Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-04 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] в особі законного представника [PERSON], за участю третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору - органу опіки та піклування Вінницької міської ради про усунення перешкод в користуванні власністю, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, мотивуючи свої вимоги тим, що позивачі являються власниками квартири [ADDRESS], зокрема позивачу [PERSON] належить 1/2 частки зазначеної квартири, [PERSON] - 1/4 частки та [PERSON] - 1/4 частки. Законний представник відповідачів [PERSON] являється колишньою дружиною позивача [PERSON] Від даного шлюбу останні мають двох неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], які зареєстровані за однією адресою із позивачами. Також, з грудня 2003 року по 2008 рік у даному помешканні було зареєстровано місце проживання законного представника відповідачів [PERSON] 10.09.2008 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області. Оскільки, шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, остання в лютому 2008 року виїхала разом із дітьми до іншого помешкання, своїх особистих речей та речей дітей не залишила та припинила користуватись даним житловим приміщенням. Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 21.05.2009 року у цивільній справі №2-2714/09 за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, позов задоволено, визнано [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS]. Однак, під час судового розгляду вищезазначеної цивільної справи питання щодо визнання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування спірною квартирою не вирішувалось, хоча відповідачі досить тривалий час проживають разом із матір'ю за іншою адресою та за місцем реєстрації не з'являються з 2008 року. А тому, враховуючи відсутність згоди [PERSON] на зняття з реєстрації неповнолітніх дітей в добровільному порядку, виникла необхідність звернення позивачів до суду з даним позовом, в якому останні просили усунути перешкоди в користуванні власністю, а саме житловою квартирою [ADDRESS], шляхом визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловою квартирою [ADDRESS] та підлягаючими до зняття з реєстраційного обліку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримала та просила суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Позивачі [PERSON] та [PERSON] до судового засідання не з'явились, однак від останніх в матеріалах справи містяться письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять суд останні задовольнити з підстав, зазначених у позові. Згідно ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у розгляді справи, має право заявляти клопотання про розгляд справи за її відсутності. В судовому засіданні законний представник неповнолітніх відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] позовні вимоги не визнали та просили в задоволенні останніх відмовити у зв'язку з безпідставністю. В судовому засіданні представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмету спору за довіреністю [PERSON] позовні вимоги не визнала та просила суд в задоволенні останніх відмовити у зв'язку з безпідставністю. Заслухавши пояснення сторін, показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи, давши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних міркувань. Так, в судовому засіданні достовірно встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого виконкомом Вінницької міської Ради народних депутатів 23.02.1995 року, згідно рішення від 23.02.1995 року №82, зареєстрованого КП «ВООБТІ» в реєстровій книзі №229 за реєстровим №1298/19395 (а.с.18, 18 зворот), свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого державним нотаріусом Першої вінницької державної нотаріальної контори Терещенко В.В. 07.07.2003 року, зареєстрованого в реєстрі за №5-1830 та зареєстрованого КП «ВООБТІ» в реєстрову книгу №229 за реєстровим №1298/19395 (а.с.19, 19 зворот) позивачі являються власниками квартири [ADDRESS], зокрема позивачу [PERSON] належить 1/2 частки, [PERSON] - 1/4 частки та [PERSON] - 1/4 частки зазначеної квартири. Згідно довідки ТОВ «ЖЕО» №4489 від 22.02.2016 року, копії особового рахунку ТОВ «ЖЕО» [NUMBER] від 24.02.2016 року у вищезазначеній квартирі зареєстровані та проживають власник [PERSON], [INFO], сини [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], онуки [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO] (а.с.20, 21). Окрім того, згідно копії особового рахунку [NUMBER] від 24.02.2016 року вбачається, що з 12.12.2003 року по 22.07.2009 року у вказаній квартирі також була зареєстрована та проживала мати неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] (а.с.21). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу [NUMBER], виданого В РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області 29.09.2008 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний актовий запис за №1077 віл 10.09.2008 року (а.с.15). Рішенням Ленінського районного суду м. Вінниці від 21.05.2009 року у цивільній справі №2-2714/09 за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, позов задоволено, визнано [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS] (а.с.16-17). Однак, під час судового розгляду вищезазначеної цивільної справи питання щодо визнання неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування спірною квартирою не вирішувалось, хоча, як стверджували позивачі у позовній заяві та представник позивача в судовому засіданні неповнолітні відповідачі досить тривалий час проживають разом із матір'ю за іншою адресою, а саме: [ADDRESS], без реєстрації, що підтверджується змістом довідки квартального комітету «Малі Хутора Центр» від 10.03.2016 року №340 (а.с.97), та за місцем реєстрації не з'являються з 2008 року, про що свідчать акти опитування сусідів [PERSON] - [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.22, 25, 28). А питання про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування житловим приміщенням зумовлене понесенням позивачами значним матеріальних витрат з приводу оплати житлово-комунальних послуг, оскільки нарахування здійснюються на кількість осіб зареєстрованих у житловому приміщенні. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу (ч.1 ст.60 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (ст.391 ЦК України). Разом з тим, частиною 2 статті 29 ЦК України визначено, що фізична особа, яка досягла чотирнадцять років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Фізична особа може мати кілька місць проживання (ч.6 ст.29 ЦК України). Відповідно до ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Конвенція ООН про права дитини від 20.11.1989 року (надалі - Конвенція) не містить окремої статі щодо захисту житлових прав дітей. Однак принципові позиції відстежуються в таких її положеннях. Відповідно до ч.1 ст.16 Конвенції жодна дитина не може бути об'єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Згідно з ст.6 Конвенції держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини. Забезпечення дотримання основоположних для дитини прав, можливе лише за наявності відповідних умов її розвитку, а саме житла та необхідного майна. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї, що також знайшло своє вираження у правовій позиції, висловленій Верховним Судом України під час розгляду справи №6-158цс14. Як вбачається з пояснень сторін та матеріалів справи неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] є члена сім'ї позивача [PERSON], який являється батьком останніх та співвласником нерухомого майна, за місцем знаходження якого зареєстроване у встановленому законом місце проживання неповнолітніх відповідачів. У відповідності до ст.ст.2, 3 СК України, ст.64 ЖК УРСР відповідачі були зареєстровані як члени сім'ї позивача [PERSON] власника квартири та за згодою останнього, а відтак неповнолітні діти мають право на користування вказаним помешканням на рівні з власниками, тобто позивачами. Акт від 29.04.2016 року, згідно якого встановлено, що позивач [PERSON] фактично не проживає за місцем реєстрації з 2012 року (а.с.177), реєстрація шлюбу [PERSON], згідно свідоцтва про шлюб [NUMBER], виданого В РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області 10.04.2009 року (а.с.182), народження дитини у позивача [PERSON] - [PERSON], [INFO], згідно свідоцтва про народження [NUMBER], виданого В РАЦС Вінницького МУЮ Вінницької області 12.05.2009 року (а.с.183) не спростовують висновків суду про правомірність вселення неповнолітніх відповідачів та не спростовують право останніх на користування житловим приміщенням. Більше того, реєстрація місця проживання відповідачів у квартирі позивачів ніяким чином не порушують прав останніх, оскільки суд не приймає до уваги доводи позивачів як на підставу про задоволення позову про те, що реєстрація неповнолітніх дітей змушує їх сплачувати у значно більшому розмірі комунальні витрати, оскільки згідно копій розрахункових книжок, наданих стороною позивачів, встановлено, що нарахування по квартирі позивачів проводиться на підставі приладів обліку на холодне, гаряче водопостачання, електроенергії, нарахування ж по даній квартирі від кількості зареєстрованих осіб проводиться лише на вивіз твердих побутових відходів та опалення (а.с.36-81), що є незначною сумою. Більш того, згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, що включає в себе у разі необхідності також сплату комунальних послуг. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини (ч.2 ст.141 СК України). Суд звертає увагу, що, як вбачається зі змісту позову, предметом даного позову є визнання неповнолітніх відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, на підставі ч.2 ст.405 ЦК України, тобто у зв'язку з відсутністю члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В судовому засіданні встановлено, що неповнолітні діти дійсно не проживають за адресою реєстрації свого місця проживання, однак їх не проживання за вказаною адресою вимушене та зумовлене неприязними стосунками, які склались між позивачем [PERSON] та відповідачами, зокрема нанесення тілесних ушкоджень неповнолітній [PERSON] її дядьком та позивачем по справі [PERSON] За вказаним фактом відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань, порушено кримінальне провадження та триває досудове розслідування, що достеменно підтверджується протоколом допиту свідка [PERSON] від 12.08.2016 року (а.с.203-204). Таким чином, з наведеного достеменно вбачається не проживання відповідачів за адресою: [ADDRESS], з поважних причин. Більше того, зі змісту вищезазначеного протоколу вбачається, що неповнолітні відповідачі не проживають за вищезазначеною адресою з кінця вересня 2015 року, тобто на момент подачі позову до суду та розгляду вищезазначеної справи відсутній річний строк, визначений ч.2 ст.405 ЦК України, що в сукупності з іншими обставинами дає право позивачам на звернення до суду з даним позовом на підставі ч.2 ст.405 ЦК України. Вищевикладені обставини також підтверджуються змістом актів від 01.04.2016 року (а.с.124, 125) та показаннями свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні. З урахуванням наведеного, у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками. Дані про їхню заінтересованість у результаті розгляду справи відсутні, їх показання дані в судовому засіданні об'єктивно підтверджуються іншими доказами по справі. Що ж стосується думок та тверджень представника позивача в судовому засіданні як на підставу про задоволення позовних вимог, що місце реєстрації проживання відповідачів може бути зареєстроване і за іншою адресою, зокрема за адресою місцезнаходження будинку, який належить матері законного представника відповідачів [PERSON] - [PERSON] в с. Великі Зозулинці Красилівського району Хмельницької області, то суд останні вважає взагалі безпідставними та такими, що не заслуговують на увагу, оскільки в судовому засіданні встановлено та сторонами не оспорювалось, що позивачу [PERSON], який являється батьком відповідачів, належить 1/4 частки нерухомого майна - квартири за адресою: [ADDRESS], в той час як мати відповідачів [PERSON] особистого житла не має та в даний час останнє винаймає. А зі змісту інформаційної довідки Великозозулинецької сільської ради Красилівського району Вінницької області від 10.05.2016 року взагалі не вбачається, що матері [PERSON] на праві приватної власності належить нерухоме майно (а.с.186). З огляду на вищенаведене, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а тому не підлягають до задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed