Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом до відповідачів, в якому, з врахуванням заяв від 04.08.2017 про збільшення позовних вимог у частині середнього заробітку за час затримки розрахунку та у частині компенсації втрат частини доходів у зв'язку із порушенням стоків їх виплати, просила стягнути на її користь: - нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з серпня по листопад 2014 року у сумі 22384,58 грн.; - компенсацію за невикористану відпустку у сумі 8487,68 грн.; - компенсацію втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у сумі 19209,38 грн.; - середній заробіток за час прострочення у сумі 177710,80 грн.; - витрати на правову допомогу у розмірі 3000 грн. 04.08.2017 представник позивача подала клопотання про залишення без розгляду позов у частині вимог до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, яке задоволено та постановлено відповідну ухвалу суду про залишення без розгляду у частині вимог позову. Решту позовних вимог представник підтримав повністю з підстав, наведених у ньому та просив задовольнити. В обґрунтування позову позивач зазначила, що вона з 09.10.2013 працювала у відокремленому підрозділі «Шахта «Краснокутська» ДП «Донбасантрацит», яке належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, та обіймала посаду дільничого гірничого нормувальника. 30.04.2015 [PERSON] звільнилась з роботи за власним бажанням, проте всупереч ч. 1 ст. 47 КЗпП України з нею не здійснено остаточного розрахунку при звільнені, а тому заробітна плата та компенсація за невикористану відпустку підлягають стягненню в судовому порядку. Крім того, стягненню з відповідача на її користь підлягає компенсація за невчасно виплачену заробітну плату, оскільки відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Також згідно ч. 1 ст. 117 КЗпП України стягненню підлягає середній заробіток за час прострочення її виплати, а за правилами ст. 88 ЦПК України витрати на правову допомогу. В судове засідання позивач не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за її відсутності. Представники відповідача у судове засідання не з'явилися, про час, місце судового засідання належним чином повідомлялися, незалежно від причин, суд розглядає справу за наявністю у справі доказів у відсутність представника сторони відповідача. Суд, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами шляхом дослідження письмових доказів у матеріалах справи, оцінивши їх у сукупності, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Позивач перебувала з ДП «Донбасантрацит» у трудових відносинах з 09.10.2013, а 30.04.2015 наказом № 112-к її було звільнено з посади дільничого гірничого нормувальника за власним бажанням, з виплатою грошової компенсації за 32 календарних дні невикористаної відпустки. Відповідно до довідки від 28.11.2014 № 5-5/1011 заборгованість по заробітній платі [PERSON] за період з серпня по листопад 2014 року складає 22384,58 грн. [PERSON] зазначає у позовній заяві, що під час звільнення остаточного розрахунку з нею проведено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу. За приписами частини 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з частиною 1 ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений ч. 1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за працівникові при звільненні сум. Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями ст.ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналогічна правова позиція викладена в Постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 29.01.2014 у справі № 6-144цс13, від 22.01.2014 у справі № 6-159цс13 Вiдсутнiсть фiнансово-господарської дiяльностi або коштiв у роботодавця не виключає його вини в невиплатi належних звiльненому працiвниковi коштiв та не звiльняє роботодавця вiд вiдповiдальностi, передбаченої ст. 117 КЗпП України (правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03.07.2013 № 6-64цс13). Відповідно до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України від 25.11.2014 № 841 «Про заходи стабілізації соціально-економічної ситуації у Донецькій та Луганській областях» з 28.11.2014 припинена виробнича та фінансово-господарська діяльність у тому числі ВП «Шахта «Краснокутська» ДП «Донбасантрацит» та безпосередньо ДП «Донбасантрацит». ДП «Донбасантрацит» було засновано на державній власності згідно з наказом Мінпаливенерго України від 07.03.2003 № 119 та належить до сфери управління Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, створено відповідно до Указу Президента України від 09.12.2010 № 1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади». З огляду на те, що ДП «Донбасантрацит» порушило трудові права позивача, а саме право на своєчасне одержання винагороди за працю, передбачене чинним трудовим законодавством України, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по виплаті заробітної плати за період з серпня по листопад 2014 року у сумі 22384,58 грн., компенсації за невикористану відпустку у сумі 8487,68 грн. та застосування ст. 117 КЗпП України, а саме стягнення середнього заробітку за весь час затримки, який згідно розрахунку позивача становить 177710 грн. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Оскільки роботодавцем було порушено встановлені законом строки виплати заробітної плати, то суд приходить до висновку про стягнення також на користь позивача компенсації втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати у сумі 19209,38 грн. Одночасно позивачем заявлялась вимога про стягнення на її користь витрат на правову допомогу, на підтвердження яких надала договір про надання правової допомоги від 23.10.2015 № 13, укладений з адвокатом Чертковою О.М., витяг з Єдиного реєстру адвокатів України, ордер № 005109 та квитанцію до прибуткового касового ордера від 23.10.2015 № 13 на суму 3000 грн. Так, відповідно до ч. 1 ст. 79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. У частині 1 ст. 88 ЦПК України зазначено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У пп. 47, 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» №10 від 17.10.2014 судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст.ст. 12, 46, 56 ЦПК України). Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у п. 2 ч. 3 ст. 79, ст. ст. 84, 88, 89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п. 47 цієї Постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. За перевіркою матеріалів справи суд знаходить доведеними та документально підтвердженими витрати позивача на правову допомогу у розмірі 3000 грн., які за правилами ст. 88 ЦПК України підлягають відшкодуванню стороною відповідача. Оскільки позивач була звільнена від сплати судового збору за подання позову, сума судового збору, з врахуванням збільшення позовних вимог, підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. На підставі ст. 43, 55 Конституції України, ст. ст. 47, 116, 117 КЗпП України, Законом України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», ст. ст. 1-16, 28-32, 38-44, 57-63, 66, 79, 80, 88, 157-196, 208, 209, 212-215, 218, 294, 360-7 Цивільного процесуального кодексу України ЦПК України, суд,-

Outcome: approved