Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно. Мотивує свій позов тим, що [INFO] померла її мама [PERSON] . Після її смерті відкрилась спадщина на майно. Позивач є єдиною спадкоємицею майна померлої матері за заповітом. До складу спадкового майна входить земельна ділянка згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 27 жовтня 2009 року та земельна ділянка згідно з Державним актом на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 27 жовтня 2009 року. Позивач спадщину прийняла, однак оформити її в нотаріальному порядку не може, так як в заповіті спадкове майно вказане як земельна частка, що має відмінність від поняття земельної ділянки, у зв`язку з чим нотаріус не може видати свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Крім того, у позивача виникла необхідність у встановлення факту, що має юридичне значення. Зокрема, їй необхідно встановити, що заповіт, складений [PERSON] 12 жовтня 2006 року, який посвідчений секретарем Підберезівської сільської ради Горохівського району Волинської області та зареєстрований в реєстрі за №538 із зазначенням спадкоємця [PERSON] , було укладено відносно [PERSON] , так як розбіжність у зазначенні спадкоємця є ще одною перешкодою у реалізації позивачкою свого законного права на спадкування. У зв`язку з цим, позивач просить позов задовольнити. Представник позивача, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, однак в своїй заяві до суду позов підтримав повністю, просив його задовольнити, а справу слухати у його відсутність. Представник відповідача, Підберезівської сільської ради Горохівського району Волинської області, в судове засідання не з`явився, однак в своїй заяві до суду позов визнав повністю, не заперечує щодо визнання за позивачем права власності на спадкове майно. Справу просить слухати у його відсутність. Розгляд справи здійснювався за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підставний і підлягає до задоволення. Відповідно до ст.1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно з ч.1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. А відповідно до ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.1 ст.1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст.1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 1235 ЦК України надається право заповідачу на призначення спадкоємців. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до п.6 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно з п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику про встановлення фактів, що мають юридичне значення» при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові місце і час народження якої, зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, імені, по батькові або замість імені чи по батькові зазначені ініціали суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Разом з тим, цей порядок не застосовується, якщо виправлення в таких документах належним чином не застережені або ж їх реквізити нечітко виражені внаслідок тривалого використання, неналежного зберігання, тощо. Це є підставою для вирішення питання про встановлення факту, про який йдеться в документі, відповідно до чинного законодавства. Згідно з листом Верховного Суду України «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 01.01.2012 року коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п.6 ч.1 ст.256 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК України) громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Згідно з п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», справи про спадкування розглядаються судами за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов`язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. З заповіту, складеного [PERSON] 12 жовтня 2006 року, який було посвідчено секретарем виконавчого комітету Підберезівської сільської ради Горохівського району Волинської області та зареєстровано в реєстрі за №27 видно, що вона належну їй земельну частку (пай) заповіла [PERSON] . Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 05 березня 2014 року, а також свідоцтвом про шлюб стверджується, що [PERSON] [INFO] зареєструвала шлюб з [PERSON] та змінила своє прізвище « [PERSON] » на « [PERSON] ». Згідно з свідоцтвом про смерть [PERSON] померла [INFO] . Документами про родинні відносини стверджується, що [PERSON] є дочкою померлої [PERSON] . Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12 березня 2019 року у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на ім`я [PERSON] після смерті [PERSON] було відмовлено. З спадкової справи, заведеної після померлої [PERSON] видно, що від імені [PERSON] до державної нотаріальної контори надходила відповідна заява про прийняття спадщини. З Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 27 жовтня 2009 року вбачається, що [PERSON] належала земельна ділянка відповідних розмірів. З Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 27 жовтня 2009 року вбачається, що [PERSON] належала земельна ділянка відповідних розмірів. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судовому практику в справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. Аналогічна думка викладена в роз`ясненні наданому Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику з розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0-13 від 16 травня 2013 року, відповідно до якого, визнання права власності на спадкове майно у судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватись якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Суд вважає, що неможливість позивача отримати свідоцтво про право на спадщину є порушенням його права власності, оскільки унеможливлює визнання такого права з боку держави перед іншими суб`єктами цивільних та інших правовідносин. Відповідно до статті 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після померлої [PERSON] , прийняла спадщину. За змістом ч.ч.3, 4 ст.200 ЦПК України у випадку визнання відповідчем позову, суд ухвалює рішення в порядку встановленому статтею 206 цього Кодексу. Відповідно до положень ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Встановивши, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про необхідність його задоволення. Відповідно до ч.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Враховуючи вищевикладене, те, що представлені позивачем докази на підтвердження факту належності документу та визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за заповітом в контексті положень ст.ст.76-80 ЦПК України є належними та допустимими, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] є підставним та підлягає до задоволення.

Outcome: approved