Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, в якому, посилаючись на невиконання відповідачем взятих на себе на підставі договору позики від 12.12.2012 року зобов'язань, просить в рахунок погашення суми заборгованості звернути стягнення на ? частину житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані по [ADDRESS], шляхом визнання за нею права власності на вказане майно. Сторони подали до суду заяви про можливість слухання справи за їх відсутності. Відповідач позов визнала. Суд, дослідивши письмові матеріали справи приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст.ст.1 та 3 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, за захистом яких кожна особа має право звернутися до суду. Положеннями ч.1 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільну справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ч. 3 статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Згідно із ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із ч. 3 цієї статті позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 1 ст. 575 ЦК України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Згідно зі ст. 589 ЦК України в разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Одночасно з цим, суд враховує вимоги ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», відповідно до яких, у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Як вбачається із матеріалів справи, 12.12.2012 року позивач надав відповідачці в борг грошові кошти у розмірі 200 000 грн., що підтверджується договором позики укладеним 12 грудня 2012 року між сторонами. За п. 4 Договору, відповідач зобов'язалася повернути позивачу суму позики не пізніше 12 грудня 2013 року. Згідно п. 6 Договору, в разі не виконання або неналежного виконання позичальником умов договору позикодавець вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на ? частину належного позичальнику нерухомого майна. З огляду матеріалів справи, відповідачці на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 197,6 кв.м., житловою 93,7 кв.м. та земельна ділянка площею 0,109 га для будівництва, обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 3221455800 01 013 0002, по [ADDRESS]. Враховуючи, що судом установлено на підставі зібраних по справі доказів те, що між сторонами укладено договір позики за яким позивач передав відповідачу в борг грошові кошти в сумі 200 000 грн., відповідач у встановлений договором строк позику не повернув, суд, беручи до уваги вартість належного відповідачці майна, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню, то згідно зі ст.ст. 81, 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягають стягненню судові витрати у вигляді сплаченого ним судового збору.

Outcome: approved