Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-17 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про стягнення середнього заробітку, покликаючись на те, що 29 травня 2018 року її було звільнено з посади заступника головного бухгалтера за п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України на підставі наказу № 35 від 04 травня 2018 року. У день звільнення підприємством не було виплачено належних їй коштів. Просить стягнути з відповідача 80537,50 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку. Представник відповідача подав до суду відзив на позовну заяву, у якому покликається на те, що 02 жовтня 2018 року відповідачем виплачено заробітну плату позивачу, в тому числі компенсацію за період невикористаної відпустки, а тому заборгованість із нарахованої, але невиплаченої заробітної плати відсутня. Просить у задоволенні позову відмовити. У зв`язку із здійсненням розгляду справи за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши докази, наявні у матеріалах заяви суд вважає, що позов слід задовольнити повністю. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 29 травня 2015 року була звільнена з посади заступника головного бухгалтера за п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України на підставі наказу № 35 від 04 травня 2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У відповідності до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Однак, заробітня плата позивачу [PERSON] за період з березня 2018 року по травень 2018 року не виплачувалась до 02 жовтня 2018 року. Крім того, відповідно до ст. 117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08 лютого 1995 року, середньоденна заробітна плата позивача становить 644,30 грн., а тому середній заробіток за час затримки розрахунку з березня 2018 року по травень 2018 року становить 80537,50 грн. (644,30 грн.*125 роб.дн.). Отже, оскільки відповідачем при звільненні позивача не проведено виплату заробітної плати, чим порушено строки її виплати, з відповідача слід стягнути 80537,50 грн. середнього заробітку за час затримки з березня 2018 року по травень 2018 року, крім того, відповідачем не надано жодних заперечень розрахунків позивача, а також інших обґрунтованих розрахунків. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позову знайшли своє ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до задоволення. А також, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Отже, суд вважає, що з відповідача слід також стягнути у дохід держави 704,80 грн. судового збору.

Outcome: approved