Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, яким просить розірвати шлюб з останнім, який зареєстрований 14 липня 2006 року у Відділі реєстрації актів цивільного стану Київського районного управління юстиції міста, актовий запис № 335, а також стягнути з відповідача аліменти на користь позивача на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у розмірі ? частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову до суду, тобто з 16.03.2017 і до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтовування позовних вимог позивач посилається на те, що 14 липня 2006 року зареєстрований шлюб з відповідачем, від шлюбу мають неповнолітнього сина. Сумісне життя з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння, сімейні відносини не підтримують з 2010 року, спільного господарства не ведуть. Продовження сімейних відносин неможливо, сім'я розпалась та поновлена бути не може. Дитина проживає разом з матір'ю, матеріальної допомоги батько дитини не надає. Позивач надала заяву про слухання справи за її відсутності, вимоги позову підтримує у повному обсязі. Відповідач також надав заяву про слухання справи за його відсутності, проти вимог позову не заперечує. Суд, вивчивши доводи позову, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що з вищенаведених підстав подальше існування сім'ї позивача з [PERSON] не можливе, у зв'язку з чим, позовні вимоги щодо розірвання шлюбу, підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, якщо визнання відповідачем позову не суперечить закону. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд розриває шлюб, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і зберігання шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що має істотне значення та фактично встановлено у судовому засіданні. Далі, судом встановлено, що відповідач є батьком [PERSON], [INFO]. Такі обставини підтверджено копією свідоцтва про народження дитини (а.с.6). Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 181 СК України, за домовленістю між батьками дитини той з них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. Судом встановлено, що після розірвання стосунків між батьками, позивач мешкає із дитиною окремо та самостійно її виховує і утримує, відповідач з сім'єю не проживає, матеріально допомоги не надає. Отже, суд надійшов до висновку, що відповідач повинен утримувати неповнолітню дитину, оскільки обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 182 СК України, при визначені розміру аліментів суд враховує матеріальне становище матері дитини, платника аліментів; відсутність у платника аліментів інших дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. На підставі викладеного та

Outcome: approved