Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

Позивачі 14.10.2013 року звернулися до суду з позовом до [PERSON] про розділ земельної ділянки та житлового будинку, посилаючись на те, що на підставі договору дарування ВВЕ № 006825 сторони є співвласниками в рівних частках земельної ділянки загальною площею 0,0491 га, що розташована на території Приморської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області в [ADDRESS]. У зв'язку із тим, що частина кожного із співвласників не виділена в натурі та відсутні межі земельної ділянки, а відповідач ухиляється від реєстрації своєї частки земельної ділянки в державному реєстрі речових прав, позивачі уточнивши свої позовні вимоги, остаточно просять суд: поділити земельну ділянку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] цільового призначення - для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд, виділивши [PERSON] із земельної ділянки, загальною площею 0,0491 га - 1/3 частину земельної ділянки, [PERSON] із земельної ділянки, загальною площею 0,0491 га - 1/3 частину земельної ділянки, [PERSON] із земельної ділянки, загальною площею 0,0491 га - 1/3 частину земельної ділянки, а також визнати за [PERSON] та [PERSON] право власності на 1/3 частину земельної ділянки кожній окремо. Позивачі в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити, з підстав наведених в позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечувала. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши подану позовну заяву, надавши оцінку зібраним доказам, вража за необхідне позовні вимоги задовольнити виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, а також ці обставини не спростовуються учасниками процесу, що у відповідності до договору дарування земельної ділянки від 19.05.2004 року, [PERSON] подарувала, а [PERSON], [PERSON] та [PERSON] прийняли в дар в рівних частках земельну ділянку, площею 0,0491 га, розташовану на території Приморської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області, [ADDRESS], надану для будівництва і обслуговування жилого будинку господарських будівель і споруд (а.с.89). На підставі вищевказаного договору, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстрували своє право власності по 1/3 частині, що підтверджується відповідними витягами з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.76,88). Позивачі стверджують, що частина кожного із співвласників не виділена в натурі та відсутні межі земельної ділянки, а відповідач ухиляється від реєстрації своєї частки земельної ділянки в державному реєстрі речових прав. З метою визначення можливості поділу та виділення в натурі частки земельної ділянки [ADDRESS], позивачі звернулися до суду з клопотанням про призначення судової будівельно-технічної експертизи, яке ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 18.03.2014 року було задоволено.Розгляд справи зупинено на час проведення експертизи. 31.07.2014 року до суду надійшли матеріали цивільної справи № 495/8163/13-ц із висновком № 17/04 судової земельно-технічної експертизи, у відповідності до якого експертом надано 2 можливих варіанта поділу та порядку користування земельною ділянкою. За положеннями ст. ст. 21, 24, 41 Конституції України, ст. ст. 319, 358 ЦК України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Правовий режим спільної часткової власності визначається гл. 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування і розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники мають рівні права. Згідно ст. 87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає при придбанні у власність земельної ділянки двома чи більше особами за цивільно-правовими угодами. У ч. 4 ст. 88 ЗК України зазначено, що учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Відповідно до ст. 370 ЦК України співвласники мають право на виділ в натурі частки із майна, що є спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно роз'яснення, викладеного у пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, тому відповідно до ст. 88 ЗК слід брати до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Враховуючи вищевикладене, а також те, що 11 - варіант судово-технічної будівельної експертизи, пропонувався з урахуванням фактичного користування, яке склалося між співвласниками земельної ділянки, суд вважає, що саме такий порядок найбільш враховує баланс інтересів кожного з співвласників, при цьому, суд вважає, що вказаний варіант експертизи відповідає часткам співвласників, враховує розташування господарських будівель кожного співвласника. Таким чином, враховуючи клопотання позивачів про з'єднання своїх часток по земельної ділянки, суд приходить до висновку про виділ земельної ділянки відповідно до 2 варіанта судово-технічної будівельної експертизи №17/04 від 10 травня 2014 року з урахуванням фактичного користування. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилалися учасники процесу як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку що позовні вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved