Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом до [PERSON] в якому просить розірвати шлюбу між нею та відповідачем, який було зареєстровано 16 листопада 2007 року Малолюбашанською сільською рада об Костопільського району Рівненської області, актовий запис № 23, та окрім того просить після розірвання шлюбу малолітнього сина [PERSON], [INFO] залишити проживати з нею. В судовому засіданні позивач свої вимоги підтримала із підстав зазначених у позові, просила суд позов задоволити в повному обсязі, окрім того наголосила, що відповідач здійснює відносно неї психологічний тиск та застосовує фізичну силу, а тому не бачить подальшого спільного життя з [PERSON] та вважає, що їх малолітній син має жити з нею, оскільки вона має можливість його забезпечувати та виховувати. Відповідач в судовому засіданні позовні не визнав, покликаючись на те, що звинувачення позивача є надуманими, однак якщо позивач хоче проживати окремо те нехай живе, але щодо проживання малолітнього сина переконаний, що останній повинен залишитись з ним, адже він сам цього хоче. Представник третьої особи органу опіки та піклування Костопільської районної державної адміністрації Алексійчук С.В. підтримав висновок органу опіки та піклування про визначення місця проживання малолітньої дини [PERSON] разом з матір'ю [PERSON]. Суд, заслухавши позицію сторін, пояснення свідка, всебічно, об'єктивно та неупереджено дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 16 листопада 2007 року у Малолюбашанській сільській раді Костопільського району Рівненської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено актовий запис №23 (а.с.3). Від подружнього життя мають сина, [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданого Малолюбашанською сільською радою Костопільського району Рівненської області (а.с.4). З наданих позивачем копії вироку Костопільського районного суді Рівненської області від 25 грудня 2013 року вбачається, що відповідача [PERSON] було визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч.1 ст. 126 КК України, тобто в умисному спричиненні позивачці [PERSON] тілесних ушкоджень середньої тяжкості та копії вироку Костопільського районного суді Рівненської області від 17 липня 2014 вбачається, що відповідача [PERSON] було визнано винним у скоєнні злочину передбаченого ч.1 ст. 125 КК України, тобто в умисному спричинення легких тілесних ушкоджень позивачці [PERSON] (а.с.5, 37) Стаття 24 СК України визначає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Отже, однією з основних засад сучасного сімейного права є свобода шлюбу. Зокрема особа має право вільно вирішувати питання щодо укладення шлюбу та його збереження, а також розірвання шлюбу та припинення шлюбних відносин. Відповідно до ч. 3 ст. 105 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Судом встановлено, що сторони не проживають як сім'я з 18 травня 2014 року. Вони мають різні характери, різні погляди на життя та сімейні цінності, відповідач чинить на позивача психологічний тиск та завдає їй тілесні ушкодження, остання не бажає надалі проживати разом з відповідачем однією сім'єю, примирення є неможливим. Таким чином, суд прийшов до висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, являється порушенням їх права на повагу до сімейного життя, що розцінюється судом як таке, що має істотне значення, що у відповідності до положень ст. 112 СК України, є підставами до розірвання шлюбу. Підстав для надання сторонам строку на примирення суд не вбачає. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про обґрунтованість і доведеність заявленого позову в частині розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ч.ч. 1, 2 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що дитина сторін - [PERSON], [INFO], зареєстрований за місцем проживання відповідача, у будинку його матері [PERSON] в [ADDRESS] (а.с.26). З наданих суду довідок-характеристик наданих виконавчим комітетом Малолюбашанської сільської ради Костопільського району Рівненської області на [PERSON] та [PERSON], вбачається, що відповідач має тимчасові заробітки, допомагає матері по господарству, трудолюбивий, а позивач на даний час із чоловіком не проживає, живе в с.Малушка Сарненського району, за час проживання на території с.М.Любаша зарекомендувала себе з позитивної сторони (а.с.26-27). Разом з тим із довідки Костопільського РВ УМВС України в Рівненській області від 29.05.2014 року за №60/32-5874 встановлено, що відповідач двічі притягувався до адміністративної відповідальності по ч.1, 2 ст. 173-2 КУпАП за вчинення насильства в сім'ї (а.с.16). З довідки виданої Пенсійним фондом України в Костопільському районі від 24 червня 2014 року за № 856/06 вбачається, що позивач має регулярний постійний дохід у вигляді пенсії в сумі 979 гривень (а.с.23). Із пояснень свідка [PERSON] наданих в судовому засіданні, встановлено, що вона знайома з позивачем з дитинства, їй достовірно відомо, що відповідач негативно ставиться до останньої, наносить їй тілесні ушкодження та принижує морально, а тому [PERSON] покинула його та переїхала жити до своєї тітки в Сарненьський район, але малолітній син залишився примусово жити з чоловіком. Окрім того, свідок наголосила, що позивач дуже любить сина,скучає за ним та бажає жити з ним, має можливість його утримувати, адже отримує пенсію по інвалідності, житлом забезпечена, адже її тітка її любить та готова її з сином забрати до себе в будинок. Як вбачається з висновку органу опіки та піклування Костопільської районної державної адміністрації за №2385/01-31/14 від 04 серпня 2014 року малолітній [PERSON], [INFO] на даний час проживає з батьком [PERSON] та бабусею. [PERSON] не проживає зі сім'єю у зв'язку з тим, що колишній чоловік створив умови, які загрожують для її життя та здоров'я. За дитиною на даний час догляд здебільшого здійснює бабуся. За місцем проживання [PERSON] та [PERSON] є необхідні умови для проживання та виховання дитини, вони бажають турбуватися про здоров'я, життя та фізичний розвиток сина, однак орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] разом із матір'ю [PERSON] (а.с.32). За змістом ст. 9 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради УРСР від 27.02.1991 року № 789-ХІІ, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Частиною 1 ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятій Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Тобто для розлучення малолітньої дитини з матір'ю необхідна наявність виняткових обставин, що передбачені ч. 2 ст. 161 СК України. Вирішуючи спір, суд, оцінивши надані докази та обставини справи, з урахуванням віку дитини, дотримання принципу Декларації прав дитини, встановивши відсутність передбачених ч. 2 ст. 161 СК України виняткових обставин, які б зумовили необхідність розлучення малолітньої дитини з її матір'ю, приходить до висновку про те, що місце проживання малолітнього [PERSON] слід визначити з матір'ю [PERSON] Таким чином, позовні вимоги позивача з приводу встановлення місця проживання дитини з нею підлягають до задоволення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а відтак, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 243 (двісті сорок три) гривні 60 копійок судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved