Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАРМА-КИТ» (далі ТОВ «ФАРМА-КИТ»), в якому просила поновити її на роботі на посаду маркувальника ТОВ «ФАРМА-КИТ» та визнати незаконним наказ ТОВ «ФАРМА-КИТ» від 31 липня 2017 року про її звільнення з посади маркувальника ТОВ «ФАРМА-КИТ»; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (за 28 календарних днів) у розмірі 2937,76 грн. та до дня ухвалення рішення із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 104,92 грн. В обґрунтування позову зазначила, що 16 липня 2016 року вона була прийнята на роботу до ТОВ «ФАРМА-КИТ» на посаду маркувальника, де безпосереднім місцем роботи позивача була Аптека низьких цін №23, що знаходиться за адресою: м.Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд.10/25. На момент прийняття на роботу, позивач мала інвалідність, яка була спричинена бронхіальною астмою. Позивач вказує, що 27 липня 2017 року вона написала заяву про звільнення її з посади маркувальника за угодою сторін з 31 липня 2017 року. Проте дана заява була написана нею без дійсного волевиявлення, адже на неї здійснювався психологічний тиск протягом останнього місяця роботи та позивач перебувала у стані сильного психологічного стресу. 30 липня 2017 року позивач відправила на адресу відповідача лист, в якому просила вважати її заяву від 27 липня 2017 року анульованою та не звільняти її із займаної посади. Позивач зазначає, що цього ж дня її здоровя погіршилося у звязку з чим вона потрапила до ДЗ «Спеціалізована багатопрофільна лікарня №1 МОЗ України», про що одразу повідомила завідувача аптеки. 04 серпня 2017 року позивач отримала лист від відповідача, в якому було зазначено, що 31 липня 2017 року її було звільнено та запропоновано зявитися для отримання трудової книжки. Позивач вказує, що не розуміючи підстави свого звільнення та реального місця знаходження своєї трудової книжки, наявності або відсутності у завідувача аптеки повноважень видавати співробітникам такі документи, вона не отримала свою трудову книжку. Позивач зауважує, що на момент подання заяви про звільнення за угодою сторін та видачі відповідачем наказу про звільнення її з посади маркувальника, у неї не було волевиявлення на звільнення за угодою сторін, вона перебувала у стані стресу через психологічний тиск з боку відповідача. Крім того, позивач зазначає, що відповідачем не було проведено остаточний розрахунок з нею у день звільнення та на вимогу позивача не надано довідку про її середньоденну та середньомісячну заробітну плату. Оскільки посадовий оклад позивача за останні два місяці роботи становив 3200 грн., позивач вказує, що її середньоденна заробітна плата становить 104,92 грн. (Сзп = 3200 грн. х 2 / 61 календарний день (у червні та липні) = 104,92 грн.). Позивачем також зазначено, що на день подання позовної заяви до суду, вимушений прогул становить 28 днів, а тому середній заробіток за час її вимушено прогулу складає: 28 х 104,92 = 2937,76 грн. Враховуючи викладене, позивач вважає, що її законні права були порушені керівництвом ТОВ «ФАРМА-КИТ» у звязку з чим вона вимушена звернутись з даним позовом до суду. В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] заперечувала проти позовних вимог та просила у їх задоволенні відмовити. В обґрунтування заперечень вказала, що дійсно 27 липня 2017 року позивач звернулась до відповідача із заявою про звільнення за угодою сторін з 31 липня 2017 року. Дану заяву було погоджено відповідачем та позивача було звільнено 31 липня 2017 року за угодою сторін відповідно до п.1 ст.36 КЗпП України. Позивача було ознайомлено під підпис з даним наказом про звільнення, яким вона також підтвердила, що нею було отримано трудову книжку та проведено повний розрахунок. Представник відповідача [PERSON] зазначила, що жодних заяв про анулювання домовленості про звільнення відповідач не отримував, тому трудовий договір було припинено в узгоджений сторонами строк. Крім того, представник відповідача [PERSON] вказала, що позивач за місцем роботи не надавала і жодним чином не повідомляла відповідача про те, що знаходиться на стаціонарі в лікарні. Що стосується тверджень позивача щодо здійснення на неї психологічного тиску, представник відповідача [PERSON] звернула увагу на те, що позивачем не зазначено ким саме нібито здійснювався психологічний тиск та відсутні будь-які докази того, що такий тиск чинився з боку відповідача. Враховуючи викладене, представник відповідача [PERSON] стверджує, що звільнення позивача було проведено суворо із дотриманням законодавства і жодних її прав відповідачем порушено не було, а тому позов є необґрунтованим та задоволенню не підлягає. На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини. Позивач працювала на посаді маркувальника в ТОВ «ФАРМА-КИТ». 27 липня 2017 року позивач подала на імя директора ТОВ «ФАРМА-КИТ» заяву, в якій вона просила звільнити її 31 липня 2017 року з посади маркувальника за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП. Дана заява позивача погоджена завідуючою аптеки №23 [PERSON] та директором ТОВ «ФАРМА-КИТ» [PERSON] (а.с.54,64). Наказом директора ТОВ «ФАРМА-КИТ» №31/07-/к від 31 липня 2017 року позивача звільнено із займаної посади маркувальника за угодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. Згідно розписки позивача, вбачається, що вона з даним наказом ознайомлена, отримала належно оформлену трудову книжку та повний розрахунок (а.с.53). Вирішуючи предявлені позовні вимоги судом враховується наступне. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу . Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України). Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року розяснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Отже, на відміну від звільнення за власним бажанням, при припиненні трудового договору за угодою сторін ( п.1 ст.36 КЗпП України), позивач не може без згоди про те відповідача в односторонньому порядку відкликати свою заяву про звільнення з таких підстав. Так, позивач посилається на те, що 30 липня 2017 року нею на адресу відповідача було спрямовано заяву від 30 липня 2017 року, якою вона просила вважати її заяву від 27 липня 2017 року анульованою та не звільняти її із займаної посади. Позивач наполягає, що дану заяву нею було спрямовано за допомогою курєрської експрес-доставки ПП «ДКО-ЕКСПРЕС», яка була отримана відповідачем. Відповідно до ч.3 ст. 12, ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підтвердження того, що позивачем було спрямовано заяву від 30 липня 2017 року та відповідачем її було отримано, суду надано накладну курєрської експрес-доставки №0305972 та роздруківку з веб-сторінки dko-express.com.ua (а.с.7,110). Однак, такі докази суд не може взяти до уваги з огляду на наступне. В накладній курєрської експрес-доставки №0305972 не зазначено, якою поштовою установою таке відправлення здійснено та відсутня будь-яка відмітка щодо отримання такого поштового відправлення отримувачем. Крім того, згідно відповіді ПП «ДКО-ЕКСПРЕС» вбачається, що ПП «ДКО-ЕКСПРЕС» не здійснювало прийом та доставку відправлення за номером 0305972 від 30 липня 2017 року, а надана копія декларації не відповідає макету, який використовує ПП «ДКО-ЕКСПРЕС» (а.с.91). З роздруківки з веб-сторінки dko-express.com.ua встановити ким, коли, кому та що було відправлено за номером накладної 0305972, а також що за поштове відправлення та ким воно було отримано 17 серпня 2017 року, встановити не вбачається можливим. Будь-яких інших належних та допустимих доказів позивач на підтвердження анулювання нею домовленості щодо припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП України суду не надала. Також позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів щодо відсутності її волевиявлення станом на час написання нею заяви від 27 липня 2017 про її звільнення із займаної посади за угодою сторін, чинення на неї психологічного тиску. Факт перебування позивача на лікарняних через наявне хронічне захворювання не доводить факт її перебування під психологічним тиском керівника на час написання нею заяви від 27 липня 2017 про її звільнення із займаної посади за угодою сторін. Також судом враховується, що обставина тимчасової непрацездатності позивача на час видачі наказу про звільнення за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України не є перешкодою для видачі такого наказу. Отже, в судовому засіданні встановлено, що між сторонами існувала домовленість про припинення трудового договору за взаємною згодою з 31 липня 2017 року; у позивача було волевиявлення на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; заяву про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін позивач не подавала відповідачу та відповідачем така заява не погоджувалася. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач була звільнена у відповідності до вимог законодавства про працю, з додержанням всіх необхідних процедур, а тому, підстави для задоволення її позову в частині її поновлення на роботі відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, в даному випадку позовна вимога про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від позовної вимоги про поновлення на роботі. Оскільки, судом відмовлено у задоволені позовної вимоги про поновлення на роботі, у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також слід відмовити. Згідно ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed