Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні домоволодінням №22 по вулиці 5 Лінії в місті Миколаєві шляхом зобовязання відповідачів звільнити прибудову від свого майна, зняти бойлер, туалет, душову кабіну, вхідні двері в прибудову, зробити вільний доступ до лічильника та крану, забрати всі свої речі з погребу та прибудови та відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 30000,00 грн., завданої їй внаслідок порушення її права користування, володіння та розпорядженням своїм майном. Від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позов, відповідно до якого відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Посилаючись на те, що прибудова разом з підвалом була збудована в 1989 році. Під час будівництва підвалу, прибудови літ. а-2, кухні сестра [PERSON] була не проти та надала усну згоду на будівництво. Не погоджується з твердженням позивача щодо побудови водопроводу та колодязю за її власні кошти, оскільки проведення водопроводу та колодязю буди здійсненні за спільні кошти [PERSON] та [PERSON] Двері до прибудови, в якій знаходиться лічильник води, завжди відкриті, ключі від замка є у позивачки та її сина [PERSON] Позивачем не доведено, що дана прибудова створює йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Також позивачем не надано жодного підтвердження на те, що відповідачами заподіяна моральна шкода, а посилання на те, що відповідач своїми діями чинить психологічний тиск є надуманим та необґрунтованим. Сторони у судовому засіданні підтримали свої позиції викладені в заявах по суті справи. Зясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок №22 по вулиці 5 Лінії в місті Миколаєві. Підтвердженням чого є свідоцтво про право приватної власності на домоволодіння від 30.11.1983 року, видане районним відділом комунального господарства виконавчого комітету Ленінської районної Ради народних депутатів (3/5 частки); свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 29.12.1984 року, посвідчене державним нотаріусом Першої Миколаївської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №2-3632 (2/5 частки) (а.с. 12, 13). Відповідно до відповідей Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради від 13.12.2017 року, відповідачі зареєстровані в цьому житловому будинку. Як вбачається із довідки Миколаївського міжміського бюро технічної інвентаризації від 13.10.2016 року, що домоволодіння за адресою: м. Миколаїв, вул. 5 Лінія, 22, складається із двох житлових будинків літ. А та літ. Д, погребу літ. Жпд, літньої кухні літ. Г, вбиральні літ. З, сараю літ. И, душу літ. Н, вбиральні літ. О, сараю літ. П, огорожі №1,2,5,7, споруд №І, 3, 4. Обєктом самочинного будівництва є нежитлова прибудова літ. а2 (2000р.) загальною площею 5,7 кв. м. Літ. К знесено. В житловому будинку літ. Д житлова площа збільшена на 9,7 кв. м. за рахунок реконструкції та не є самочинною забудовою. Нежитлова прибудова літ. Д1 (1990р.) загальною площею 5,0 кв. м., нежитлова прибудова літ. Д3 (1991р.) загальною площею 3,2 кв. м. В житловому будинку літ. А загальна площа збільшена на 5,7 кв. м. за рахунок добудови нежитлової прибудови літ. а1 (1991р.). Погріб літ. Ж та погріб з шиєю літ. Жпд одна і таж літера, сарай літ. П (1987р.), літ. Н.О., сарай літ. И переобладнано з душу та не є самочинною забудовою (а.с. 18). Представник позивача у судовому засіданні зазначив, що він з позивачкою, його матірю проживають в житловому будинку літ. Д, а відповідачі в житловому будинку літ. А. Відповідачі чинять перешкоди в користуванні її майном шляхом самочинного будування споруди і котельні з дверми та замком, душової кабіни, бойлера і туалету, а також замість колодязя зробили підвал, а тому вказане підлягає знесенню. Зокрема відсутній вільний доступ до лічильника води, відповідачі не надають ключ від дверей прибудови, вхід у підвал застелений килимом. В ході розгляду справи судом встановлено, що між сторонами з 2016 року існують неприязні стосунки. Підтвердженням конфлікту та перешкод, що чиняться відповідачами є численні звернення [PERSON], як представника [PERSON] до Інгульського відділу ГУНП в Миколаївській області від 15.09.2016 року, 17.08., 13.03., 07.02. та 02.08.2017 року (а.с. 19-21, 79). Зі звернень та пояснень представника позивача вбачається, що відповідачі на місці знаходження колодязя та лічильника води, які є єдиними на ціле домоволодіння, збудували прибудову де встановили душову кабіну, туалет, бойлер. Зазначене сторонами не оспорювалось та визнано як існуючий факт. Відповідачі зазначали, що все життя мешкають у будинку літера «А» будували його самостійно за власні кошти, всі ремонтні роботи та роботи по будівництву прибудов робили самі. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями статті 391 Цивільного кодексу України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні та розпорядженні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. У відповідності з ч. 1\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновків експертів.(76\~ЦПК України). Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до\~статті 12\~ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених . Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 09.11.2011 року № 14-рп\\2011 року, зміст права власності охоплює права володіння, користування і розпорядження власником своїм майном, які він здійснює на власний розсуд (статті\~317,\~319 Цивільного кодексу України). Відповідно до положень статей\~15,\~16,\~386,\~391 ЦК України\~власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що узгоджується із змістом порушеного права, який враховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. У відповідності до\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. У разі порушення своїх прав власник згідно зі\~статтею 391 ЦК України\~має право, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Матеріалами справи, в тому числі поясненнями сторін та свідків підтверджується, що внаслідок здійснення відповідачами прибудови, колодязь з якого обслуговується домоволодіння залишився у підвалі разом з лічильником на воду, сторонами не оспорюється той факт що на прибудові поставлено двері з замком. Наявність перешкод у користуванні власністю не спростовано у судовому засіданні відповідачами. Показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] встановлено наявність конфлікту між сторонами. В частині їх пояснень щодо факту будування [PERSON] будинку та інших споруд самостійно за власні кошти, суд не приймає до уваги, оскільки вони не стосуються предмету спору. На підставі вищенаведеного, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення заявлених позовних вимог, а саме зобовязання відповідачів створити безперешкодний доступ до лічильника та крану води. Суд вважає безпідставними та не доведеними вимоги позивача щодо зобовязання відповідачів зняти бойлер, туалет, душову кабінку та звільнити прибудову від речей позивача. Згідно відомостей про реєстрацію місця проживання особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою вул. 5-та Лінія будинок 22 та фактично проживають за вказаною адресою. Судом встановлено що зазначені особи проживають у будинку літ «А», який добудовувався та поліпшувався відповідачами. Позивачем не доведено яким чином бойлер, туалет та душова кабіна заважають йому у користуванні її власністю, які саме особисті речі створюють перешкоди у розпорядженні майном. До того ж суд виходить з того, що відповідачі не позбавлені права користування нерухомим майном за адресою вул. 5 Лінія 22 в м. Миколаєві, користуються ним на законних підставах, тому й відповідно мають право на зберігання особистих речей, так само як й на користування необхідними для життя та особистої гігієни приладами (туалет, душ, бойлер для гарячої води). Щодо позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до положень ст. ст.\~23,\~1167 ЦК України\~позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення його прав. При цьому, моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини душевних страждань, ступеня вини відповідача, який завдав моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно абз. 2 п.5, п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Позивач посилаючись на завдання йому моральної шкоди незаконними діями відповідача, щодо створення перешкод у користуванні власністю, зазначала, що моральна шкода полягає у психологічному шоці та душевних стражданнях. При цьому повязує це не з конфліктами між сторонами, які є предметом розгляду дійсної справи, а зазначає, що подання позову [PERSON] про визнання права власності за набувальною давністю стало для неї психологічною травмою. Таким чином причинний звязок між діями відповідачів щодо створення перешкод у користуванні власністю та моральними стражданнями позивача, відсутній. Крім того в обґрунтування спричиненої моральної шкоди та визначення її розміру, позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу. Виходячи з викладеного та оцінивши належність, допустимість і достовірність доказів у справі, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди не підлягають задоволенню.

Outcome: partial