Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Подільського управління капітального будівництва Міністерства Оборони України про стягнення вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за весь період затримки розрахунку та моральної шкоди, мотивуючи позовні вимоги тим, що наказом ТВО начальника Подільського УКБ МО України від 13.04.2017 року №10 [PERSON] була звільнена з роботи з 14.04.2017 року, у зв`язку із скороченням штату. В цей же день позивачем на ім`я начальника було подано заяву з проханням виплатити їй грошові кошти згідно кінцевого розрахунку в сумі 10587,83 грн. Проте, остаточний розрахунок із позивачем не проведено. [PERSON] неодноразово зверталась до відповідача з проханням виплатити їй зароблені кошти, однак жоних відповідей не отримувала. В зв`язку з цим, позивачу також була завдана моральна шкода, яку остання оцінює в розмірі 5000,00 грн. Порушення прав [PERSON] затримкою розрахунку при звільненні призвело до душевних страждань, остання певний час була позбавлена доходу, що змусило її прикладати додаткові зусилля для відновлення своїх порушених прав. В зв`язку з викладеним, [PERSON] звернулася до суду з цим позовом та просила: -стягнути з відповідача на її користь нараховану вихідну допомогу при звільненні згідно розрахунку від 13.04.2017 року в розмірі 10587,83 грн.; -стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за весь період затримки розрахунку, починаючи з 13.04.2017 року по день ухвалення судового рішення; -стягнути з відповідача на її користь моральну шкоду в розмірі 5000,00 грн. На виконання ухвали суду, 04.01.2021 року позивачем було подано суду заяву, в якій зазначено, що середньомісячна заробітна плата дорівнює середньомісячній вихідній допомозі, а саме 4522,87 грн. Внаслідок неправомірних дій відповідача щодо не виплати їй коштів в сумі 10587,83 грн., вона захворіла та потрапила до лікарні, де було виявлено інсульт. На належне лікування коштів у [PERSON] не було, що призвело до різних ускладнень. В судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити з підстав викладених у позові. Не заперечили щодо ухвалення у справі заочного рішення. Також просили не приймати до уваги відзив, оскільки строк подачі пропущений. Представник відповідача Подільського управління капітального будівництва Міністерства Оборони України в судове засідання не з`явився, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. Від представника відповідача неодноразово (в період з березня по липень 2021 року) надходили на адресу суду заяви з проханнями про відкладення розгляду справи, проте доказу які б підтверджували поважність причин неявки, суду не надано. Разом з тим, суд не приймає до уваги надісланий представником відповідача відзив, оскільки він поданий з грубим порушенням строків для його подачі та без зазначення причин їх порушення. Частинами 7,8\~ст.\~178\~ЦПК України\~визначено,\~що відзив\~подається в\~строк,\~встановлений судом,\~який не\~може бути\~меншим п`ятнадцяти\~днів з\~дня вручення\~ухвали про\~відкриття провадження\~у справі.\~Суд має\~встановити такий\~строк подання\~відзиву,\~який дозволить\~відповідачу підготувати\~його та\~відповідні докази,\~а іншим\~учасникам справи\~-\~отримати відзив\~не пізніше\~першого підготовчого\~засідання у\~справі. У разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки відповідач, належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не з`явився у судове засідання, про причини неявки не повідомив, не подав відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, заслухавши пояснення позивача та її представника, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Із записів у трудовій книжці позивача вбачається, що вона з 31.10.2014 року була зарахована на посаду бухгалтера-економіста у Подільське управління\~капітального будівництва\~Міністерства Оборони\~Українита була звільнена з роботи 14.04.2017 року, у зв`язку із скороченням штату працівників (п. 1 ст. 40 КЗпП України) (а.с. 7-8). Слід відзначити, що в наказі №10 від 13.04.2017 року «Про звільнення у зв`язку із скороченням штату» зазначено, що остаточний повний розрахунок із [PERSON] провести в терміни відповідно до поданої нею заяви (а.с. 11). Зі змістом цього наказу позивач була ознайомлена в цей же день. Відповідно до заяви позивача від 06.08.2015 року, адресованій ТВО начальнику ПУКБ Лукіянчуку С.М., [PERSON] просила дозволу, щоб її заробітню плату починаючи з 01.07.2015 року видавали готівкою по видатковому касовому ордеру (а.с. 9). З розрахунку\~нарахування вихідної\~допомоги при\~звільненні [PERSON] (та\~коригування інших\~виплат при\~звільненні),\~підписаногоТВО начальника Подільського УКБ МО України Лукіянчуком С.М., судом встановлено, що середня заробітна плата для розрахунку позивача становила 218,85 грн. Сума нарахованої середньомісячної допомоги 4522,87 грн. Також зазначено, що остаточна сума заборгованості становить 10587,83 грн. (а.с. 12). 13.04.2017 року [PERSON] звернулася до ТВО начальника ПУКБ Лукіянчука С.М. з письмовим проханням про надання дозволу виплатити їй, згідно кінцевого розрахунку гроші в сумі 10587,83 грн. готівкою до 01.05.2017 року, про що було подано заяву від 06.08.2015 року (а.с. 10). Суд звертає увагу на те, що 01.07.2020 року позивач в черговий раз зверталася до відповідача із письмовою заявою про виплату вихідної допомоги (а.с. 13). Частиною 1 ст. 47 КЗпП України визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до\~ч.1\~ст.\~116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 44 КЗпП України визначено, що при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Згідно з п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Як вбачається\~з розрахунку\~нарахування вихідної\~допомоги,\~наданого відповідачем,\~розмір вихідної допомоги становить 10587,83 грн. Вказана сума позивачем не заперечується, тому підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно із\~ч.1\~ст.\~117 КЗпП\~України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Конституційний Суд\~України в\~своєму рішенні\~від 22.02.2012\~року №4-рп/2012\~щодо офіційного\~тлумачення положень\~статті 233 КЗпП\~України у\~взаємозв`язку з\~положеннями статтей\~117,\~237-1\~цього Кодексу\~роз`яснив,\~що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний\~виплатити працівникові\~при звільненні\~всі суми,\~що належать\~йому від\~підприємства,\~установи,\~організації,\~у строки,\~зазначені в\~статті 116\~Кодексу,\~а саме\~в день\~звільнення або\~не пізніше\~наступного дня\~після пред`явлення\~звільненим працівником\~вимоги про\~розрахунок.\~Непроведення з\~вини власника\~або уповноваженого\~ним органу\~розрахунку з\~працівником у\~зазначені строки\~є підставою\~для відповідальності,\~передбаченої статтею\~117\~Кодексу,\~тобто виплати\~працівникові його\~середнього заробітку\~за весь\~час затримки\~по день\~фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Також,\~постановою Верховного\~Суду України\~у справі\~№6-2807цс16\~від 01.03.2017\~року роз`яснено,\~що при\~обчисленні розміру\~середнього заробітку\~за весь\~час затримки\~по день\~фактичного розрахунку\~слід використовувати\~формулу,\~за якою\~обрахуванню підлягає\~період затримки\~за робочі\~дні виходячи\~із середньоденного\~заробітку,\~обчисленого відповідно\~до положень\~Порядку. Механізм здійснення відповідного розрахунку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. При обчисленні розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обрахуванню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку, якщо іншого непередбачено чинним законодавством. Пунктами 20, 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», зокрема, передбачено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі не проведення розрахунку у зв`язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. Звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП України (якщо така вимога раніше не пред`являлась). Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача (постанова ВС від 01.04.2020 у справі №359/1022/18). З матеріалів справи вбачається, що позивач 13.04.2017 року (а.с. 10) пред`явила вимогу про розрахунок з нею. Тобто саме з цієї дати слід розпочинати обрахування часу затримки розрахунку. У п.2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту Порядок № 100) зазначено, що середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до п.5 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі по тексту Порядок № 100) нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з п.8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Оскільки [PERSON] звільнена у квітні 2017 року, то при обчисленні середньої заробітної плати у розрахунок слід включати виплати за лютий та березень 2017 року. Сума, яка підлягає стягненню як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.04.2017 по 13.07.2021 становить 230666,37 грн (4522,87 грн х 51 місяць). Отже,\~проаналізувавши матеріали\~справи,\~судом встановлено,\~що відповідачем\~не виконано\~вимоги чинного\~законодавства та\~не проведено\~із позивачем\~розрахунку в\~день звільнення.\~Станом на\~день слухання\~справи в\~суді виплата\~середнього заробітку\~за весь\~період затримки\~розрахунку відповідачем\~не проведена,\~тому [PERSON] \~має \~законне право\~на виплату\~їй середнього\~заробітку за\~весь період\~затримки розрахунку,\~а саме\~з 13.04.2017\~року подень постановлення рішення 13.07.2021 року, що становить 230666,37 грн. Разом з\~тим,\~суд звертає\~увагу,\~що згідно\~із ч.2\~ст.\~233\~КЗпП України, у\~разі порушення\~законодавства про\~оплату праці\~працівник має\~право звернутися\~до суду\~з позовом\~про стягнення\~належної йому\~заробітної плати\~без обмеження\~будь-яким\~строком.\~Таким чином, в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Щодо стягнення моральної шкоди, то суд зазначає, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Суд враховує, що захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права, так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). КЗпП України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди у разі порушення трудових прав працівників, а стаття 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин справи. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових прав, а має самостійне юридичне значення. В судовому\~засіданні установлено\~порушення прав\~позивача затримкою\~розрахунку при\~звільненні.\~Така затримка\~призвела до\~душевних страждань,\~особа певний\~час була\~позбавлена доходу,\~що змусило\~її прикладати\~додаткові зусилля\~для відновлення\~своїх порушених\~прав, тому суд дійшов висновку, що вимога про відшкодування моральної шкоди підлягає задоволенню. Разом з тим, визначаючись щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд, виходячи із встановлених обставин з урахуванням характеру порушення її прав, глибини та тривалості моральних страждань та зусиль, вжитих для відновлення прав, дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача 5000,00 грн в рахунок відшкодування моральної шкоди. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд виходить із засад розумності та справедливості. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Подільського управління капітального будівництва Міністерства Оборони України про стягнення вихідної допомоги при звільненні, середнього заробітку за весь період затримки розрахунку та моральної шкоди знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1681,60 грн., тому відповідно до ст. 141 ЦПК України, сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Оскільки позивач лише частково оплатила вимогу про середній заробіток за весь період затримки розрахунку в сумі 840,80 грн., то згідно зі ст. 141 ЦПК України, різницю несплаченого судового збору слід стягнути з відповідача в дохід держави в розмірі 1465,86грн. (2306,66 грн. 840,80 грн. = 1465,86 грн.). На підставі викладеного та

Outcome: approved