Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, у якому зазначила, що працювала у Рівненському державному коледжі (на той час технікумі) на посаді викладача юридичних дисциплін, а 16 липня 2001 року була безпідставно звільнена з посади за п.3 ст.41 КЗпП України, тобто за аморальний проступок, не сумісний з продовженням роботи викладача. Розгляд трудового спору щодо поновлення на роботі тривав понад два роки, однак рішенням Рівненського апеляційного суду від 10 жовтня 2003 року її було поновлено на роботі та вирішено стягнути з відповідача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу у розмірі 5119,47грн. Відразу ж після вихідних, тобто 13 жовтня 2003 року, вона звільнилася з роботи за п.1 ст. 36 КЗпП України (за згодою сторін). В день звільнення відповідач повернув трудову книжку, однак в порушення вимог ст. ст. 47, 116 КЗпП України, а також ст. 57 Закону України «Про освіту» не здійснив виплату надбавки за вислугу років у розмірі 10 відсотків до посадового окладу в період з 01.10.1999 по 01.01.2001, у розмірі 5 відсотків до посадового окладу з 01.01.2001 по 16.07.2001 та допомоги на оздоровлення в розмірі місячної ставки за 1999, 2000 роки. Рішенням Рівненського міського суду від 23 березня 2005 року у справі №2-679 їй відмовлено в задоволені позовних вимог. Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду Рівненської області від 08 липня 2005 року (справа №22-а-903/2004) рішення Рівненського міського суду від 23 березня 2005року залишено без змін. Ухвалою Апеляційного суду Чернівецької області від 24 грудня 2007 року, який діяв як Верховний Суд України, скасовано рішення Рівненського міського суду від 23 березня 2005 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 08 липня 2005 року, як такі, що ухвалені всупереч вимогам ч.7 ст.43 Конституції України, ч.1 ст. 21 «Про оплату праці», ст. 57 Закону України «Про освіту». Повторний розгляд позовної заяви тривав впродовж з 2008 року по листопад 2010 року, тобто майже три роки. Рішенням Рівненського міського суду від 12 листопада 2010 року у справі №2-83/10 її позовні вимоги задоволено частково, зокрема, стягнено з відповідача 178грн. 10 коп. надбавки до посадового окладу за вислугу років за період з 01.10.1999 року по 16.07.2001 року, 274 грн. на оздоровлення за 1999, 2000 роки та 4535 грн. моральної шкоди. Рішенням колегії суддів Апеляційного суду Рівненської області від 27 січня 2011 року змінено рішення Рівненського міського суду від 12 листопада 2010 року, зокрема, розмір моральної шкоди зменшено з 4535грн. до 500 гривень. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 24 березня 2011 року відмовлено у відкритті касаційного провадження. 25 жовтня 2011 року позивач звернулася із заявою в Європейський суд з прав людини згідно пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (надмірна тривалість цивільних проваджень, - понад 8 років). Європейський суд з прав людини прийняв заяву до розгляду та запропонував дружнє врегулювання даного спору в обмін на зобов'язання Уряду сплатити позивачці 1.200 євро (12.770грн.), що становитимуть відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 25 вересня 2012 року судом взято до уваги факт досягнення сторонами дружнього врегулювання, а тому вирішено вилучити заяву з реєстру справ. Вважає, що у зв'язку з порушенням її права на вчасне отримання розрахункових коштів вона має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки виплати належних їй сум по день фактичного розрахунку. Своїми неправомірними діями відповідач заподіяв їй моральну шкоду, яка виразилась в тому, що у день звільнення їй не була проведена виплата надбавок за вислугу років та допомоги на оздоровлення, хоча такі виплати вчасно проводились директору коледжу. Ці протиправні дії відповідача привели до втрати заробітку, попереднє звільнення з роботи перешкоджало їй в подальшому займатися викладацькою роботою, вона зазнала сорому, приниження, відчаю, душевного болю, відбулися зміни в способі життя, протиправні дії зі сторони відповідача мають тривалий характер. Моральну шкоду визначила у розмірі 10.000гривень. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги та просила суд задовольнити їх у повному обсязі. 06 грудня 2013 року позивач подала суду зміни до позовної заяви, у яких навела розрахунок та зазначила розмір середньомісячного заробітку, який необхідно виплатити за час затримки виплати заробітної плати при звільненні, зокрема 179.556,18грн. 27 березня 2014 року позивач подала суду заяву про зменшення позовних вимог, зокрема: визначила розмір середньомісячного заробітку, який необхідно виплатити за період з 14 жовтня 2003 року по 26 червня 2013 року, - 178.704,28грн. та зменшила розмір моральної шкоди до 5.000грн. Представник відповідача позовні вимоги визнала частково, у заперечення позовних вимог пояснила суду, що фактично повний розрахунок з позивачем було проведено 26 червня 2013року, а не 31 липня 2013року, як зазначено у змінах до позовної заяви, а тому середній заробіток за час затримки розрахункових коштів необхідно провести з 14 жовтня 2013року по 26 червня 2013року. Відповідач погодився із середньоденним заробітком у 12,39грн., визначеним позивачем, однак вважає, що позивачу необхідно сплатити за 2 436 робочих дні затримки виплати розрахункових коштів 30.182,04грн. Відповідач заперечив проти відшкодування моральної шкоди за необґрунтованістю. Звільнення позивача відбулося за згодою сторін. Офіційно позивачу ніхто не відмовляв у виплаті надбавок та допомоги на оздоровлення, оскільки остання не зверталась із вимогою про їх виплату, а також існував спір щодо наявності або відсутності підстав виплачувати зазначені суми і такий спір був вирішений лише 27.01.2011. Звільняючись з роботи позивач усвідомлювала, що втрачає заробіток за згодою сторін. Попереднє звільнення не має жодного відношення до несвоєчасної виплати розрахункових коштів при звільненні 13.10.2003року. На думку відповідача, не прослідковується зв'язок між несвоєчасною виплатою розрахункових коштів та соромом, приниженням чи душевним болем позивачки. Суперечливим вважає твердження позивача про зміни в способі життя, а саме пошуку захисту своїх прав, оскільки усі порушені права позивача вже відновлено в судовому порядку. Не встановлено тривалого характеру протиправних дій коледжу, бо їх протиправність іще не встановлена, остаточно це вирішить суд. За наведених підстав просила суд позовні вимоги [PERSON] в частині виплати середньомісячного заробітку за час затримки виплати розрахункових коштів зменшити на суму 30.182,04грн. Суд заслухавши позивача , представника відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. Встановлено на підставі досліджених доказів, пояснень позивача, які не оспорюються відповідачем, що позивачка - [PERSON] працювала у Рівненському державному коледжі (на той час технікумі) на посаді викладача юридичних дисциплін, а 16 липня 2001 року була звільнена з посади за п.3 ст.41 КЗпП України. Відповідно до статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний у день звільнення видати працівникові належним чином оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, тобто в день звільнення працівника провести виплату всіх сум, які належать йому від установи. При цьому, частиною 2 статті 116 КЗпП України передбачено, що в разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку в день звільнення повинен виплатити не оспорювану ним суму. В день звільнення - 13 жовтня 2003 року відповідач видав позивачу трудову книжку, однак в порушення вимог ст. ст. 47, 116 КЗпП України та ст. 57 Закону України «Про освіту» не здійснив виплату надбавки до заробітної плати за вислугу років у розмірі 10 відсотків до посадового окладу в період з 01.10.1999 по 01.01.2001, у розмірі 5 відсотків до посадового окладу з 01.01.2001 по 16.07.2001 та допомоги на оздоровлення в розмірі місячної ставки за 1999, 2000 роки. Рішенням Рівненського міського суду від 12 листопада 2010 року задоволено вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми надбавки за вислугу років у розмірі 178грн. 10 коп. за період з 01.10.1999 року по 16.07.2001 року, 274 грн. на оздоровлення за 1999, 2000 роки та 4535 грн. моральної шкоди. Рішенням колегії суддів Апеляційного суду Рівненської області від 27 січня 2011 року змінено рішення Рівненського міського суду від 12 листопада 2010 року лише в частині визначення розміру моральної шкоди, який зменшено з 4535грн. до 500 гривень. Відповідно до ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди» від 21 листопада 2011 року також передбачено, що у разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум відповідальність за затримку розрахунку підлягає задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядав справу. Як зазначається у рішенні Конституційного Суду України невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника, або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для звернення працівника до суду із заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник, або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. За даними виписки Філії - Рівненське обласне управління АТ «Ощадбанк» від 27 серпня 2013року на рахунок позивача [PERSON] за [NUMBER] здійснено 31липня 2013року зарахування 952,10грн, тобто коштів визначених рішенням суду. Отже позивачем дотримано строк звернення до суду із позовною заявою. При визначенні розміру заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд керується пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995року №100, згідно якого середньомісячна заробітна плата за час затримки виплати заробітної плати при звільненні працівника обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарних місяці роботи, що передували звільненню з роботи. Відповідно до пункту 8 вищезазначеного Порядку нарахування виплат у цьому випадку провадиться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів. День звільнення 13 жовтня 20103року є робочим днем й оплачується виходячи із заробітної плати 259грн. та 10 відсотків надбавки за вислугу років 25,90грн., що разом складає 284,90грн. : 23 роб. дн. = 12,39грн. Таким чином, заробітна плата за два місяці роботи перед звільненням обчислюється за один робочий день 13.10.2003 та становить 12,39грн. Розмір одноденного робочого заробітку сторонами не заперечується. Разом з тим, відповідно до пункту 10 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995р. №100, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, як у розрахунковому періоді, так і в періоді протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата за проміжок часу до підвищення коригується на коефіцієнт їх підвищення. В період з жовтня 2003р. по день фактичного розрахунку заробітна плата викладачів декілька разів збільшувалась відповідно до постанов Кабінету Міністрів України, перелік яких надано позивачем. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Позивачем надано суду розрахунок коефіцієнтів корегування заробітної плати відповідно до п.10 зазначеного Порядку з 13.10.2003 по 26.06.2013, який зі сторони відповідача не спростовано. Проаналізувавши усі надані сторонами докази, суд погоджується із розрахунком позивача щодо визначення заробітної плати за один робочий день, а саме: 12,39грн. х 1,108 х 1,156 х 1,223 х 1,069 х 1,147 х 1,054 х 1,072 х 1,066 х 1,050 х 1,187 х 1,047 х 1,046 х 1,120 х 1,020 х 1,106 х 1,039 х 1,018 х 1,022 х 1,005 х 1,028 х 1,024 х 1,022 х 1,019 х 1,016 х 1,010 х 1,029 х 1,067 х 1,098 х 1,027 х 1,010 х 1,006 х 1,019 х 1,020 х 1,015 = 73,016 = 73,42грн. Крім того, кількість робочих днів прострочення за період з 14.10.2003 по 26.06.2013 позивачем визначено у 2434, а відповідачем 2436 (за червень 2013року включено усі робочі дні місяця - 18, а необхідно 16). З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про задоволення позовної вимоги щодо виплати позивачу середньомісячного заробітку за час затримки розрахункових коштів при звільненні за період з 14 жовтня 2003 року по 26 червня 2013 року у розмірі 178.704,28грн. (73,42грн. х 2434 робочих дні). Суд прийшов до висновку, що підлягає частковому задоволенню вимога позивача щодо відшкодування моральної шкоди. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, суд, враховуючи вимоги ст.237-1 КЗпП України, згідно з якими відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, виходить з того, що відповідачем Рівненським державним аграрним коледжем допущено порушення законодавства про працю, які виразилися в тому, що у день звільнення позивача [PERSON] не була проведена виплата надбавок за вислугу років та допомоги на оздоровлення, хоча такі виплати проводились директору коледжу й цей факт відповідачем не спростовано. Суд критично відноситься до твердження відповідача про те, що усі порушені права позивача вже відновлено в судовому порядку, а також щодо відсутності тривалого характеру протиправних дій коледжу. Такі твердження відповідача спростовуються тривалим розглядом позову у проміжок майже 8 років, рішеннями судів на користь позивача. При цьому, суд бере до уваги той факт, що рішення Апеляційного суду Рівненської області від 27 січня 2011 року відповідач виконав лише у червні 2013 року. Таким чином, встановлено наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіюванні, оскільки внаслідок незаконних дій позивач зазнала моральних страждань, приниження, відчаю, втрати душевної рівноваги, що змусило її докласти додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди суд, з урахуванням норм п.3 ст.23 Цивільного кодексу України та пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №5 від 25 травня 2001року, виходить із засад розумності, виваженості та справедливості, бере до уваги характер та обсяг душевних та психічних страждань, яких зазнала позивач, їх тривалий характер, приходить до переконання, що на користь [PERSON] підлягає до стягнення із відповідача - Рівненського державного аграрного коледжу 1000 (одна тисяча) гривень моральної шкоди.

Outcome: partial