Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, який підтримала у заяві про розгляд справи без її участі, та вимоги мотивує тим, що їй - [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить квартира [ADDRESS]. Згідно довідки про склад сім'ї, виданої Управлінням «ЦНАП у м. Суми» СМР від 03.09.2018 року, в даній квартирі, крім інший осіб, зареєстрований [PERSON], [INFO], який фактично за вказаною адресою не проживає та ніколи не проживав, не здійснює оплати за комунальні послуги, в утриманні житла участі не бере та особистих речей в квартирі не має. Крім того, з 2014 року [PERSON] виїхав на постійне місце проживання за кордон. Реєстрація місця проживання відповідача у квартирі створює незручності у вигляді збільшеної плати комунальних платежів. Тому позивач просить суд визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS]. Ухвалою суду від 11.12.2018 року відкрито спрощене позовне провадження у вказаній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій зазначив про визнання позовних вимог та відсутність заперечень проти їх задоволення. Суд, вивчивши матеріали справи та додані до неї документи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], на праві приватної спільної сумісної власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло серія [NUMBER] від 18.04.2003 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №902400 від 02.07.2003 року (а.с.5-6). З Довідки про склад сім'ї, зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданої Управлінням «Центр надання адміністративних послуг у м. Суми» Сумської міської ради від 03.09.2018 року вбачається, що в квартирі за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.9). Між сторонами виникли цивільно-правові відносини, що регулюються Цивільним законодавством про право власності Відповідно до положень ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до положень ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 року, суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. В позовній заяві [PERSON] стверджує, що [PERSON] фактично не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS], та ніколи не проживав у зазначеному житловому приміщенні, участі в оплаті комунальних послуг останній не приймає. Крім того, з 2014 року він виїхав на постійне місце проживання за кордон. Реєстрація [PERSON] за вищевказаною адресою створює перешкоди у користуванні квартирою, що полягає у збільшеному розмірі плати комунальних платежів. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] надав суду письмову заяву, в якій зазначив про визнання позовних вимог [PERSON] у повному обсязі та відсутність заперечень проти їх задоволення, наслідки визнання позову йому відому та зрозумілі. Відповідно до положень ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин,

Outcome: approved