Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення коштів в сумі 100000 грн. (сто тисяч гривень). Позивач посилається на те, що 01 жовтня 2019 року вона передала в позику, а [PERSON] отримав від неї грошові кошти у розмірі 100000 грн. (сто тисяч гривень), що підтверджується розпискою. У строки визначені домовленістю сторін [PERSON] грошові кошти їй не повернув, чим порушив взяті на себе обов`язки. Борг за договором позики залишився неповернутим. А тому, у позивача не має іншого виходу, ніж звернення до суду за захистом свого порушеного права. З урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути з [PERSON] на її користь грошові кошти у сумі 100000 грн. (сто тисяч гривень) шляхом щомісячного стягнення з пенсійних коштів [PERSON] максимально дозволеного законом України 20% на її користь (але не менше максимального відсотка дозволеного законом України на момент стягнення) та щомісячного стягнення на її користь максимально дозволеного законом України 50% від заробітної платні [PERSON] (але не менше максимального відсотка дозволеного законом України на момент стягнення), до повного погашення заборгованості. Ухвалою суду від 04 травня 2020 року прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого судового засідання (а.с.14), а ухвалою суду від 25 травня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду (а.с.19). У судове засідання позивач не з`явилася, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, а справу розглянути без її участі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, звернувся до суду із відзивом, в якому зазначив, що позовні вимоги визнає та просить суд розглянути справу за його відсутності. Враховуючи вимог частини 2 статті 247 ЦПК України «у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється». Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно та в повному обсязі проаналізувавши всі обставини справи, належність та допустимість доказів, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Так, відповідно до ч.1-4 статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно частин 1,3 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За правилами статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За правилами статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, яка викладена у постанові Судової палатив цивільних справах Верховного Суду України від 18.09.2013 р. № 6 -63цс13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладання договору, але й факту передачі грошей. Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів, такого висновку дійшов Верховний Суд України у справі 6-1967цс15 від 11.11.2015 р. Судом встановлено, що відповідно до розписки [PERSON] отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в розмірі 100000 грн. (сто тисяч гривень) (а.с.4,5). В розписці [PERSON] зобов`язувався повернути позичену суму грошових коштів завчасно до 01 квітня 2020 року, без нарахування відсотків. В матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що в обумовлений строк відповідач повернув позивачу позику. Ця обставина свідчить про те, що у [PERSON] виникла основна сума боргу 100000 грн. Враховуючи те, що відповідач прострочив виконання своїх зобов`язань перед позивачем, грошові кошти за договором позики в розмірі 100000 грн. позивачу не повернув, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення коштів. Що стосується уточнених позовних вимог в частині щомісячного стягнення з пенсійних коштів та заробітної плати [PERSON] максимального дозволеного законом України відсотка на момент стягнення, то суд приходить до наступного. Згідно вимог частини 1 статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативного-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Статтею 124 Конституції України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. Виконання рішення суду є невід`ємною частиною права на справедливий суд. Судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України. Виконання рішення суду здійснюється органом державної виконавчої служби у порядку, передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», та розпочинається з відкриття виконавчого провадження постановою державного виконавця. Одним із способів примусового виконання рішень майнового характеру є звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, порядок та умови якого визначені Розділом 9 Закону України «Про виконавче провадження». Статтею 68 Закону України «Про виконавче провадження» визначено розмір можливих відрахувань із заробітної плати, пенсії, стипендії та інших доходів боржника. Оскільки в уточнених позовних вимогах позивач просить виконати рішення суду, тому позовні вимоги в цій частині не підлягають до задоволення. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 1000 грн. (а.с.1). З огляду на ці обставини суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на оплату судового збору в сумі 1000 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial