Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів з відповідача на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) до досягнення дитиною повноліття. В позові зазначає, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі, який на даний час розірвано рішенням суду, від подружнього життя мають сина [PERSON] , [INFO] , який на даний час проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні. В зв`язку із ухиленням відповідача від обов`язку утримувати дитину, позивач вимушена звернутися до суду із зазначеним позовом. Ухвалою від 25.11.2019 відкрито спрощене позовне провадження у справі та призначено судове засідання без виклику сторін. Судом сторонам було направлено копії ухвали про відкриття провадження у справі, а відповідачу також надіслано і копію позову з додатком. Враховуючи, що зареєстроване місце проживання відповідача суду невідомо (а.с.11), з метою належного повідомлення останнього про відкриття провадження у вказаній справі 25.11.2019 на офіційному веб-сайті судової влади України розміщено повідомлення відповідачу про наявність в провадженні суду вказаної цивільної справи із пропозицією направити до суду свій відзив на позов. Відповідач відзив на позовну заяву у встановлений строк не надав, клопотань про розгляд справи у загальному позовному провадженні чи про розгляд справи за участю сторін від учасників справи не надходило. Від позивача надійшла заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить суд їх задовольнити. Відповідно до ч. 5\~ст. 279 ЦПК України,\~суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше і, з урахуванням ч. 2\~ст. 247 ЦПК України,\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до\~ст. 7 ч. 13 ЦПК України,\~розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Розглянувши наявні у справі документи і матеріали, суд встановив наступне. Сторони у справі перебували у зареєстрованому шлюбі з 14.10.2006, який Рішенням Радомишльського районного суду Житомирської області від 21.10.2010 у цивільній справі № 2-790/2010 розірвано. Рішення набрало законної сили 01.11.2010 (а.с.5). Від даного шлюбу у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією Свідоцтва про народження від 26.04.2007 серії [NUMBER] (а.с.4). З Довідки від 04.11.2019 № 858, виданої ПП «ЖИТЛОРЕМСЕРВІС-9» вбачається, що [PERSON] проживає разом із матір`ю (позивачем по справі) за адресою: [ADDRESS] (а.с.8). Відповідно до ст. 51 Конституції України, ст.\~180\~Сімейного кодексу\~України (далі СК України), батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до\~статті 8 Закону України «Про охорону дитинства»,\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 встановлює принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, яка має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, вони зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180 СК України). Дитина у будь-якому випадку повинна бути захищена та отримувати належне утримання від батьків, що гарантовано як нормами\~СК України, так і ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, згідно з якою держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Способи виконання обов`язку утримувати своїх неповнолітніх дітей визначені в ст. 181\~СК України, за змістом ч. 3 якої\~ кошти\~на утримання\~дитини (аліменти)\~присуджуються у\~частці від\~доходу її\~матері,\~батька або\~у твердій\~грошовій сумі\~за вибором\~того з\~батьків або\~інших законних\~представників дитини,\~разом з\~яким проживає\~дитина, з урахуванням обставин, зазначених у ст. 182\~СК України. Відповідно до\~ст. 182 СК України,\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Відповідно до ч. 1\~ст. 13 ЦПК України,\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі поданих учасниками справи доказів. За змістом\~ст. 141 СК України,\~батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, в тому числі і щодо її утримання. Враховуючи, що дитина проживає спільно з матір`ю, яка нею опікується постійно, і об`єктивно несе більші витрати на її утримання та враховуючи наведені вище обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що розмір аліментів, який необхідно стягнути з відповідача на користь позивача на утримання дитини належить визначити в заявленому позивачем розмірі щомісячно, починаючи з часу пред`явлення позовної заяви до суду, відповідно до\~ст. 191 СК України, до досягнення дитиною повноліття, у відповідності до\~ст. 180 СК України. При постановленні рішення про стягнення аліментів суд також враховує, що позивач та відповідач в даному випадку не позбавлені права в разі зміни матеріального чи сімейного стану звернутися до суду з позовом про зміну розміру аліментів в порядку ст. 192\~СК України. Згідно п. 1 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України,\~суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного та відповідно до ст.ст.\~180-183,\~191 СК України,

Outcome: approved