Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів , вказавши наступне . Рішенням Рубіжанського міського суду від 16.06.2015 року ,залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Луганської області від 08.09.2015 року частково задоволені її позовні вимоги до [PERSON] про встановлення факту сумісного проживання, визнання свідоцтва про право на спадщину частково недійсним, визнання права власності. Встановлено факт її сумісного проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу з [PERSON] в період з 01 січня 2004 року по день смерті [PERSON]-24.02.2014 року. В задоволенні інших вимог відмовлено за необґрунтованістю. Зазначеним судовим рішенням встановлено,що вона та [PERSON] в період спільного проживання набули квартиру № 83 в будинку№ 67-а по вулиці Визволителів в місті Рубіжне Луганської області .Після смерті [PERSON] спадщину прийняла [PERSON] 22 грудня 2014 року [PERSON] продала [PERSON] цю квартиру. Мотивуючи своє рішення в частині відмови у задоволенні вимог про визнання права власності на ? частку зазначеної квартири та гаражу у кооперативі «Мрія» , суд дійшов висновку, що без визнання права спільної сумісної власності на це майно,такі вимоги є передчасними. 13 серпня 2015 року набрало законної сили рішення Рубіжанського міського суду Луганської області від 09 квітня 2015 року у справі за позовом покупця квартири [PERSON] до [PERSON] про виселення останньої з цієї квартири, де суд встановив , що [PERSON] була членом сім»ї [PERSON] і її право користування квартирою припинилось після набуття права власності на цю квартиру на підставі спадкування [PERSON] Отже обставина набуття нею та [PERSON] у спільну сумісну власність спірної квартири є преюдиціальним фактом, який вже встановлений рішенням суду від 16 червня 2015 року. Відповідно, вона має право на ? частку зазначеної квартири у праві спільної сумісної власності, що не визнається відповідачами і що підлягає захисту. [PERSON] зареєстрував своє місце проживання у спірній квартирі. Звернувся з позовом про втрату нею права проживання у спірній квартирі ,рішення про виселення з 20 серпня 2015 року виконується державним виконавцем ВДВС Рубіжанського МУЮ на підставі заяви [PERSON] і виконавчого листа,чим порушується її володіння часткою у квартирі. За умови визнання за нею права власності на ? частку спірної квартири, набуття права власності [PERSON] на всю спірну квартиру і наступне набуття права власності на цю квартиру [PERSON] порушує її права,навіть якщо набувач добросовісний. Відповідно до ст.330 ЦК України добросовісним набувачем є особа ,яка придбала майно за відплатним договором у особи,яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати. Але, [PERSON] достеменно знав, що [PERSON] і вона набували цю квартиру разом, проживаючи однією сім»єю і що вона має право на частку квартири. Про це свідчить ,що до придбання квартири [PERSON] оглядав її і без неї зробити це не міг, що підтверджується змістом договору купівлі-продажу квартири від 22 грудня 2014 року. При цьому [PERSON] додав до позову про її виселення копію її паспорту,яку одержав від неї ,коли оглядав квартиру і з»ясовував питання щодо її придбання і де вона йому пояснювала,що має намір оформити свої права на квартиру ,що відбувалося у присутності свідків. До укладення договору купівлі-продажу квартири [PERSON] також пояснювала [PERSON] ,що в цій квартирі проживає вона ,про що він зазначав в своєму позові. Звертаючись до міліції перед поданням позову про її виселення, [PERSON] пояснював ,що вона проживає в квартирі як співмешканка [PERSON] У позові про виселення [PERSON] стверджує, що був неодноразово у цій квартирі за життя [PERSON] ,що з огляду на встановлений факт сумісного проживання її та [PERSON] в цій квартирі ,не бачити її та не знати про її право на квартиру,він не міг. Відтак спростовується добросовісність набувача спірної квартири [PERSON] З урахуванням викладеного,позивач просить визнати квартиру [ADDRESS] об»єктом спільної сумісної власності її та [PERSON]. Визнати за нею право власності на ? частку зазначеної квартири, витребувавши її із чужого незаконного володіння [PERSON] та припинивши його право власності на цю частку. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги та пояснила,що і [PERSON] ,і [PERSON] знали про те,що спірна квартира набувалась нею та [PERSON] разом і що вона має право на цю квартиру і буде це право захищати в суді. Не дивлячись на це , [PERSON] ,прийнявши квартиру у спадок продала її [PERSON],який оглядав перед покупкою квартиру ,бачив,що вона там живе і спілкувався з нею. Отже ,право власності на ? частку спірної квартири повинно бути визнано за нею. Представник позивача в судовому засіданні також підтримав позовні вимоги , пояснивши,що [PERSON] не є добросовісним набувачем спірної квартири ,оскільки при оформленні договору купівлі-продажу ,йому достеменно було відомо про право позивача на цю квартиру,що підтверджено його позовом до суду про виселення [PERSON] із спірної квартири,в якому він зазначив,що неодноразово був за життя [PERSON] у нього в квартирі,а отже не бачити там позивача він не міг. Крім того, рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 09.04.2015 року встановлено,що [PERSON] є членом сім»ї [PERSON]Факт сумісного проживання позивача та [PERSON] в період з 01.01.2004 року по день смерті останнього встановлено рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 16.06.2015 року .Цим же рішенням встановлено,що позивач має право на ? частку квартири. Отже відповідач [PERSON]О, не є добросовісним набувачем,позивач має право на ? частку спірної квартири,а тому існують всі підстави для визнання спірної квартири спільною сумісною власністю позивача та [PERSON] ,визнання за позивачем права власності на ? частку спірної квартири та витребування цієї частки з чужого незаконного володіння [PERSON] припинивши його право власності на ? частку спірної квартири. Щодо вимог до відповідача [PERSON] ,представник пояснив,що конкретних вимог до неї немає .Суд повинен розглядати заявлені позовні вимоги в сукупності до обох відповідачів,оскільки [PERSON] також не визнає право позивача на спірну квартиру. Представник відповідачів позовні вимоги не визнав,пояснив наступне. Позовні вимоги до [PERSON] в позові не викладені ,тому він не може висловлювати свою думку і давати пояснення щодо тих позовних вимог,які відсутні. Щодо позовних вимог до [PERSON] він зазначив,що дійсно між [PERSON] та [PERSON] 22.12.2014 року було укладено договір купівлі-продажу квартири № 83 в будинку № 67 по вулиці Визволителів,67 .[PERSON] була власником цієї квартири і мала законне право розпоряджатися нею,що і було зроблено. Таким чином, між сторонами відбулася угода купівлі-продажу спірної квартири . [PERSON] на час укладення даної угоди не мала ніяких прав на цю квартиру .Тому [PERSON] придбав її правомірно,не порушуючи нічиї права.Отже, на даний час,спірна квартира є власністю [PERSON],підстав для задоволення позовних вимог немає. Суд, вислухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, розглянувши цивільну справу в межах заявлених позовних вимог, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до наступного. Судом встановлено, що заочним рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 09.04.2015 року задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про виселення. Виселено [PERSON] з квартири № 83 у будинку № 67-а ,який розташований по вулиці Визволителів в місті Рубіжному Луганської області (а.с.10,11). На даний час зазначене рішення виконано ,позивача виселено із спірної квартири,що сто-ронами не оспорювалось. Рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 16.06.2015 року встановлено ,що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом ,виданого 27.11.2014 року державним нотаріусом Рубіжанської державної нотаріальної контори спадщину після смерті [PERSON] у вигляді квартири № 83 у будинку № 67-а ,який розташований по вулиці Визволителів в місті Рубіжному Луганської області, прийняла його сестра [PERSON] (а.с.28). Суд встановив факт сумісного проживання однією сім»єю без реєстрації шлюбу [PERSON] та [PERSON] в період з 01.01.2004 року по день смерті [PERSON],24.02.2014 року (а.с.7-9). Крім того, суд зазначив ,що квартиру № 83 у будинку № 67-а ,який розташований по вулиці Визволителів в місті Рубіжному Луганської області [PERSON]набув у спільну сумісну власність з [PERSON],а тому позивач має право на ? частку даної квартири. Аналізуючи вищезазначені обставини ,суд приходить до наступного. 24.02.2014 року [PERSON] помер. Після його смерті спадщину у вигляді квартири № 83 у будинку № 67-а ,який розташований по вулиці Визволителів в місті Рубіжному Луганської області прийняла його сестра [PERSON] і стала власником зазначеної квартири. Реалізуючи своє право власності в частині розпорядження спірною квартирою, [PERSON] 22.12.2014 року продала її [PERSON] Вже після продажу спірної квартири , рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 16.06.2015 року встановлено факт сумісного проживання позивача та [PERSON] з 01 січня 2004 року по день його смерті -24.02.2014 року .В даному рішенні зазначено ,що спірна квартира набута в спільну сумісну власність позивача та [PERSON] Але, що до ухвалення зазначеного рішення змінились обставини. На цей час [PERSON] на законній підставі володіє спірною квартирою,а тому визнати її спільною сумісною власністю позивача та [PERSON] неможливо,як і визнати за позивачем право власності на ? частку даної квартири. Суд зазначає,що виходячи з положень ст.330 ЦК України ,звернутися з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння має право тільки власник цього майна. Згідно п. 23 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України № 5 від 07.02.2014 року „Про захист права власності та інших речових прав , відповідно до статті 387 ЦК та частини третьої статті 10 ЦПК особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Отже ,оскільки суд відмовляє в задоволенні вимог про визнання права власності ,то і в задоволенні позовних вимог в частині витребування частки квартири із чужого незаконного володіння та припинення права власності [PERSON] слід відмовити. Суд не бере до уваги посилання представника позивача на те, що [PERSON] не мала права продавати спірну квартиру ,бо знала про права на неї позивача , оскільки на час продажу спірної квартири [PERSON] була її єдиним законним власником ,а позивач не мала на цю квартиру права власності. Таким чином ,суд вважає,що в цьому випадку не може йти мова про «добросовісність» або «недобросовісність» [PERSON] як набувача ,тому що застосовувати до виниклих правовідносин ст.330 ЦК взагалі не можна. Відповідно до положень ст. 330 ЦК України ,добросовісним є набувач ,якщо майно відчужене особою ,яка не мала на це права,про що набувач не знав і не міг знати . А [PERSON] була єдиним власником квартири,отже мала право розпоряджуватися нею ,тому [PERSON] є просто набувачем і витребувати в нього частку квартири з чужого незаконного володіння не можна,оскільки це володіння є законним відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 22.12.2014 р. Посилання представника позивача на те, що [PERSON] було відомо,що позивач є співмешканкою [PERSON] та буде відстоювати своє право власності в суді не заслуговують на увагу оскільки на момент укладення договору купівлі-продажу спірної квартири позивач не мала на неї права власності ,а тому [PERSON] і не міг про нього знати. Більш того, [PERSON] взагалі могла не звертатися до суду ,або її позов про встановлення факту сумісного проживання міг бути залишеним без задоволення. Таким чином,наміри [PERSON] звернутися в майбутньому до суду за захистом свого права не могли бути перешкодою для укладення [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу квартири 22.12.2014 р Разом з тим,суд вважає,що оскільки рішенням Рубіжанського міського суду Луганської області від 16.06.2015 року встановлено факт сумісного проживання позивача та [PERSON]та зазначено ,що спірна квартира набута в спільну сумісну власність позивача,то права позивача , виходячи із обставин,які склалися на цей час підлягають захисту, але не в спосіб ,заявлений в цьому позові. В п.3 постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України № 5 від 07.02.2014 року „Про захист права власності та інших речових прав зазначено,що право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК).При цьому неправильно обраний спосіб захисту права власності чи іншого речового права не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, повернення позовної заяви чи залишення її без руху, а в певних випадках за таких обставин може бути відмовлено в позові. Суд вважає,що у випадку задоволення позовних вимог права позивача були б захищені шляхом порушення права власності [PERSON],що є неприпустимим. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Ураховуючи, що згідно зі статтею 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України, то інші нормативно-правові акти, які обмежують права власника і не мають ознак закону, не підлягають застосуванню. Таким чином,суд вважає ,що позовні вимоги є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed