Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-06 00:00:00

Позивач звернулася з вказаним позовом до відповідача, який згодом уточнила, в обґрунтування якого зазначила, що [PERSON] на праві власності належала квартира [ADDRESS]. Згідно будинкової книги 04.02.2008 року в даній квартирі були зареєсровані на проживання власник [PERSON] та її син відповідач по справі [PERSON] На підставі договору купівлі-продажу від 29.09.2017 року № НМ 778147, посвідченого приватним нотаріусом [PERSON], позивач стала власником квартири [ADDRESS]. При вирішенні питання відчуження квартири [PERSON] за її заявою, була знята з реєстрації місця проживання в даній квартирі. Її син в квартирі не проживає, однак в добровільному порядку не знімається з реєстрації, не зважаючи на те, що відповідно до умов договору купівлі-продажу він зобов'язувався до 10.09.2017 року знятись з реєстрації місця проживання відчужуваної квартири. Внаслідок цього позивачу чиняться перешкоди у здійсненні права власності. На підставі цього просила суд позбавити [PERSON] права користування житловим приміщеням квартирою № 2 по вул. Міхновського, 16 в м. Івано-Франківськ та зняти його з реєстрації за данною адресою. Позивач в судове засідання не з'явилась, від представника позивача суду надано заяву, за змістом якої підтримує уточнені позовні вимоги та просить розглянути справу за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, подав заяву, за змістом якої позовні вимоги визнав, просив справу слухати у його відсутності. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Івано-Франківського міського відділу Управління Державної міграційної служби України в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином. Причину неявки суду не повідомлено. Розглянувши матеріали справи суд вважає за необхідне позовні вимоги [PERSON] задовольнити. Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Ч. 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Судом встановлено, що власником квартири [ADDRESS] є позивач [PERSON], що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 29.08.2017р., посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за № 1750 (а.с.4-5). Згідно п.8 договору купівлі-продажу квартири Продавець заявляє,що в квартирі зареєстрований [PERSON], який зобов»язується знятися з реєстрації місця проживання з відчужуваної квартири до 10.09.2017 року. Однак, у вказаній вище квартирі зареєстрований на проживання відповідач [PERSON], [INFO], що підтверджується будинковою книгою (а.с.7-9). Відповідно до ст. 391 ЦК України, п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року із змінами «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового Кодексу України» власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.1 ст.156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до висновків, що містяться в ухвалах у справах: № 6-10723св08, № 6-2778св08, № 6-55662св10, право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Виникнення права членів сім'ї власника будинку на користування будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а, отже, припинення права власності на будинок припиняє право членів його сім'ї на користування цим будинком. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обовязків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника. За змістом ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року № 1382-4 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2)позбавлення права користування житловим приміщенням; 3)визнання особи безвісно відсутньою; 4)оголошення фізичної особи померлою. Отже даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, і положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Тобто, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм житловим приміщенням, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши одночасно одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення ; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. З огляду на це вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Верховним Судом України у постанові від 16.01.2012 року у справі №6-57цс11 вказано, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК України). Таким чином, аналізуючи норми даних статей, суд вбачає, що прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням вже є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації, а тому додатково зобовязувати уповноважений на це орган знімати особу з реєстрації не має потреби. З даною вимогою сторона вправі звертатись до суду в разі відмови в знятті з реєстраційного обліку особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Судом встановлено, що реєстрація [PERSON] за адресою: [ADDRESS], яке на даний час належить позивачу, створює перешкоди у здійсненні нею права власності та вільного користування і розпорядження вказаним домоволодінням, а тому його слід поновити та визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловою На підставі викладеного,

Outcome: partial