Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовною заявою в якій просить визнати відповідача [PERSON] (дошлюбне прізвище Гудкова) такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. В обґрунтування позову, позивач зазначила, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. В спірній квартирі зареєстровано дві особи: вона, як власник квартири та з грудня 2013 року її племінниця - відповідач [PERSON] 25.08.2008 року відповідач [PERSON]Є, отримала свідоцтво про право на спадщину на ј частину спірної квартири, однак в подальшому 10.05.2017 року в порядку виконання, відповідно до постанови Орджонікідзевського ВДВС м. Харкова ГТУЮ у Харківській області були проведені електронні торги, переможцем яких визнано [PERSON] 16.05.2017 року право власності на ј частину квартири було зареєстровано у встановленому законом порядку. Після отримання свідоцтва про право на спадщину по теперішній час відповідач в квартирі не проживає. Позивач зазначає, що місце фактичного проживання відповідача їй невідоме, оскільки жодних стосунків з відповідачем не підтримує. Відповідач спірним житлом не цікавиться та не приймає участі в його утриманні. Позивач самостійно підтримує квартиру у житловому стані, оплачує комунальні послуги, у тому числі і за відповідача. Будь-які договірні відносини щодо користування квартирою відсутні. В добровільному порядку відповідач [PERSON] зніматися з реєстраційного обліку у квартирі, яка належить позивачу на праві приватної власності, не бажає. Реєстрація відповідача, порушує права позивача, як власника квартири. Сторони в судове засідання не зявилися, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, в установленому законом порядку, що підтверджується матеріалами справи. Клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відповідачем у встановлений судом строк відзив на позовну заяву не подавався. Від позивача до суду надійшла заява, в якій вона просить справу розглянути за її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Проти розгляду справи в заочному порядку не заперечує. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS]. Ѕ частина вказаної квартири належить на підставі свідоцтва про право власності на житло від 08.10.1998 року виданого Органом приватизації житлового фонду ВАТ «Харківський тракторний завод» на підставі розпорядження від 07.10.1998 року № 87 та зареєстровано в КП «БТІ» 12.10.1998 року за № 39462; ј частини кватири на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом виданого Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою та зареєстровано в реєстрі 27.05.2008 року за № 3-1983; ј частина квартири на підставі свідоцтва виданого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] від 16.05.2017 року та зареєстровано а реєстрі за № 1128. Вказана частина квартири раніше належала відповідачу [PERSON] (дошлюбне прізвище Гудкова) на підставі свідоцтва про право власності на спадщину, виданого Четвертою Харківською державною нотаріальною конторою 27.05.2008 року реєстровий № 3-1985, право власності зареєстроване в КП «БТІ» 19.06.2008 року за реєстраційним № 22196819. Таким чином, позивач [PERSON] є одноособовим власником спірної квартири. Будь-які договірні відносини щодо користування вказаним житловим приміщенням між позивачем, як власником квартири, та відповідачем відсутні. В спірній квартирі зареєстровано дві особи: позивач [PERSON], [INFO] та відповідач [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою від 28.09.2018 року з Реєстру територіальної громади м. Харкова про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб. Факт не проживання відповідача за адресою: [ADDRESS], також підтверджується актом від 24.09.2018 року складного сусідами будинку № 30/19 пр. Архітектора Альошина. З даного акту вбачається, що в спірній квартирі зареєстровано дві особи: [PERSON], як власник будинку та [PERSON] Однак фактично в квартирі проживає лише [PERSON] Відповідач по справі [PERSON] не проживає в даній квартирі з часу її реєстрації з грудня 2013 року по теперішній час. Факт того, що позивачем не порушувалися права відповідача також підтверджується відповіддю Індустріального відділу поліції Головного управління Національної поліції в Харківській області від 21.09.2018 року, з якої вбачається, що в період часу з 2013 року по теперішній час до Індустріального ВП ГУНП в Харківській області заяв чи повідомлень від [PERSON] (дошлюбне прізвище Гудкова) з приводу порушення її житлових прав на спірну квартиру не надходило. Таким чином, судом встановлено, що відповідач спірним житлом не цікавиться та не приймає участі в його утриманні. Позивач самостійно підтримує квартиру у житловому стані, оплачує комунальні послуги, у тому числі і за відповідача. З огляду на вище викладені обставини, суд приходить до висновку, що відповідач зареєстрована в спірній квартирі, однак не проживає за вище вказаною адресою без поважних причин з часу реєстрації з 2013 року. Реєстрація відповідача [PERSON] (дошлюбне прізвище Гудкова) порушує права позивача [PERSON], як власника квартири, в зв'язку з чим є підстави для усунення перешкод у здійсненні позивачем права власності на вказане нерухоме майно шляхом позбавлення відповідача [PERSON] права користування вказаним житлом. Так, у відповідності до ст. 150 Житлового кодексу України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно змісту ч. ч. 1, 2 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частинами 1 та 2 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що саме власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 Цивільного кодексу України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. За змістом ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно положень ч. ч. 1, 2 ст. 386 Цивільного кодексу України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Разом з цим, згідно ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Звернення позивача [PERSON] до суду із даною позовною заявою про позбавлення права користування відповідача житловим приміщенням - є однією із форм захисту власником своїх прав. Відповідно до ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У відповідності до ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України право на користування житлом відповідно до закону мають лише члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним. Пунктом 4 частини 1 та частиною 2 статті 406 Цивільного кодексу України встановлено, що сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Таким чином, право відповідача [PERSON] на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] є похідним від права власності позивача [PERSON] на вказане нерухоме майно. Оскільки відповідач [PERSON] не проживає разом з позивачем за місцем своєї реєстрації, спільне господарство з позивачем не веде, участь в утриманні квартири не приймає та її особистих речей в квартирі за вказаною адресою немає, а тому в силу її формальної реєстрації у цій квартирі, яка належить на праві приватної власності позивачу, вона створює перешкоди позивачу в користуванні належною їй квартирою та порушує право позивача на вільне володіння, користування та розпорядження належним їй нерухомим майном як складовими частинами права власності, у зв'язку з чим маються всі підстави для усунення власнику квартири перешкоди у здійсненні нею права власності, шляхом позбавлення відповідача права користування вказаним житловим приміщенням. В свою чергу, рішення суду про усунення власнику квартири - позивачу [PERSON] перешкоди у здійсненні нею права власності на вказану квартиру шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання відповідача за вказаною адресою. Так, відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи зі змісту ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація - це лише внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. При цьому, реєстрація місця проживання не пов'язана з будь-якими іншими правами особи. Будучи зареєстрованою у квартирі, яка належить позивачу [PERSON], відповідач [PERSON] не набуває за фактом реєстрації ніяких майнових прав відносно вказаної квартири і, відповідно, будучи знятою з реєстрації в цієї квартири, вона ніяких майнових прав не втрачає. Розподіл судових витрат суд вирішує в порядку ст. 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір». Таким чином, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судові витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви в розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved