Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-10 00:00:00

Позивачі 11.01.2017 року звернулись до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] в інтересах малолітнього [PERSON], третя особа: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, про усунення перешкод у користуванні власністю, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилались на те, що вони є власниками квартири [ADDRESS]. [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого у них [INFO] року народився син [PERSON] Рішенням суду від 10.03.2016 року шлюб між ними розірвано. Відповідач разом з сином [PERSON] виїхала на постійне місце проживання за місцем своєї реєстрації: [ADDRESS]. 12.08.2016 року [PERSON] знявся з реєстраційного обліку в квартирі. В зазначеній квартирі зареєстрований малолітній [PERSON], який в ній не проживає більше року. Відповідач добровільно знімати дитину з реєстраційного обліку за вказаною адресою не бажає. Позивачі просили суд усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю та визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] знявши його з реєстраційного обліку за вказаною адресою. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 07.09.2017 року Орган опіки та піклування Новокодацької районної у м. Дніпрі ради залучено до участі у справі в якості третьої особи. У заяві від 11.04.2018 року позивачі просили розглядати справу без їх участі, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити, не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причини своєї неявки суд не повідомила. Письмових заяв від неї не надходило. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Представник третьої особи - Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у заяві від 20.06.2017 року просила проводити розгляд справи без її участі та ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Новокодацької районної у м. Дніпрі ради у заяві від 11.04.2018 року просила розглядати справу без її участі, просить ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства, не порушуючи прав дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підставі ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] на праві спільної часткової власності належить [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 15.03.2007 року, виданого Управлінням житлового господарства Дніпропетровської міської ради (а.с. 14). [INFO] року [PERSON] помер (а.с. 12). Після його смерті свідоцтво про право на спадщину на ? частину вказаної квартири у встановленому законом порядку не видавалось. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 22.02.2013 року (а.с. 16), від якого у них [INFO] року народився син [PERSON] (а.с. 18). Заочним рішенням Чернігівського районного суду Чернігівської області від 10.03.2016 року шлюб між ними розірвано (а.с. 17). У вищезазначеній квартирі зареєстровані: [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] (а.с. 20). Малолітній [PERSON] у квартирі [ADDRESS] не проживає більше року, що підтверджується актом від 09.06.2017 року (а.с. 63). Як вбачається з довідки Іванівської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області від 18.02.2016 року № 431, [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], її син [PERSON], [INFO], не зареєстрований, але проживає разом з матір'ю (а.с. 21). Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. За змістом зазначених норм праву користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Таким чином, малолітній [PERSON] є таким, що втратив право користування житлом, оскільки більше року в квартирі не проживає, а тому відповідно до положень статей 391 та 405 ЦК України позивачі як власники майна мають право вимагати усунення перешкод у здійсненні ними права користування та розпорядження своїм майном, оскільки відповідач добровільно відмовилась від зняття з реєстрації малолітнього [PERSON] При цьому суд враховує, що у відповідності до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Так як указана квартира не є місцем проживання відповідача [PERSON], що встановлено судом, тому квартира не може бути і місцем проживання малолітнього [PERSON], [INFO], який проживає зі своєю матір'ю за адресою: [ADDRESS] Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 06.02.2018 року по справі № 61-1429св18, а тому відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України повинна враховуватись судами при застосуванні відповідних норм права. За змістом ч. 2 ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Водночас, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із вказаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, розглядаючи даний спір в межах заявлених вимог, оцінюючи здобуті по справі докази щодо їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності та взаємності зв'язку у сукупності, суд першої інстанції дійшов до висновку, що реєстрація малолітнього [PERSON], [INFO] у квартирі за адресою: [ADDRESS] порушує права позивачів, як її власників, [PERSON] за зазначеною адресою не проживає понад один рік, а, отже, є достатні підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, що є підставою для зняття [PERSON], [INFO], з реєстрації місця проживання за вказаною адресою. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають задоволенню, тому сплачений позивачами судовий збір у розмірі 640,00 грн. (а.с. 1а) покладається на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: approved