Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, в якому просить визнати неправомірною відмову Оболонського районного відділу Державної виконавчої служби у місті Києві центрального міжрегіонального управління міністерства юстиції (м. Київ) щодо зняття арешту з майна, належного на праві власності [PERSON] , накладеного постановою від 04.06.2017 року у об`єднаному виконавчому провадженні №54243048 та зобов`язати Оболонський районний відділ Державної виконавчої служби м. Києва Головного територіального Управління юстиції у м. Києві зняти арешт з майна, належного на праві власності [PERSON] , накладеного постановою від 04.06.2017 року у об`єднаному виконавчому провадженні №54243048. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після її смерті залишилось спадкове майно, що складається з квартири [ADDRESS] . Вказана квартира в рівних долях належить позивачу та спадкодавцю на праві власності 03 грудня 2018 року позивач звернулась до Дев`ятої Київської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Проте, при зверненні про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом позивач отримала відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з тим, що на все майно спадкодавця накладено арешт відповідно до постанови про арешт майна боржника, серія та номер: 54243048, видана 04.08.2017, видавник Оболонський РВДВС м. Київ ГТУЮ у м. Києві. Для вирішення питання про зняття арешту з спадкового майна 18.03.2020 позивач звернулась із заявою про зняття арешту з майна до відповідача, в якій просила зняти арешт з майна, виключити відомості про боржника з Єдиного реєстру боржників та скасувати інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення. 29 травня 2020 року відповідач повідомив, що позивач не є стороною виконавчого провадження, у зв`язку з чим вказана заява не розглядалась. 13 листопада 2020 року Оболонським районним судом міста Києваза вищевказаним позовом відкрито спрощене позовне провадження. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Також просив стягнути з відповідача на користь свого довірителя витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 7 500,00 грн. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про час та місце повідомлявся належним чином. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв`язку з наступним. Постановою про арешт майна боржника Оболонським РВ ДВС у м. Києві ГТУЮ у м. Києві № 54243048 від 04.08.2017 накладено арешт на все майно, належне на праві власності [PERSON] . [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувача чи боржника. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. У Єдиному реєстрі боржників відносно [PERSON] станом на 23.11.2020 відомості відсутні, у зв`язку з чим всупереч положенням ч. 1 ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем не знято арешт, що був накладений на майно [PERSON] .. Таким чином у суду є всі підстави вважати, що на теперішній час відсутні будь-які правові підстави для продовження існування обмеження щодо розпорядження майном [PERSON] , оскільки виконавче провадження, в межах якого накладалася заборона, закінчене. Згідно ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду. Тому суд вважає необхідним на підставі ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідно до ст. 133, 141 ЦПК України суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у розмірі 1 681,60 грн. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Частиною 4 ст. 141 ЦПК України визначено, що якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. При зверненні до суду з позовною заявою представником позивача надано попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, в якому зазначено лише про судовий збір у розмірі 1 681,60 грн. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. На думку суду, розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 7 500,00 грн є завищеним, не співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг та значенням справи для сторони. До того ж у попередньому (орієнтовному) розрахунку судових витрат позивачем не було зазначено про витрати на професійну правничу допомогу у сумі 7 500,00 грн, що позбавило можливості відповідача розрахувати можливі матеріальні втрати від задоволення позову. У зв`язку з чим суд вважає правильним та доцільним стягнути з відповідача на користь позивача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000,00 грн. На підставі викладеного, ст. 12, 39, 40, 59 Закону України «Про виконавче провадження»,

Outcome: approved