 в цій справі скасовано, ухвалено нове рішення наступного змісту: в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Запорізької міської ради в особі Шевченківської районної адміністрації м. Запоріжжя, третя особа п`ята державна нотаріальна контора, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання таким, що прийняв спадщину та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом - відмовлено. У зазначеному рішенні суду встановлено, що додатковим рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 16.02.2010 визнано [PERSON] таким, що прийняв спадщину у виді житлового будинку [ADDRESS] після смерті батьків [PERSON] , померлого [INFO] та [PERSON] ,померлої [INFO] . Визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] , а саме: житловий будинок під літ. «А», літню кухню під літ. «Б», погріб піл літ. пг, сарай під літ «В», вбиральню під літ. «Д», паркан № 1, водопровід № 2. Крім того, згідно з рішенням від 24.03.2016, поза увагою суду залишилась та обставина, що інші спадкоємці в позовній заяві позивачем вказані, як треті особи. Звертаючись до суду з позовом про визнання таким, що прийняв спадщину та визнання права власності в порядку спадкування за заповітом позивач вказав, що треті особи є його братами та сестрами, які після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] своєчасно звернулись до державної нотаріальної контори для оформлення спадщини. У зв`язку з помилкою у свідоцтвах про народження по-батькові, замість « [PERSON] » вказано « [PERSON] », діти померлого не мали можливості оформити спадщину. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17.06.2008 встановлено факт родинних відносин між позивачем та третіми особами, тобто померлий [INFO] [PERSON] визнано батьком позивача та третіх осіб. Суд не встановив, чи дійсно порушується право позивача, й не з`ясував, в чому саме полягає порушення цього права, а також, вирішуючи спір по суті, не залучив до розгляду справи в якості відповідачів інших спадкоємців з якими дійсно існує спір з позивачем (http://reyestr.court.gov.ua/Review/56798165). 2. Судом встановлено, що рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі №336/3432/16-ц, пр.2/336/2038/2016 від 21.12.2016 позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , третя особа: П`ята Запорізька державна нотаріальна контора, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом задоволено частково. Встановлено факт, що [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після померлого [INFO] [PERSON] . Визнано за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/6 частині за кожним будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] батька [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на 6/15 частин будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] матері [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на 2/15 частин будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлої [INFO] матері [PERSON] . В задоволенні іншої частини позову відмовлено (http://reyestr.court.gov.ua/Review/63783946). Рішення суду набрало законної сили після його апеляційного оскарження 15.03.2017. Ухвалою Шевченківський районний суд м. Запоріжжя від 30.12.2016 виправлено описку в рішенні від 21.12.2016. Викладено третій абзац резолютивної частини рішення в наступній редакції: «Визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності по 1/6 частині за кожним будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після померлого [INFO] [PERSON] » (http://reyestr.court.gov.ua/Review/63867922). Апеляційним судом Запорізької області здійснено перегляд рішення суду від 21.12.2016. Так, ухвалою у справі № 22-ц/778/954/17, № 336/3432/16-ц, від 15.03.2017 апеляційну скаргу [PERSON] відхилено. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2016 залишено без змін (http://reyestr.court.gov.ua/Review/65371440). 04.09.2014 ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ касаційну скаргу [PERSON] , який діє в інтересах [PERSON] , на рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2016 та ухвалу апеляційного суду Запорізької області від 15.03.2017 постановлено вважати неподаною і повернуто заявнику (http://reyestr.court.gov.ua/Review/68714257). 3. Крім того, рішенням Шевченківського районного суду м.Запоріжжя у цивільній справі №336/2722/17-ц, пр. 2/336/92/2018 від 11.01.2018 позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю, виселення з житлового будинку та вселення у будинок задоволено частково, вселено [PERSON] , [PERSON] у житловий будинок по [ADDRESS] . В іншій частині у задоволенні позову відмовлено (http://reyestr.court.gov.ua/Review/71555553). Вказане рішення суду переглядалось в апеляційному та касаційному порядках. Так, постановою Апеляційного суду Запорізької області у справі №22-ц/778/1365/18, №336/2722/17 від 10.05.2018 апеляційну скаргу [PERSON] і [PERSON] задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.01.2018 в частині відмови у задоволенні позову про виселення [PERSON] скасовано. Позов [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про виселення задоволено. Виселено [PERSON] із будинку [ADDRESS] . В іншій оскаржуваній частині рішення суду першої інстанції залишено без зміни. Вказаною постановою встановлено, що діями відповідачів, які займають весь спірний будинок в цілому для проживання власної сім`ї, без врахування інтересів позивачів як співвласників, порушуються права позивачів на володіння та користування власністю (http://reyestr.court.gov.ua/Review/73917117). Постановою Верховного Суду у справі №336/2722/17, пр.№61-37989св18 від 31.03.2020 касаційну скаргу [PERSON] , [PERSON] залишено без задоволення. Рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.01.2018 в незміненій та нескасованій частині та постанову Апеляційного суду Запорізької області від 10.05.2018 залишено без змін. Згідно з вказаною постановою, судами першої та апеляційної інстанцій встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 24.03.1981, посвідченого державним нотаріусом П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори, за реєстровим №2-1122, та зареєстрованого 09.04.1981 в ОП ЗМБТІ за реєстровим № 4139, [PERSON] та [PERSON] як подружжю на праві власності належав житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . За згодою власників [PERSON] та [PERSON] у спірному будинку постійно проживали і були зареєстровані син власників [PERSON] зі своєю дружиною [PERSON] - з 1981 року, їхня дочка [PERSON] - з дня свого народження - з 1986 року. [INFO] помер [PERSON] , а [INFO] померла [PERSON] [PERSON] вселився у спірний будинок після укладання шлюбу з [PERSON] у квітні 2010 року. Після смерті [PERSON] та [PERSON] право власності на спірний будинок в порядку спадкування за законом відповідно до рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2016 у справі № 336/3432/16-ц визнано за [PERSON] - на 9/30 часток, [PERSON] - на 12/30 часток (http://reyestr.court.gov.ua/Review/88522515). 4.Згідно з повідомленням про початок досудового розслідування слідчого СВ Шевченківського РВ ЗМУ ГУМВС України в Запорізькій області Пінчука С.О. від 02.11.2015, 23.06.2015 до відділу надійшла заява про те, що брат [PERSON] [PERSON] представив суду завідомо підроблені документи з його підписом про відмову від своєї частки спадщини на будинок, на користь позивача, в зв`язку із тим, що він ніяких заяв не писав, свою згоду на переоформлення будинку на ім`я [PERSON] не надавав. Відомості про вчинення кримінального правопорушення за ч.1 ст.190 КК України внесено до ЄРДР за №12015080080002649 від 24.06.2015. 5. За даними копій актів державного виконавця Шевченківського ВДВС м.Запоріжжя ГТУЮ у Запорізькій області при примусовому виконанні виконавчого листа 336/2722/17, виданого 22.05.2018 та 23.08.2018, складених, зокрема, за участі [PERSON] , про вселення позивачів у житловий будинок ( [ADDRESS] ): - 25.07.2018 виходом державного виконавця за вказаною адресою здійснено вселення позивачів за рішенням суду. Ключ від будинку стягувачем отримано, але доступ до житлового будинку не було надано. Ключ стягувачем повернуто у зв`язку з перешкоджанням стягувачу у доступі до всіх кімнат дому. - 16.08.2018 провадились дії щодо вселення вищевказаних осіб у житловий будинок за [ADDRESS] . Вселення відбулось частково, стягувач отримав лише вхідні ключі від будинку та доступ до коридору, ванної кімнати та кухні, проте, відповідно до судового рішення, до повного житлового будинку. Стягувач залишив ключі у цьому будинку, оскільки він не згоден з заселенням не у весь будинок. Вселення повністю не відбулося. На думку дільничного офіцера, вселення відбулося, рішення суду виконано. Вказані обставини підтверджені відеозаписом, оглянутим судом під час судового засідання 24.01.2020, компакт-диск з яким наданий в якості додатку до відзиву. - 12.09.2018 за вказаною адресою за рішенням суду здійснено вселення [PERSON] та [PERSON] (за довіреністю [PERSON] ). Ключ переданий стягувачу, доступ наданий до всіх кімнат, опору не було. 6. Згідно з копією довідки №02 від 21.01.2019, виданої головою квартального комітету №106, яка наявна у справі, [PERSON] , 1961 р.н., мешкає за адресою: [ADDRESS] , має такий склад сім`ї: дружина [PERSON] , донька [PERSON] . Сторонами не заперечуються їх взаємні родинні зв`язки, тому згідно з ч.1 ст.82 ЦПК України, оскільки обставини, які визнаються учасниками справи, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання, вони не підлягають доказуванню. Стосовно заяви про допит свідків, їх явку до суду для здійснення допиту стороною позивача не забезпечено. Із врахуванням положень ч.1,2 ст.229 ЦПК України щодо обов`язку суду безпосереднього дослідження доказів у справі, що стосується й показань свідків, докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення. Крім того, суд не приймає в якості достовірного доказу копію акту від 28.08.2018, надану стороною відповідача в додатках до відзиву, оскільки на підставі нього не можна встановити дійсні обставини справи. Інші докази у справі відсутні. Задовольняючи позов частково, суд виходить з такого. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивачів про відшкодування завданої моральної шкоди внаслідок порушення з боку відповідачів їх прав співвласників житлового будинку, а саме, прав володіння та користування нерухомим майном. Підставою для звернення до суду у позовній заяві зазначено, що, діючи шляхом обману та підроблення документів, [PERSON] незаконно та всупереч закону в судовому порядку набув право власності на житловий будинок в цілому за адресою: [ADDRESS] , незаконно заволодівши часткою позивачів у спадковому майні. [PERSON] та [PERSON] стверджують, що після скасування рішення суду в 2016 році, [PERSON] та члени його сім`ї: дружина [PERSON] , дочка [PERSON] та зять [PERSON] відмовляли позивачам у доступі до вказаного домоволодіння, зайняли весь житловий будинок. Крім того, всіляко затягували розгляд справи про визнання права власності за позивачами, не визнаючи їх законні вимоги, оскаржуючи рішення, після чого, чинили фізичний супротив у володінні та користуванні житлом, викликали поліцію та звинувачували [PERSON] , [PERSON] у побитті, вчиненні інших правопорушень. Також, відповідачі діяли протиправно, як вважають позивачі, оскільки відмовились виконувати рішення суду про вселення, неодноразово не надавали доступ до житлового будинку, продовжували чинити фізичний супротив та погрожувати розправою, зверненнями до поліції із звинуваченнями у кримінальних правопорушеннях, яких позивачі не вчиняли. Під час примусового виконання рішення суду про вселення неодноразово не надавали стягувачам всіх ключів від всіх складових домоволодіння. Тому, стверджують про протиправність та незаконність дій відповідачів з часу відкриття спадщини після смерті [PERSON] [INFO] до їх примусового вселення позивачів до житлового будинку 12.09.2018. Відповідно до ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч.1 ст. 12, ч.1-4 ст. 13 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. При здійсненні цивільних прав особа повинна додержуватися моральних засад суспільства. За нормою ч.1 ст. 15, ч.1, п.9 ч.2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Конституційні засади забезпечення захисту права власності, суб`єктів цього права та законності порядку її використання передбачені ст. 13, 47, 48, 68 Конституції України. Ч.ч.1, 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 76, ч.ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, письмовими та електронними доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За положеннями ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно зі ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. За нормою ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди (ст. 386 ЦК України). Одночасно необхідно враховувати, що відповідно до ч.2 ст. 358 ЦК України співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Тобто, первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має саме спільна домовленість. Стосовно підстав для стягнення моральної шкоди, суд застосовує наступні положення цивільного законодавства. Статтею 23 ЦК України врегульовано, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується, серед іншого, грошовими коштами. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно зі ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених ч.2 цієї статті. При цьому, положення ч.2 ст.1167 ЦК України у спірних правовідносинах застосуванню не підлягають. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 3, 5, 9, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31.03.1995, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у порушенні права власності. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Крім того, у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. За положеннями ст. 1190 ЦК України, особи, спільними діями або бездіяльністю яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність перед потерпілим. Проте, за заявою потерпілого суд може визначити відповідальність осіб, які спільно завдали шкоди, у частці відповідно до ступеня їхньої вини. Так, позивачами заявлено позовні вимоги про стягнення моральної шкоди у частці з кожного відповідача, відповідно до ступеня вини кожного з них. Положеннями ч.2, 5 ст. 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: завдання моральної шкоди іншій особі. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. В якості підстави для звільнення позивачів від доказування згідно з ч.4 ст. 82 ЦПК України суд приймає обставини, встановлені постановою Апеляційного суду Запорізької області у справі №22-ц/778/1365/18, №336/2722/17 від 10.05.2018, яка набрала законної сили, а саме, те, що діями відповідачів, які займають весь спірний будинок в цілому для проживання власної сім`ї, без врахування інтересів позивачів як співвласників, порушуються права позивачів на володіння та користування власністю. У цій справі у якості відповідачів брали участь [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Під час розгляду справи відповідачі не заперечували факту свого проживання у будинку по [ADDRESS] . Як встановлено судом, [PERSON] , звернувся у 2009 році із позовом про захист спадкових прав, не зазначивши свого брата (позивача у цій справі) [PERSON] , хоча достеменно знав про те, що він є спадкоємцем та подав заяву про прийняття спадщини, що встановлено рішенням Апеляційного суду Запорізької області у справі №2-2913/09, пр.22-ц778/278/16 від 24.03.2016. Суд наголошує, що виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, яка набрала чинності для України 11.09.1997. Однією з основних засад судочинства відповідно до ст.129 Конституції України є й обов`язковість судового рішення. Проте, відповідачі, як особи, що були обізнані із рішенням суду про вселення позивачів з законних підстав, а саме, у зв`язку із належністю їм значної частки у спадковому майні (за [PERSON] - 9/30 часток, [PERSON] - 12/30 часток, як це видно з Постанови Верховного Суду у справі №336/2722/17, пр.№61-37989св18 від 31.03.2020), в порушення вказаної засади, в добровільному порядку та, навіть, під час примусового виконання судового рішення перешкоджали вселенню (травень-вересень 2018 року). На підтвердження цієї обставини свідчить й зміст досліджених судом актів державного виконавця. Проте, в разі наявності, на думку відповідачів, підстав для роз`яснення судового рішення про вселення, оскільки під час його виконання стягувачам надавались ключі лише від певних, визначених боржниками на власний розсуд, приміщень, вони були вправі у відповідності до ст. 271 ЦПК України звернутись до суду із заявою. Заслуговує на увагу й та обставина, що для державного виконавця рішення суду було зрозумілим, що видно, зокрема, з відеозапису від 16.08.2018 та актів. Суд при розгляді справи виходить й з того, що однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ч.1 ст. 3 ЦК України). Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони відповідного правовідношення. Сутність добросовісності передбачає вірність зобов`язанням, повагу до прав інших суб`єктів, обов`язок до співставлення власних та чужих інтересів, унеможливлення заподіяння шкоди третім особам. Такій засаді дії відповідачів, на переконання суду, не відповідають. Визначені вище дії відповідачів призвели до порушення прав володіння та користування позивачів, що відбувалось до завершення 12.09.2018 примусового виконання рішення про їх вселення. Завдяки діям відповідача [PERSON] порушення відбувалось з 2009 року (час звернення до суду із позовом), а діям [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - з дня, наступного після набрання законної сили рішенням у цивільній справі №336/2722/17 (11.05.2018). Таким чином, неправомірність поведінки відповідачів, що діяли з єдиним наміром, причинний зв`язок між їх діями та наслідками, що настали для позивачів, а також вина заподіювачів у порушенні права власності [PERSON] та [PERSON] та, відповідно, у заподіянні їм моральної шкоди, знаходить своє підтвердження на підставі встановлених судом фактичних обставин справи. Слід зауважити, що суд погоджується із доводами відзиву стосовно того, що затягування розгляду справ шляхом оскарження судових рішень не відповідає дійсності, оскільки є складовою права на судовий захист. Початок досудового розслідування (внесення відомостей до ЄРДР) не свідчить про наявність у діях певної особи складу кримінального правопорушення (злочину). Так, відповідно до ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Тому, твердження, що [PERSON] представив суду завідомо підроблені документи з підписом [PERSON] про відмову від своєї частки спадщини на будинок, належними та допустимими доказами не підтверджено. Також, не доведені й твердження позивачів про те, що відповідачі чинили фізичний супротив, викликали поліцію та звинувачували [PERSON] , [PERSON] у побитті і вчиненні інших правопорушень. Доводи представника відповідачів про необхідність застосування ч.5 ст.1176 ЦК України, що відповідає зобов`язанню держави відшкодувати завдану шкоду, до правовідносин, що виникли між сторонами у справі, суд не приймає. Умовою такої відповідальності має бути встановлення в діях судді (суддів), які вплинули на постановлення незаконного рішення, складу злочину за обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Крім того, судовий процес у 2009 році в порядку цивільного судочинства, ініційований [PERSON] , безпосередньо вплинув й на інші судові провадження. Визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за [PERSON] у 2009 році не має жодного відношення до невиконання відповідачами рішення суду про вселення [PERSON] та [PERSON] . Із врахуванням характеру порушення, його тривалості, обсягу заподіяної шкоди, ступеню вини кожного з відповідачів, наявності у позивачів іншого місця для проживання, суд дійшов висновку про те, що визначений позивачами розмір моральної шкоди є завищеним. Тому, на користь кожного з позивачів достатньою буде така компенсація завданої шкоди: з [PERSON] - по 30 000,00 гривен, а з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] - по 15 000,00 гривень. До цього висновку суд приходить із врахуванням конкретних обставин справи, а також засад розумності, виваженості, поміркованості та справедливості. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінивши наявні докази у справі у їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог, заявлених у справі, у визначених судом сумах. В іншій частині вимог встановлено підстави для відмови у їх задоволенні. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України понесені кожним з позивачів судові витрати по сплаті судового збору в сумі 704,80 гривень (разом - 1409,60 гривень) підлягають стягненню на користь кожного з позивачів у рівних частках з кожного з відповідачів, пропорційно до розміру задоволених вимог (по 88,10 гривень). Стосовно інших витрат, пов`язаних із розглядом справи, суму яких (4 000,00 гривень, за вирахуванням судового збору - 2 590,40 гривень) позивачами попередньо зазначено у позовній заяві, а відповідачами - у відзиві (за заяву про забезпечення доказів, якої до справи не надходило, - 370,60 гривень), суд зауважує таке. У ч.3 ст. 133 ЦПК України наявний перелік витрат, пов`язаних з розглядом справи. За змістом ч.3 ст. 134 ЦПК України попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. За нормою ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Оскільки таких доказів учасниками справи не надано, суд залишає вказані витрати за кожною зі сторін.

Outcome: partial