Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-11 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися до суду із позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого володіння та визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору. Посилаються на те, що з 1985 року проживали в [ADDRESS], який рахувався колгоспним двором. Станом на 15 квітня 1991 року всі вони були членами вказаного колгоспного двору, оскільки не втратили з ним зв'язок та їх частки є рівними. На даний час в спірному житловому будинку проживає відповідач [PERSON], який набув статусу власника житла згідно договору дарування. Разом з тим, правовстановлюючі документи на підставі яких останній став власником визнанні незаконними та скасовані. З цих підстав вони просять витребувати від відповідача спірний житловий будинок та визнати за ними право власності за кожним на 1/5 частину житлового будинку як на частку в майні колишнього колгоспного двору. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивачів підтримали в повному обсязі вимоги викладені в позовній заяві та просили її задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що він є законним власником спірного житлового будинку під [ADDRESS]. Хоча не заперечував той факт, що станом на 15 квітня 1991 року в ньому проживали та були зареєстровані всі позивачі як члени колгоспного двору. Суд, вислухавши думки сторін та їх представника, дослідивши письмові матеріали справи, а також матеріали цивільної справи за №716/474/13-ц, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що позивачі з 1985 року як сiм'я проживали та до 2012 року були зареєстровані за адресою [ADDRESS]. Право власності на вказане будинковолодіння було оформлене на iм'я [PERSON] згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 29.11.2004р., виданого виконкомом Кадубовецької сільської ради на пiдставi рiшення виконкому №10/4 від 20.10.2004 р. (а.с. 22). Постановою Заставнівського районного суду вiд 30.06.2011 р. у справi №2-a-1282/11 за позовом [PERSON], яка набрала законної сили 12.07.2011 р., вказане свiдоцтво про право власностi на нерухоме майно та рішення виконкому Кадубовецької сільської ради №10/4 від 20.10.2004 р. визнані незаконними (а.с. 23). Згідно рiшення виконкому Кадубовецької сільської ради №7/5-4 від 28.07.2011 року видано свiдоцтво про право власності на нерухоме майно вiд 14.09.2011р. на iм'я [PERSON] (а.с. 24), яка подарувала спірний житловий будинок відповідачу [PERSON], що вбачається з договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Заставнівського районного нотаріального округу 28.03.2012 р. та зареєстрованого в реєстрі за №383 (а.с. 25). 3гiдно технiчного паспорта господарство складаєтъся з житлового будинку лiт.«А» житловою площею 16,80 кв.м., загальною площею 39,1 кв.м., сараю лiт. «Б», лiтньої кухні лiт. «В», сараю лiт. «Г», огорожi №1-3 (а.с. 26-28). У відповідності до ст. 61 ч.3 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. На виконання вказаних вимог закону, судом встановлено, що рiшенням 3аставнiвського районного суду вiд 01.11.2013p. у цивiльнiй справі №716/474/13-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], яке набрало законної сили 12.11.2013р., рiшення виконкому Кадубовецької сiльської ради №7/5-4 вiд 28.07.2011 р. визнано незаконним та скасовано, а свiдоцтво про право власності на нерухоме майно вiд 14.09.2011р. видане на iм'я [PERSON] визнано недiйсними. У задоволеннi вимоги про визнання недiйсним договору дарування житлового будинку вiдмовлено. Вказаним судовим рiшенням встановлено наступні обставини. Вiдповiдно до погосподарських книг Кадубовецької сільської ради за перiод з 1986 по 1995 роки станом на 15.04.1991р. в господарствi пiд [ADDRESS], яке належало до типу колгоспного двору, були заресстровані та проживали позивачі, тобто [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], якi набули право на частку в його майні. Iншi особи в будинку не проживали, членами колгоспного двору не були. [PERSON] проживала в [ADDRESS] до своєї смерті [INFO] Прийняттям рiшення виконкому Кадубовецької сільської ради та видачею свiдоцтва про право власностi на нерухоме майно щодо спірного житлового будинку [ADDRESS] на iм'я [PERSON], Кадубовецькою сiльською радою були порушенi права позивача [PERSON] на частку в майнi колгоспного двору. Згідно норм Цивільного Кодексу УРСР, колгоспний двір - це сімейно-трудове об'єднання громадян, членів колгоспу, котрі брали участь у виробничо-господарській діяльності колгоспу, від якої мали основний дохід і вели особисте підсобне господарство для задоволення потреб сім'ї у продуктах харчування і поліпшення потреб родини на присадибній ділянці. Головою колгоспного двору був його засновник, як правило, глава сім'ї, членами колгоспного двору - всі особи, котрі спільно проживали, вели господарство і перебували у сімейно-родинному зв'язку. Громадяни члени родини колгоспника, які не були членами колгоспу, але спільно вели підсобне господарство колгоспного двору, також користувалися правами колгоспного двору. Відповідно до ст. 120, 121 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. При відсутності згоди спір про володіння, користування або розпорядження майном колгоспного двору вирішується судом за позовом будь-якого члена двору, який досяг шістнадцяти років. Згідно ст. 123, 126 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.6 Постанови №20 від 22.12.1995 р. «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», до правовідносин, що виникли до прийняття 15.04.1991 р. Закону «Про власність», застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15.04.1991, мають вирішуватися за нормами, що регулюють власність цього двору, а саме: право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15.04.1991 р. не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності усіх його членів, включаючи неповнолітніх. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Як встановлено з погосподарських книг за період з 1986 по 1995 роки станом на 15.04.1991 р. в господарстві під [ADDRESS], яке належало до колгоспного двору, були зареєстровані, проживали та не втратили з ним зв'язок [PERSON] (голова двору), [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Вказане коло осiб набуло майновi права у вказаному господарстві пiсля припинення iснування колгоспних дворiв в розмiрi по 1/5 частки на кожного співвласника. [PERSON] та її чоловік [PERSON] (батьки відповідача) втратили зв'язок з даним господарством до 1986 року. За таких обставин вони не набули права на частку в майні зазначеного колгоспного двору. Згiдно ч.1 ст.717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Оскільки передати майно у власнiсть іншої особи може лише власник такого майна, а [PERSON] набула право власності на будинок без належних на те пiдстав, подальше розпорядження цим майном шляхом дарування є незаконним. ЦК України передбачені засади захисту права власності. Зокрема, ст. 387 цього Кодексу надано власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно із ч. 1, 3 ст. 388 ЦК, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Якщо майно було набуте безвiдплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його вiд добросовісного набувача у вcix випадках. Оскільки добросовісне набуття в розумінні ст. 388 ЦК можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з незаконного володіння. Права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захистові шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, установленого статтями 215, 216 ЦК. Якщо встановлено наявність речово-правових відносин, то до них не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК, що дають право витребувати майно у добросовісного набувача. У разі якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до ст. 392 ЦК права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Дана позиція викладена в ряді рішень судової палати в цивільних справах ВСУ, зокрема від 15.04.2009 року, 07.11.2012 року, 18.09.2013 року. Згідно ст. 360-7 ч.1 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Вищевикладені обставини встановлені рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 01.11.2013 року у справі №716/474/13-ц, а також матеріалами самої цивільної справи, яка була предметом дослідження в суді. Таким чином, суд вважає, що встановленим правовідносинам відповідає спосіб захисту порушених прав позивачів, який вони обрали шляхом пред'явлення віндикаційного позову. Поданий ними позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved