Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з указаною позовною заявою, в якій уточнюючи позовні вимоги просила суд стягнути з [PERSON] та [PERSON], на свою користь, в рівних частинах по 6415,63 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди, а також по 1000,00 грн. витрат за аудиторський звіт, по 500,00 грн. витрат за правову допомогу та по 640,00 грн. витрат за спалу судового збору. В обґрунтування позовних вимог вказувала, що вона є фізичною особою-підприємцем, та здійснює підприємницьку діяльність - роздрібну торгівлю, у торгівельному комплексі «ІМПЕРІЯ». Нею, як роботодавцем, 05.11.2016 прийняті на стажування на посаду продавців-касирів, строком на два тижні без оплати, [PERSON] і [PERSON], відповідачі по справі, які в послідуючому, 18.11.2016, оформлені на роботу, як наймані працівники. З відповідачами, з кожною окремо, 18.11.2016 укладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, останні ознайомлені зі своїми посадовими обовязками, про що свідчать підписи кожної на посадовій інструкції. У торговому залі відповідачі спочатку працювали разом, а потім позмінно, однак підписувати договір про повну колективну (бригадну) відповідальність відмовилися, оскільки лише вони були продавцями. Після прийняття відповідачів на роботу, 05.12.2016 в магазині уперше проведено інвентаризацію, без оформлення її результатів та виявлено недостачу в розмірі 4200,00 грн., із яких позивач сама знайшла помилку у сумі 3500,00 грн., так як продавці неуважно переписали товар, а недостача у сумі 700,00 грн. так і залишилася непокритою. При цьому, відповідачам було зроблено усне застереження щодо належного виконання ними своїх посадових обовязків та попереджено про проведення у першій декаді січня інвентаризації. Відповідно до наказу № 02, 10.01.2017 за участі продавців проведено інвентаризацію, за результатами якої виявлено недостачу в розмірі 11750,89 грн. Разом з тим, акт про встановлення недостачі матеріально-відповідальні особи підписати відмовилися. Натомість, по закінченню інвентаризації продавцями написано пояснення, відповідно до яких вони не заперечували взяття товару з магазину. Наказом від 11.01.2017 № 03, відповідачів відсторонено від виконання обовязків. Оскільки вони не погоджувалась сплатити шкоду, спричинену недостачею в добровільному порядку, згідно з наказом від 16.01.2017 № 04, останні звільнені на підставі п. 2 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, через втрату довіря. За зверненням\~позивача аудиторською\~фірмою «РЕСПЕКТ-ЛЛ»\~складено звіт,\~згідно з\~яким підтверджено\~недостачу на\~суму 12831,26 грн. Оскільки відповідачі, як [PERSON], так і [PERSON] перебували у рівних умовах, на них покладалися однакові обовязки, тому позивач вважає, що і відповідальність у обох повинна бути солідарною. Присутні в судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити з мотивів, наведених у позовній заяві. Відповідачі та їх представник заперечували проти задоволення позовних вимог у повному обсязі через їх необґрунтованість та безпідставність. Суд, заслухавши пояснення сторін, вивчивши письмові матеріали справи, дійшов до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено що, в період часу з 18.11.2016 по 16.01.2017, відповідачі працювали у ФОП [PERSON], на посаді продавець касир ТК «Імперія», про що свідчать копії трудових книжок серії АХ № 814914, АН № 372749 (том.№ 1 а.с.5, том.№2 а.с.5) та наказ від 17.11.2016 (том.№ 1а.с.14). Вказані обставини сторонами не заперечуються, а тому в силу ст. 81 ЦПК України, доказуванню не підлягають. Згідно з ч. 1 ст. 130 КЗпП України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Підставою настання матеріальної відповідальності працівників є трудове майнове правопорушення, тобто невиконання або неналежне виконання працівником покладених на нього трудових обов'язків, в результаті чого підприємству, установі чи організації була завдана майнова шкода. Трудові обов'язки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (частина друга статті 130 КЗпП). Відповідно до ч. 2 ст. 130 КЗпП України, обовязковими умовами настання матеріальної відповідальності працівника є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. З наведеного слід зазначити, що відсутність підстав чи однієї з обовязкових умов матеріальної відповідальності, звільняє працівника від обов'язку відшкодувати заподіяну шкоду. За п. 1 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть повну матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Відповідно до ст. 135-1 КЗпП України, письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо повязані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском) перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Як слідує з розяснень, викладених в абз. 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29.12.1992 № 14, суд у кожному випадку зобовязаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й обєктивного зясування обставин, від яких згідно за ст. ст. 130, 135-3, 137 КЗпП залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника (п.1). Розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. Якщо шкоду заподіяно кількома працівниками, в рішенні суду має бути зазначено, які конкретно порушення трудових обов'язків допустив кожен працівник, ступінь його вини та пропорційна їй частка загальної шкоди, за яку до нього може бути застосовано відповідний вид і межі матеріальної відповідальності. Згідно з Переліку посад і робіт, які заміщуються або виконуються працівниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм на зберігання, обробку, продаж (відпуск), перевезення або застосування в процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці і соціальних питань Ради Міністрів СРСР № 447/24 від 28.12.1977, з подальшими змінами і доповненнями, який є чинним, [PERSON] та [PERSON] відносяться до категорії працівників, з якими згідно з ст. 135-1 КЗпП України може бути укладено такий договір. Судом встановлено, що між ФОП [PERSON] та відповідачами [PERSON] та [PERSON], з кожною окремо, 18.11.2016 укладено трудові договори (том.№1 а.с.6-7, том.№ 2 а.с.7-8), відповідно до яких відповідачі зобовязалися виконувати організацію торгівельним процесом, дотримання правил охорони праці та пожарної безпеки, дотримуватись правил торгівлі. Також, цього ж дня, окремо з кожним відповідачем укладено договори про повну індивідуальну матеріальну відповідальність (том.№1 а.с.8, том.№2 а.с.6), відповідно до п. 1 якого працівник, який займає посаду продавця, виконуючий обовязки касира та роботу по продажу товарів, безпосередньо повязану зі збереженням та продажем переданих йому в установленому порядку цінностей, приймає на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення збереження ввірених йому матеріальних цінностей, та у звязку із наведеним зобовязується: а) бережно відноситись до переданих йому для збереження та продажу матеріальних цінностей роботодавця та приймати міри для запобігання збитку; б) своєчасно повідомляти роботодавця про всі обставини, погрожуючі забезпеченню збереження ввірених йому матеріальних цінностей; в) вести облік, складати та надавати в установленому порядку товарно-грошові та інші звіти про рух та залишок ввірених йому матеріальних цінностей; г) брати участь в проведенні інвентаризацій, ревізій, інших перевірок збереження та стану ввірених йому матеріальних цінностей. Як слідує з п. 2 цих Договорів (том.№1 а.с.8, том.№2 а.с.6), роботодавець зобовязується: а) створювати працівнику умови, необхідні для нормальної роботи та забезпечення повної цілості ввірених йому матеріальних цінностей; б) знайомити працівника с діючим законодавством про матеріальну відповідальність працівників за збиток, завданий роботодавцю, а також з діючими інструкціями, нормативами та правилами збереження, приймання, продажу переданих йому матеріальних цінностей; в) проводити в установленому порядку інвентаризацію, ревізії та інші перевірки збереження матеріальних цінностей; Пунктами 4, 5 Договорів визначено, що працівник не несе матеріальної відповідальності, якщо збиток спричинений не по його провині. Договір набирає чинність з моменту його підписання. Дія Договору розповсюджується на весь час роботи з майном та іншими ввіреними у встановленому порядку працівнику матеріальними цінностями роботодавця. Як видно зі звіту ТОВ аудиторська фірма «Респект-ЛЛ», виданого 07.02.2017 (після звільнення відповідачів), (том № 1 а.с.9-10), при співставленні даних товарних звітів по обліку товарно-матеріальних цінностей фізичної особи підприємця [PERSON], з даними інвентаризації по торгівельному комплексу «ІМПЕРІЯ-2» за період з 18.11.2016 по 10.01.2017 виявлені розбіжності. Сума недостачі складає 12831,26 грн. Позивач стверджує, що недостача сталася саме з вини [PERSON] та [PERSON], що також підтверджується поясненнями останніх (том№1 а.с.13, том№2 а.с.11). Наказом від 16.11.2017, відповідачів звільнено із займаної посади у звязку з втратою довіря до них з боку роботодавця (том№1 а.с.15). Разом з тим, з твердженнями позивача щодо спричинення недостачі саме діями відповідачів, суд погодитися не може. Судом встановлено, та не заперечувалося позивачем у судовому засіданні, що до магазину «Імперія», в якому встановлено нестачу, мали доступ і інші, окрім [PERSON] та [PERSON] особи, а саме [PERSON], [PERSON], а також і сама позивач. Згідно з ст. 135-2 КЗпП України, при спільному виконанні працівниками окремих видів робіт, зв'язаних із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей, коли неможливо розмежувати матеріальну відповідальність кожного працівника і укласти з ним договір про повну матеріальну відповідальність, може запроваджуватися колективна (бригадна) матеріальна відповідальність». Договір про колективну (бригадну) матеріальну відповідальність з продавцями магазину укладено не було. Крім того, позивачем до суду взагалі не надано відповідних доказів про те, кому саме заподіяно шкоду, хто є власником магазину, або ким він взятий в оренду, хто саме здійснює діяльність у вказаному магазині. Будь-яка документація щодо фіксування кількості, найменування товару, що передавалися по зміні від одного продавця іншому у торгівельному комплексі не велася, а відтак і неможливо стверджувати, що нестача сталася з вини відповідачів. Положенням про інвентаризацію активів та зобовязань, затвердженого наказом Міністерства фінансів України № 897 від 02.09.2014, передбачено обовязкове проведення інвентаризації при зміні матеріально відповідальної особи. Позивач вказувала, що вперше інвентаризацію у торгівельному комплексі «Імперія», без оформлення її результатів, проведено 05.12.2016 та в послідуючому, 10.01.2017, згідно з наказом № 2, інвентаризація проводилася особисто позивачем за участі відповідачів, під час якої виявлено недостачу на суму 11750,89 грн., про що складено акт від 11.01.2017 № 01. Натомість, як встановлено судом та не заперечувалося позивачем, відповідачі прийняті на стажування до вказаного торгівельного комплексу 05.11.2016 та 17.11.2016, згідно з наказом № 3, - на посаду продавця-касира. При цьому, інвентаризація в день їх прийняття на роботу на дану посаду не проводилась, акт прийому-передачі матеріальних цінностей з відповідачами не складався, а тому факт укладення з останніми договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність продавця від 18.11.2016, сам по собі не свідчить про несення відповідачами такої відповідальності. Також, слід зазначити, що до інвентаризації магазину 10.01.2017 незалежний оцінювач не залучався, протокол за результатами проведеної інвентаризації (ревізії) не складався, хоча саме протокол є документом, в якому мають бути зафіксовані результати проведеної інвентаризації. Тому, досліджений у судовому засіданні акт про контрольну перевірку правильності проведення інвентаризації від 11.01.2017, на думку суду, не може слугувати належним доказом нестачі товарів. Позивачем не надано доказів про те, недостача яких саме матеріальних цінностей виникла або їх розтрата чи незбереження. Даючи юридичну оцінку поясненням відповідачів від 11.01.2017, наданих кожною з них окремо на ФОП [PERSON], суд вважає, що з їх змісту неможливо встановити, коли, який саме товар та звідки, було ними взято. У поясненні [PERSON] вказано, що нею взято товар на суму 2039,95 грн, а у [PERSON], - 1159,60 грн., в рахунок заробітної плати за грудень місяць, яку вони не отримали, що підтверджується відсутністю їх підписів у відомості про виплату грошей № 12 (том№1, а.с.42). У той же час, позивач просить стягнути з кожної з відповідачів по 6415,63 грн. матеріальної шкоди спричиненої недостачею. Зважаючи на викладене, ці пояснення відповідачів не можуть бути належним доказом спричинення саме ними матеріальної шкоди ФОП [PERSON] Посилання відповідача на звіт спеціаліста ТОВ аудиторська фірма «Респект-ЛЛ», суд вважає необґрунтованим, оскільки відповідно до змісту зазначеного звіту, в ньому зафіксовано лише суму, на яку виявлено нестачу у торгівельному комплексі «Імперія», однак ніяким чином не зазначається та не доведено, що нестача сталася з вини відповідачів. Відповідно до ст. 138 КЗпП України, обов'язок доказування наявності умов для притягнення працівника до матеріальної відповідальності покладається на власника або уповноважений ним орган. Відсутність підстави чи хоча б однієї з умов матеріальної відповідальності виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, позивачем не доведено у судовому засіданні, що недостача на суму 12831,26 грн, що виявлена за результатами проведення ревізії у торгівельному комплексі «Імперія» спричинена саме діями відповідачів [PERSON] та [PERSON], відтак позовні вимоги до задоволення не підлягають. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови в задоволені позовних вимог, судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed