Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-17 00:00:00

Позивачі, 24 листопада 2016 року звернулися до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, мотивуючи його тим, що їм на праві приватної спільної часткової власності належить домобудівля, розташована по [ADDRESS] В зазначеному житловому будинку з 2012 року, з їх згоди були зареєстровані відповідачі: [PERSON], [PERSON] Зазначені особи не є членами їх сімей та в належному їм будинку не проживали та не проживають, однак реєстрація відповідачів позбавляє їх можливості в повній мірі користуватися та розпоряджатися нерухомим майном. Просили визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] В ході судового засідання позивачка [PERSON] та представник позивачки [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги підтримали, не заперечували, щодо ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не прибули, про день, час та місце розгляду були належним чином повідомлені, а саме: через засоби масової інформації, про причини неявки суд не повідомили. Зі згоди позивачів, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦК України. Суд, вивчив матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи зі слідуючого. Матеріалами справи встановлено: Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої станом на 15 грудня 2016 року [PERSON] . на праві приватної спільної часткової власності на підставі договору дарування від 13 серпня 2009 року ([NUMBER]), посвідченого приватним нотаріусом Білозерського районного нотаріального округу Херсонської області Луб`янським А.В. за реєстровим номером [NUMBER] належать 3/4 частини домобудівлі, розташованої по [ADDRESS] та [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку від 13 серпня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Білозерського районного нотаріального округу Херсонської області Луб`янським А.В. за реєстровим номером [NUMBER] належить 1/4 частина вищевказаної домобудівлі. Згідно довідки Кізомиської сільської ради Білозерського району Херсонської області № 2359 від 2 листопада 2016 року та акту обстеження матеріально-побутових умов сім`ї, складеного компетентною комісією Кізомиської сільської ради Білозерського району Херсонської області, [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], але фактично в будинку не проживають. Допитані в ході судового засідання свідки підтвердили даний факт, зокрема свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є сусідкою позивачів та їй добре відомо що [PERSON] та [PERSON] в будинку позивачів не проживають та ніколи не проживали. Свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є її матір`ю. На прохаання її чоловіка [PERSON] в будинку її матері були зареєстровані: бувша дружина чоловіка - [PERSON] та його донька [PERSON], з метою отримання неповнілітньою [PERSON] паспорта громадянина України, однак зазначені особи ніколи в спірному будинку не проживали та не проживають. Відповідно до ст. 71 ч. 1 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Таким чином, відповідачі, які не є членами сімей власників житла (позивачів) в спірному будинку не проживали та не проживають понад строк, протягом якого, відповідно до ч. 1 ст. 71 ЖК України, за ними зберігається право на житло, тому, згідно до приписів ст. 72 ЖК України, останній втратив право користування спірним будинком. Відповідно до ст. 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 107 ЖК України, при вибутті наймача та членів його сім`ї на постійне місце проживання в інший населений пункт або інше житлове приміщення в тому ж населеному пункті, вони втрачають право на користування житловим приміщенням з дня вибуття. Відповідно до ст. 16 ЦК України, особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Крім того, права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Таким чином, дослідивши докази в їх сукупності, судом встановлено, що позовні вимоги, заявлені позивачами є обґрунтованими, позов підлягає задоволенню, оскільки відповідачі втратили право користування жилим приміщенням, що належить позивачам, внаслідок відсутності їх за місцем реєстрації понад встановлені строки, передбачені ст. 71 ЖК України.

Outcome: approved