Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів, який уточнила. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на належність їй земельної ділянки, за адресою: м. Вільнянськ, вул. Пушкіна, буд.62-Б, яка за договором купівлі-продажу від 10 вересня 2008 року укладеним в простій письмовій формі та згідно рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2008 року перейшла у власність [PERSON]. 20 жовтня 2010 року вказане рішення районного суду скасоване судом апеляційної інстанції, у задоволенні позову відмовлено. За наведеного, позивач вважає, що [PERSON] безпідставно набула у власність земельну ділянку, просить про її витребування, визнання недійсним державного акту та визнання за нею права власності на спірну земельну ділянку. Позивач у судове засідання не зявилася. Подала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач [PERSON], проти задоволення позову заперечує, подала заяву про застосування строків позовної давності. Відповідач [PERSON] позовні вимоги визнав, проти задоволення позову не заперечує. Відповідно до вимог ст.169 Цивільного процесуального кодексу України неявка сторін в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. За вимогами ч.3 ст.10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.\~\~\~\~ Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. На підставі ст.57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 21 листопада 2007 року на підставі рішення Вільнянської міської ради від 27 вересня 2007 року №27, [PERSON] виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000г, кад.№2321510100:13:002:0018, на території м. Вільнянськ, вул. Пушкіна, буд.62. 16 грудня 2008 року Вільнянським районним судом Запорізької області у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним та виконаним договору купівлі-продажу нерухомого майна та визнання права власності, ухвалено рішення суду, згідно якого визнано дійсним та виконаним укладений 10.09.2008 року між [PERSON] (як продавцем) і [PERSON] (як покупцем) договір купівлі-продажу земельної ділянки, площею 0,10га, розташованої по вул. Пушкіна, буд.62-Б, м. Вільнянськ, Запорізька область. 17 травня 2010 року на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2008 року, [PERSON] виданий державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,1000г, на території м. Вільнянськ, вул. Пушкіна, буд.62-Б, за яким право власності зареєстроване по сьогоднішній день на імя [PERSON]. Як підстава видачі державного акту від 17 травня 2010 року, вказане саме рішення суду від 16 грудня 2008 року. Згідно свідоцтва про укладання шлюбу від 04 листопада 1995 року, [PERSON], на той час перебувала у шлюбі з [PERSON]. 20 жовтня 2010 року апеляційним судом Запорізької області ухвалено рішення суду, згідно якого рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 16 грудня 2008 року скасоване та ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовити. Згідно рішення апеляційного суду від 20 жовтня 2010 року встановлено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, суд не врахував, що норма частини 2 статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України повязується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обовязків для сторін. Рішення апеляційного суду від 20 жовтня 2010 року набрало законної сили. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно ч.2 ст.215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Виходячи з вище зазначеного, суд доходить висновку, що 10 вересня 2008 рок між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON], яка на той час перебувала у шлюбі з [PERSON], укладено нікчемний договір купівлі-продажу земельної ділянки, розташованої за адресою: м. Вільнянськ, вул. Пушкіна, буд.62-Б. Згідно ч.1, 2, 3 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного за недійсним правочином. Статтею 140 ЗК України, визначені підстави припинення права власності на земельну ділянку, а саме, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. З вище зазначеного вбачається відсутність, такої підстави для припинення права власності позивача на спірну земельну ділянку, як укладання нікчемного правочину, незважаючи на визнання останнього дійсним, за рішенням суду, яке в подальшому було скасоване та на підставі якого, до його скасування, був виданий новий державний акт, на імя покупця за нікчемним правочином. За таких обставин, суд доходить висновку, що єдиним та законним власником земельної ділянки розташованої за адресою: м. Вільнянськ, вул. Пушкіна, буд.62-Б, у період з прийняття Вільнянською міською радою рішення від 27 вересня 2007 року та видачі державного акту від 21 листопада 2007 року по сьогоднішній день, є позивач [PERSON]. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.10 пленуму ВСУ від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» слідує, що реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК (435-15)) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У звязку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Як встановлено судом в ході розгляду даної справи, право власності на спірну земельну ділянку до цього часу зареєстроване за відповідачем [PERSON], тобто за стороною недійсного правочину. Таким чином, суд доходить висновку, що належним способом захисту прав та інтересів позивача є реституція, оскільки набувач за недійсним договором зберіг право власності за собою, не відчуживши його третім особам, від яких воно могло бути витребуване лише шляхом предявлення віндикаційного позову. Отже, судом встанолвена наявність підстав для визнання права власності на спірну земельну ділянку за позивачем в порядку реституції. Позовні вимоги в цій частині знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню. Підстави для витребування земельної ділянки від відповідача [PERSON] судом не встановлені, і цій частині позову слід відмовити. Вирішуючи позовні вимоги в частині недійсності державного акту від 17 травня 2010 року про право власності [PERSON] на спірну земельну ділянку, суд виходить з наступного. Вказаний державний акт виданий на підставі рішення суду, в той час, як така підстава для видачі державних актів, чинним законодавством станом на 17 травня 2010 року була відсутня. Рішення суду, на підставі якого був виданий вказаний державний акт скасоване, у задоволенні позову відмовлено. Як встановлено судом, у період з прийняття Вільнянською міською радою рішення від 27 вересня 2007 року та видачі державного акту від 21 листопада 2007 року по сьогоднішній день, єдиним власником спірної земельної ділянки є позивач [PERSON]. Згідно ч.1, 2, 3 ст.152 ЗК України, визначені способи захисту прав на земельні ділянки , а саме. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Виходячи з вище зазначеного, позовні вимоги в частині визнання недійсним державного акту від 17 травня 2010 року про право власності відповідача [PERSON], на спірну земельну ділянку є законними та такими, що підлягають задоволенню. Вирішуючи порушене відповідачем [PERSON] питання про застосування строків позовної давності у даній справі, суд виходить з наступного. За змістом ст.391 ЦК України позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном, оскільки в такому разі йдеться про триваюче цивільне правопорушення. Отже, власник може пред'явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав, оскільки воно триває і на час предґявлення позову. Таким чином, при вирішенні негаторного позову, до нього не застосовуються правила щодо позовної давності. Оскільки вимоги негаторного позову полягають в усуненні порушення, яке триває і має місце на момент предявлення позову, то з негаторним позовом можна звернутися в будь-який час, поки існує правопорушення. Окрім того, державний акт від 17 травня 2010 року виданий не на імя позивача, підпис позивача про отримання вказаного акту в матеріалах справи відсутній. Відповідач [PERSON] заявляючи вимогу про застосування строків позовної давності не надала відомості про отримання вказаного акту позивачем, за три роки до подання позову у даній справі, в матеріалах справи такі відомості відсутні. Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила За наведеного, вимоги відповідача [PERSON] про застосування строків позовної давності в даній справі є безпідставними.

Outcome: partial