Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-18 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача, який в ході судового розгляду справи уточнила, та остаточно просила визнати недійсними державний акт на право приватної власності на землю серії 1-ЛВ № 077337, виданий 20.10.1998р. [PERSON], на земельну ділянку на [ADDRESS] у м. Львові площею 0,0340 га для обслуговування житлового будинку, та державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЗ № 308571, виданий 28.08.2009р. відповідачу [PERSON], на земельну ділянку на [ADDRESS] у м. Львові площею 0,0340 га для обслуговування житлового будинку. Позов мотивує тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] у м. Львові на підставі договору дарування від 18.11.2004р. № 3107, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] Із її помешкання наявні два виходи: основний - на [ADDRESS] у м. Львові, та допоміжний - на [ADDRESS] у м. Львові. На земельній ділянці з виходом на [ADDRESS] у м. Львові багато років знаходилась її батьків господарська споруда (сарай), а вони мали можливість вільно користуватись зазначеною частиною земельної ділянки. Однак незадовго до пред'явлення позову відповідач почала проводити будівельні роботи із огородження земельної ділянки, включаючи частину, що знаходилась у її фактичному користуванні, чим повністю закриває вихід із її квартири на [ADDRESS] у м. Львові. Як було нею з'ясовано, відповідач набула права власності на спірну земельну ділянку на підставі оспорюваних державних актів на землю. Оскільки такі порушують її права, при їх видачі із нею не були узгоджені межі земельної ділянки відповідача, то такі повинні бути визнані недійсними у судовому порядку. Крім того, такі були видані з порушенням норм земельного законодавства, а саме всупереч вимогам ст. 17 ЗК України (в ред. 1990р.) відповідачу у власність була передана земельна ділянка площею 340 кв.м., а не 315 кв.м., які були закріплені за будинком відповідача згідно даних технічної інвентаризації. Крім того, всупереч ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яка передбачає, що питання регулювання земельних відносин вирішується виключно на пленарних засіданнях місцевих рад, первинний державний акт на право власності на землю був виданий [PERSON] Департаментом землеустрою і планування забудови міста ЛМР на підставі незаконного Наказу від 30.03.1998р. № 164, який затверджено рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 24.04.1998р. № 258. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав із аналогічних викладеним у позовній заяві підстав, додатково пояснивши, що підстав для застосування позовної давності до спірних правовідносин немає, оскільки про набуття відповідачем у власність спірної земельної ділянки позивач дізнався із листа Личаківської районної адміністрації ЛМР від 16.08.2010р. № 11/Д-1166. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечив, пояснивши, що спірна земельна ділянка була передана у власність її батькові [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії 1-ЛВ № 077337 від 20.10.1998р. При його видачі були встановлені та погоджені межі із всіма власниками та користувачами суміжних земельних ділянок. Оскільки позивач не є ні власником, ні користувачем суміжної земельної ділянки, а тому межі земельної ділянки, переданої її батьку, для обслуговування житлового будинку на [ADDRESS] у м. Львові, не повинні були погоджуватись із останньою. Відповідач набула права власності на спірну земельну ділянку після смерті батька [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.07.2008р. № 2-1438, посвідченого нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] Жодних доказів порушення прав позивача оспорюваними державними актами на землю суду не представлено. Як вбачається із складеного ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» технічного паспорту на квартиру позивача, викопіювання з поверхового плану будинку [ADDRESS] у м. Львові, власником квартири № 2 у якому є позивач, а також схематичного плану присадибної ділянки за вказаною адресою, у таких відсутні відомості про наявність встановленого у передбаченому законом порядку виходу з будинку [ADDRESS] у м. Львові з боку [ADDRESS] у м. Львові. Крім того, жодної земельної ділянки за будинком [ADDRESS] у м. Львові для проходу з боку [ADDRESS] у м. Львові ніколи не закріплювалось. У зв'язку з цим, з підстав передбачених ст. 3 ЦПК України, оскільки жодних прав позивача у зв'язку з видачею оспорюваних державних актів на землю не було порушено, позов задоволенню не підлягає. Крім того, вказав, що позивачем пропущено трирічний строк позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові, на чому він наполягає. Інші особи, які беруть участь у справі, в судове засідання в черговий раз не з'явилися із невідомих причин, пояснень на предмет спору не надавали. З врахуванням наявних у справі доказів суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити із наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] у м. Львові на підставі договору дарування від 18.11.2004р. № 3107, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON] Відповідач є власником житлового будинку на [ADDRESS] у м. Львові на підставі свідоцтва про право на спадщину від 21.07.2008р. та земельної ділянки для обслуговування вказаного будинку площею 0,0340 га на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії 1-ЛВ № 077337 від 20.10.1998р., який був виданий останній після смерті батька [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.07.2008р. № 2-1438, посвідченого нотаріусом Четвертої Львівської державної нотаріальної контори [PERSON] Батьку відповідача [PERSON] вказана земельна ділянка належала згідно з державним актом на право приватної власності на землю серії 1-ЛВ № 077337 від 20.10.1998р., який був виданий Департаментом землеустрою і планування забудови міста на підставі Наказу від 30.03.1998р. № 164, який було затверджено рішенням Виконавчого комітету Львівської міської ради від 24.04.1998р. № 258. Про існування оспорюваних державних актів на право власності на землю позивач, як вбачається із пояснень представника позивача, які у встановленому порядку не спростовані, дізналася із листа Личаківської районної адміністрації ЛМР від 16.08.2010р. № 11/Д-1166, а тому строк позовної давності не пропустила. Законність Наказу Департаменту землеустрою і планування забудови міста від 30.03.1998р. № 164 та Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 24.04.1998р. № 258 позивач оспорює в порядку адміністративного судочинства. Станом на час розгляду справи судом такі є чинними та у встановленому порядку не скасовані. Позивачу роз'яснювалось право оспорювати вказані правові акти індивідуальної дії в межах розгляду цієї справи, оскільки такі стосуються безпосередньо вирішення конкретного спору між сторонами про право власності (користування) спірною земельною ділянкою, однак позивач ним не скористався. При цьому, як вбачається із позовної заяви та уточнень до неї, підставою позову позивач зазначає саме незаконність Наказу від 30.03.1998р. № 164 та Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради від 24.04.1998р. № 258, яким затверджено вказаний наказ, оскільки такі прийняті всупереч ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», яка передбачає, що питання регулювання земельних відносин вирішується виключно на пленарних засіданнях місцевих рад. А тому суд вважає за необхідне оцінити обґрунтованість його доводів у цій частині позову. Як встановлено судом, у період виникнення спірних правовідносин земельні відносини у м. Львові були врегульовані відповідно до рішення Львівської міської ради від 01.03.1996р. № 94 «Про розмежування повноважень між виконавчими комітетом, головою виконкому, департаментами і районними адміністраціями», згідно з п. 6.1 якого визначено, що до повноважень Департаменту землеустрою і планування забудови міста ЛМР віднесено вирішення питання передачі громадянам у приватну власність раніше наданих земельних ділянок згідно норм Земельного кодексу України, що затверджується рішенням міськвиконкому чи ради (вирішення вказаного питання делегувалось Виконавчому комітету ЛМР за рішеннями Львівської міської ради - Ухвала ЛМР від 11.09.1992р. «Про делегування повноважень з питань землекористування виконкому Львівської міської ради народних депутатів», Ухвала ЛМР від 29.09.1994р. «Про делегування повноважень з питань землекористування виконавчому комітету Львівської міської ради народних депутатів»). Таким чином, оскільки питання регулювання земельних відносин у м. Львові відповідним чином було визначено за рішеннями Львівською міською радою, й під час видачі первинного державного акту на право власності на землю на ім'я [PERSON] орган місцевого самоврядування діяв відповідно до вказаного порядку, а тому немає підстав для визнання його у судовому порядку недійсним із зазначених у позовній заяві. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Для захисту державних чи суспільних інтересів до суду можуть звертатися лише органи й особи, визначені у законі. Порушення жодних прав чи інтересів безпосередньо позивача у зв'язку з видачею оспорюваних державних актів на право власності на землю судом не встановлено. Так, в обґрунтування порушених прав позивача в позовній заяві зазначається, що при видачі оспорюваних державних актів на право власності на землю із позивачем не були узгоджені межі земельної ділянки відповідача. Як вбачається із технічної документації на виготовлення оспорюваних державних актів на право власності на земельну ділянку на [ADDRESS] у м. Львові під час їх видачі були погоджені межі спірної земельної ділянки із суміжними землекористувачами, що стверджується актом встановлення і узгодження меж земельної ділянки громадянина від 07.04.1998р. Оскільки позивач (її попередники у спірних правовідносинах) не були ні власниками, ні користувачами суміжної земельної ділянки, а тому межі земельної ділянки, переданої батьку позивача для обслуговування житлового будинку на [ADDRESS] у м. Львові, не повинні були погоджуватись із останніми. Як вбачається зі складеного ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» схематичного плану присадибної ділянки будинку [ADDRESS] у м. Львові, площа земельної ділянки, що рахувалась за вказаним будинком з 1971р. становила 432 кв.м., з яких 113 кв.м. є прибудинковою територією, жодної земельної ділянки за будинком [ADDRESS] у м. Львові для проходу з боку [ADDRESS] у м. Львові не було закріплено. Жодних документальних доказів протилежного, які б надавали позивачу (чи її попередникам у спірних правовідносинах) право користування частиною земельної ділянки, яку було передано у власність батька відповідача, суду не представлено. У зв'язку з цим, з підстав передбачених ст. 3 ЦПК України, оскільки жодних прав позивача у зв'язку з видачею оспорюваних державних актів на землю не було порушено, позов задоволенню не підлягає. При цьому обставина щодо неможливості виходу з будинку [ADDRESS] через допоміжний вихід на [ADDRESS] у м. Львові правового значення в даному випадку не має, оскільки не впливає на обсяг речових прав позивача щодо спірної земельної ділянки. Крім того, багатоквартирний будинок, у якому знаходиться квартира позивача, обладнаний основним виходом саме з боку [ADDRESS] у м. Львові. Виходячи із вищенаведеного та

Outcome: dismissed