Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання права власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку. В позові в обгрунтування своїх вимог зазначила, що є спадкоємцем першої черги за законом [PERSON], яка доводилася позивачеві матірю і смерть якої сталася 16 квітня 2013 року. Після смерті матері позивач у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами № 74 по вул. Солідарності в м. Запоріжжі. У видачі свідоцтва про право на спадщину на частку в праві спільної часткової власності на земельну ділянку під спадковим нерухомим майном постановою нотаріуса від 02.07.2016 року позивачу відмовили, оскільки право власності на це майно за спадкодавцем було зареєстроване вже після її смерті. Процедуру оформлення права власності спадкодавець почала в 2010 році, проте свідоцтво про право власності на земельну ділянку було отримано лише 17 квітня 2014 року через зміни, яких зазнав порядок реєстрації речових прав на нерухомість з січня 2013 року, в звязку з чим затверджена в установленому порядку та прийнята до Державного фонду документація з землеустрою, по якій не був зареєстрований правовстановлюючий документ до 1 січня 2013 року, підлягала приведенню у відповідність до вимог законів України «Про державний земельний кадастр», «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень», постанови Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року № 1051 на підставі заяв нового зразка та документації з землеустрою, визначеної змінами у законодавстві. Так як процедуру приватизації земельної ділянки спадкодавець почала за життя, не з її вини право власності за нею зареєстроване за спливом чотирьох років, позивач просить визнати за нею право власності на земельну ділянку під будинком, що належав померлій матері, яка є невідємною частиною садиби. Позивач, належним чином повідомлена про час та місце вирішення справи, до суду не зявилася, надавши письмове звернення, яке містить прохання про задоволення позову, про розгляд справи без її участі, а також згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. З аналогічною заявою, яка містить заперечення проти позову, звернувся представник відповідача. За згаданих обставин суд у відповідності до ст. ст. 158, 169 ЦПК України вважає за можливе вирішення справи у відсутність осіб, які беруть участь у справі. Зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд знаходить позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню, з таких міркувань. Судом встановлено, що позивач є донькою і спадкоємцем першої черги за законом [PERSON], смерть якої сталася 16 квітня 2013 року. Після смерті матері позивач у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами № 74 по вул. Солідарності в м. Запоріжжі (а. с. 5). У видачі свідоцтва про право на спадщину на частку в праві спільної часткової власності на земельну ділянку під спадковим нерухомим майном постановою нотаріуса від 02.07.2016 року позивачу відмовили, оскільки право власності за спадкодавцем було зареєстроване вже після її смерті (а. с. 52). Згідно із 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) , а в силу ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Як зазначено, наданими суду фактичними даними доведено, що позивач є єдиною спадкоємицею померлої 16 квітня 2013 року [PERSON], яка реалізувала своє право на спадщину, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частину житлового будинку. З наданих суду документів випливає, що 13 жовтня 2009 року [PERSON] звернулася до Запорізької міської ради з заявою про оформлення і видачу їй державного акту на право власності на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибну ділянку) площею 245 квадратних метри за адресою: м. Запоріжжя, вул. Солідарності, 74 (а. с. 41). На підставі рішення Запорізької міської ради № 53 від 24.03.2010 року вона отримала дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки (а. с. 12-13). Земельній ділянці 25 грудня 2011 року присвоєний кадастровий номер (а. с. 20). На замовлення [PERSON] державним підприємством «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» складено технічну документацію із землеустрою, яку погоджено управлінням Держкомзему у м. Запоріжжя Запорізької області 10 січня 2012 року (а. с. 21). На підставі рішення Запорізької міської ради № 56 від 27.04.2012 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки, щодо земельної ділянки за адресою: м. Запоріжжя, вул. Солідарності, 74 (а. с. 43-45). 1 жовтня 2012 року [PERSON] звернулася до управління Держкомзему у м. Запоріжжя Запорізької області з заявою про державну реєстрацію земельної ділянки (а. с. 42). 17 квітня 2014 року головним управлінням Держкомзему у Запорізькій області здійснено державну реєстрацію 123/200 частини земельної ділянки за адресою: м. Запоріжжя, вул. Солідарності, 74, площею 0, га, за [PERSON] і видане свідоцтво про право власності на зазначене нерухоме майно (а. с.50, 51). За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями. У разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Вирішуючи позов на користь позивача, суд виходить з того, що спадкодавець, яка набула права власності на частку в праві спільної часткової власності на житло в силу наведених положень законодавства набула і права власності на частку земельної ділянки, розташованої під будинком, тому і позивач, набувши права власності в порядку спадкування на житло, набула і право на земельну ділянку під ним. Згідно із ст. 12 ЦК України якщо законом встановлені правові наслідки недобросовісного або нерозумного здійснення особою свого права, вважається, що поведінка особи є добросовісною та розумною, якщо інше не встановлено судом. З наведеної статті цивільного законодавства випливає, що закон встановлює презумпцію розумності та добросовісності здійснення особою свого права, яка діє до того часу, коли інше буде встановлено судом. Оскільки поведінка позивача в аналізуємій обстановці не визнана судом недобросовісною та нерозумною, вважається, що вона діяла розумно та добросовісно. Межі здійснення цивільних прав встановлені статтею 13 ЦК України, а згідно із ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність особи, тобто здатність мати цивільні права та обовязки, припиняється у момент її смерті. І хоча відповідно до вимог цивільного законодавства право власності на майно, яке підлягає державній реєстрації, виникає з моменту реєстрації, проте закон не містить обмежень щодо визнання права власності в порядку спадкування на майно, право на яке набуте особою-спадкодавцем, але не зареєстроване. На підставі наведених міркувань, з урахуванням встановлених судом обставин про послідовні дії спадкодавця щодо оформлення речового права на земельну ділянку, коло яких було вичерпано спадкодавцем за життя і увінчалося поданням заяви про отримання правовстановлюючого документа на земельну ділянку, але формальне оформлення цього права, тобто його реєстрація, з обєктивних причин сталася поза межами фізичного існування спадкодавця за спливом одного року і семи місяців після подання відповідної заяви, суд вважає за можливе захистити право позивача в обраний нею спосіб.

Outcome: approved