Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до суду посилаючись на те, що [INFO] помер її батько - [PERSON]. Після смерті батька залишилася спадщина - 5/16 (1/16+1/4) частини квартири [ADDRESS]. Власником 1/4 частини він став власником у 1996 році, коли квартира була приватизована на 4 осіб. Власником 1/16 став після смерті дружини [PERSON] у 2004 році. Іншими власниками квартири є [PERSON] - 5/16 (1/4+1/16), вона (позивач - 1/16 частина, відповідач - 1/16 частина, і дочка [PERSON] - [PERSON] - 1/4 частина. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька є його доньки. 26.05.2012 року вона звернулася до Десятої нотаріальної контори м. Києва для того, щоб подати заяву про прийняття спадщини, і там повідомили, що 30.03.2012 року батько склав заповіт, згідно якого все майно він заповідав дочці [PERSON]. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. Однак, у неї виник сумнів відносно цього заповіту, оскільки батько був немолодим і дуже хворим, з 18 років був інвалідом 2 групи, а пізніше учасником ліквідації аварії на ЧАЕС. Двічі на рік він лікувався в Київському міському центрі радіаційного захисту населення м. Києва від наслідків Чорнобильської катастрофи. 12.03.2012 року він потрапив у пуль-монологічне відділення на лікування з приводу хронічного обструктивного бронхіту 1 ст. загострення, пневмосклерозу, емфіземи ДНП.ШХС, стенокардії 2 ф., а/с пердтосклерозу, мерехтливої аретмії, СН ПА гіпертонічної хвороби П ст., ДУП 2 ст., стан субкомпенсації, виразкова хвороба 12-ти палої кишки. Стан здоров'я батька був дуже тяжкий і погіршувався з кожним днем, крім того, усі його хвороби були болючими, це було однією із причин чому батька 23 березня було переведено до відділу анестезіології та інтенсивної терапії. Кілька разів батька оглядали різні спеціалісти, у тому числі хірург. 26.03.2012 року було запропоновано ампутацію нижніх кінцівок, але батько відмовився. З 25.03.2012 року по [INFO] (день смерті) батько для знеболювання отримував морфін. Заповіт складено 30.03.2012 року, тобто у той час, коли батько приймав морфін, що вплинуло на його психічний стан. Викладені обставини свідчать про те, що заповіт, складений 30.03.2012 року треба визнати недійсним. В судове засідання позивач не з'явилася, в матеріалах справи міститься її заява про розгляд справи без її участі. В судовому засіданні відповідач та її представник позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні з підстав викладених у запереченнях та застосувати строк позовної давності. Третя особа в судове засідання не з'явилася, надіслала листа з проханням розглянути справу за її відсутності. Вислухавши пояснення відповідача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не знайшли свого підтвердження в суді та не підлягають задоволенню. В суді встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина. 26.05.2012 року [PERSON] звернулася до Десятої нотаріальної контори м. Києва задля подачі заяву про прийняття спадщини, і там дізналася про те, що 30.03.2012 року [PERSON] склав заповіт, згідно якого все майно він заповідав [PERSON]. Заповіт посвідчено приватним нотаріусом КМНО Анохіною В.М. У зв'язку з тим, що [PERSON] вважала заповіт недійсним з тих підстав, що на момент його складання [PERSON] приймав знеболюючі препарати, зокрема морфін, по справі була призначена посмертна судово-психіатрична експертиза на предмет чи міг померлий усвідомлювати значення своїх дій на час складання заповіту. Згідно висновку судово-психіатричного експерта № 217 від 17.03.2016 року [PERSON], [INFO], на момент складання заповіту - 30 березня 2012 року виявляв ознаки психічного розладу: синдром порушеної свідомості соматогенно-інтоксикаційного ґенезу за типом «оглушення» на тлі органічного ураження головного мозку судинно-інтоксикаційного ґенезу з інтелектуально-мнестичним зниженням (МКХ-10: F06.8; R40.0). За своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними. Відповідно до статей 1233, 1234 ЦК України - заповіт є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Відповідно до статей 1235, 1236 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб. Заповідач має право охопити заповітом права та обов'язки, які йому належать на момент складання заповіту, а також ті права та обов'язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або його частини. Відповідно до статті 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - п'ятою, та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин. Повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленої законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК щодо недійсності правочиннів. Недійсними є заповіти в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту); складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним (ст. 1257 ЦК). Тому у визнанні такого заповіту недійсним у судовому порядку необхідності немає (ч. 2 ст. 215 ЦК). Як було встановлено в суді, [PERSON] на момент складання заповіту - 30.03.2012 року не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати. Однак, позивач просить суд визнати заповіт недійсним, який складений 30.03.2012 року, тоді як позов подано до суду 26.08.2015 року. У зв'язку з пропуском строку позовної давності відповідач просить відмовити в задоволенні позову. Відповідно до ст.ст. 256, 257, 264 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дій, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Відповідно до ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленої до винесення ним рішення. По даній справі позивач посилається на те, що про наявність заповіту вона дізналася 26.05.2012 року у нотаріальній конторі, коли мала подавати заяву про прийняття спадщини. Після цього, на протязі трьох років вона та її сестра зверталися до суду почергово з трьома позовами про визнання заповіту недійсним (даний позов третій), перші два позови залишені без розгляду. 27.05.2015 року, коли закінчився трирічний строк, у суді розглядався другий позов про визнання заповіту недійсним. Ухвалою від 10.08.2015 року він був залишений без розгляду. Ця ухвала вступила в силу через п'ять днів - 15.08.2015 року, і даний позов подано 26.08.2015 року. Тобто, через дев'ять днів після того, як закон дозволив їй звернутися до суду з новим позовом. Крім того, з 07.08.2015 року по 26.08.2015 року вона хворіла (пневмонія), на підтвердження чого наддала довідку. Тому, подача позову до суду була затримана на кілька днів з поважних причин. З медичної довідки, яка була видана лікарем Клініки сімейної медицини «Наш доктор» [PERSON], слідує, що [PERSON] в період з 07.08.2015 року по 26.08.2015 року перебувала на лікуванні з діагнозом двохстороння пневмонія. З відповіді на запит представника відповідача ТОВ «Наш доктор» від 06.09.2016 року встановлено, що [PERSON] ніколи не зверталася до ТОВ «Наш доктор» за медичною допомогою, а лікар [PERSON] ніколи не працював і не працює на даний час в їх товаристві. Бланк довідки не відповідає дійсності, з 13.06.2013 року відбулося пере найменування їх закладу у зв'язку зі зміною ліцензійних умов. Назва «Клініка сімейної медицини» є старою назвою медичного центру. Дані обставини були підтверджені і головним лікарем ТОВ «Наш доктор» [PERSON], яка була допитана в судовому засіданні 07.09.2016 року в якості свідка. Крім того, як слідує з відповіді Київської міської митниці ДФС Державної фіскальної служби України від 30.09.2016 року (місце роботи позивача), у період з 07.08.2015 року по 26.08.2015 року [PERSON] перебувала на роботі. Оскільки строк позовної давності встановлений у три роки, то позовні вимоги не підлягають задоволенню через пропуск строку позовної давності, про що просить сторона відповідача. Доказів поважності його пропуску стороною позивача не надано. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed