Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу і поділ майна подружжя, в якому просила розірвати шлюб, укладений між сторонами 14 січня 1989 року, припинити право спільної сумісної власності подружжя на ? частини житлового будинку № 22 по вул. Гризодубової в м. Запоріжжі, визнати це житло її особистою приватною власністю, що набута під час шлюбу за особисті кошти подружжя, визнати за нею право власності на ? частину автомобіля марки ЗАЗ VIDA, 2012 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER], визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS]. Ухвалами суду провадження в справі в частині вимог про розірвання шлюбу закрито, а вимоги про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] за заявою позивача залишені без розгляду. В позові зазначила, що з 14 січня 1989 року перебувала з відповідачем у шлюбі, під час якого, а саме: 11 грудня 2004 року, вона на особисті кошти набула ? частини будинку № 22 по вул. Гризодубової в м. Запоріжжі. Кошти на купівлю частини будинку вона отримала від продажу ? частин квартири [ADDRESS], який здійснила в цей же день. Зазначена квартира була подарована їй та доньці сторін [PERSON], [INFO], матірю позивачки [PERSON], при цьому позивач отримала в дар ? частини житла, а [PERSON] ? частину квартири. В тих самих частках учасники права спільної часткової власності набули право на будинок № 22 по вул. Гризодубової. Так як майно, набуте подружжям хоча й під час шлюбу, але на особисті кошти, є особистою приватною власністю чоловіка (дружини), просить припинити право спільної сумісної власності на ? частини будинку № 22 по вул. Гризодубової в м. Запоріжжі, визнати за нею право особистої приватної власності на вказану частину нерухомого майна. В судовому засіданні позивач підтримала вимоги позову, пояснивши, що за 28000 доларів США подружжя продало квартиру по вул. Бочарова, а за 21000 доларів придбало будинок по вул. Гризодубової. Решта коштів, отриманих від продажу квартири, була спрямована на здійснення ремонту в будинку, поліпшення його стану. Всі ремонтні роботи подружжя виконувало власноруч, купуючи лише будівельні матеріали та будівельне обладнання. Протягом зазначеного часу подружжя постелило підлогу в усіх приміщеннях на двох поверхах будинку, здійснило шпаклювання усіх стін, стель, фарбування стін, стель, оклеювання стін шпалерами, облаштування підлоги ковроліном та ламінатом, заміну віконних блоків, інші види робіт, внаслідок яких будинок, який на час купівлі був непридатним для проживання, став повністю упорядженим для користування. Так як на купівлю і благоустрій житла були використані виключно особисті кошти позивача, просить про задоволення її позову та визнання за нею права особистої приватної власності на ? частини вказаного житла. Під час перебування у шлюбі подружжя також купило автомобіль марки ЗАЗ, комерційна назва VIDA SA4870, 2012 року випуску, право власності на який зареєстровано за відповідачем. Оскільки набуте у шлюбі майно належить чоловіку і дружині на праві спільної сумісної власності, а частки подружжя при поділі майна є рівними, просить про визнання за нею права власності на ? частину транспортного засобу. Представник позивача просить про ухвалення рішення на користь своєї довірительки. Представник відповідача проти задоволення позову заперечує, зазначивши, що частина будинку по вул. Гризодубової була придбана за кошти подружжя. За час проживання в цьому будинку за рахунок зусиль та коштів подружжя будинок був відремонтований та реконструйований, що значно збільшило його вартість, яка на час розгляду справи обчислюється сумою в 559146 грн., тоді як купівлю було здійснено за 42924 грн. Так як майно, набуте під час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності, вважає, що його довіритель має право на 3/8 частин будинку як подружжя. [PERSON] подав до суду два зустрічних позови (а. с. 50-51, 112-114), де навів доводи, якими його представник обґрунтовує заперечення проти первісного позову, і просить про визнання за ним права власності на 3/8 частини нерухомого майна та на транспортний засіб із стягненням з нього на користь [PERSON] грошової компенсації вартості ? частини автомобіля у сумі 40000 грн. відповідно до висновку про його ринкову вартість, що зроблений товариством з обмеженою відповідальністю «Укрспецекспертиза», які відповідач попередньо вніс на депозитний рахунок суду. Позивач проти задоволення зустрічного позову в частині вимог про поділ нерухомого майна заперечує, посилаючись на доводи, наведені нею в обґрунтування її позовних вимог. Вимоги в частині поділу транспортного засобу визнала, пояснивши, що не заперечує проти передання автомашини у власність відповідача з отриманням нею грошової компенсації вартості належної їй частини в сумі, яка внесена відповідачем на депозитний рахунок суду. Представник позивача підтримав позицію позивача щодо визнання позову в частині вимог про поділ транспортного засобу. Проти задоволення вимог про визнання нерухомого майна обєктом сумісної власності подружжя заперечує, заявивши, що за час користування подружжям спірним будинком його площа не змінилась, ніяких переобладнань здійснено не було. За бажання відповідача довести свою участь в поліпшенні цього нерухомого майна йому належало б спрямовувати свої доводи в русло вимог про відшкодування витрат на будівництво. Але відповідач не довів того, що він ніс видатки на ремонті та будівельні роботи з благоустрою житла. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, свідка [PERSON], зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що зустрічний позов підлягає задоволенню, і не знаходить підстав для ухвалення рішення на користь [PERSON], виходячи з такого. Судом встановлено, що сторони знаходились у зареєстрованому 14 січня 1989 року шлюбі, який розірвано на підставі рішення суду від 03.11.2015 року, що набрало законної сили (а. с. 6). Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них на мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба і т. і.) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Разом з тим в силу ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За розясненнями пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування. З огляду на наведені положення сімейного законодавства та розяснення постанови Пленуму Верховного Суду України суд погоджується з твердженнями первісного позову про набуття позивачем права особистої приватної власності в праві спільної часткової власності на будинок № 22 по вул. Гризодубової в м. Запоріжжі, так як зазначені обставини підтверджують надані позивачем фактичні дані, з яких випливає, що 6 березня 2002 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] і [PERSON], [INFO], в особі законних представників [PERSON] та [PERSON] отримали в дар відповідно ? і ? частини квартири [ADDRESS] (а. с. 9). Продаж цієї частки нерухомості в той же день, що і набуття ? частин будинку № 22 по вул. Гризодубової в м. Запоріжжі, свідчить про те, що джерелом набуття частини спірного будинку не були спільні кошти подружжя, а її придбання сталося за рахунок майна, що належало позивачці на час укладення правочину, а раніше було передано на підставі договору дарування. На зазначений висновок суду не впливають доводи представника відповідача і свідка [PERSON] про набуття житла за кошти подружжя, оскільки всупереч принципу змагальності зазначені твердження не підкріплені жодними фактичними даними, тоді як аналіз обстановки, за якої здійснено придбання частки в праві на житло, коли продаж належної позивачці нерухомості і купівля нового житла, сталася в один і той самий день, а обидва правочини посвідчені одним й тим самим нотаріусом (а. с. а. с. 7-8), як вже зазначено, свідчать про те, що на набуття частини будинку були спрямовані кошти, отримані від продажу особистої приватної власності дружини. В силу ст. 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічні положення містяться в пункті 5 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 року № 7, відповідно до якої будинок, що належав одному з подружжя, може бути визнаний за ст. 25 КпШС України (яка аналогічна ст. 62 СК України) спільним майном подружжя якщо в період шлюбу істотно збільшилась його цінність внаслідок трудових чи грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Виходячи з наведеної норми сімейного законодавства і розяснень постанови Пленуму Верховного Суду України, підставою для надання майну статусу обєкта спільної сумісної власності подружжя є істотне збільшення вартості майна за рахунок спільних трудових чи грошових витрат подружжя, а визначальним критерієм при оцінці істотності такого збільшення, на думку суду, є значне підвищення цінності майна як предмету матеріального світу, поліпшення його якісних характеристик, що робить максимально ефективним його використання за призначенням. Вважаючи, що відповідач довів здійснення такого поліпшення майна, яке є підставою для розповсюдження на нього статусу обєкту спільної сумісної власності подружжя, суд виходить з того, що спірна нерухомість набувалась подружжям в інтересах сімї з метою використання для постійного проживання, тобто як житло. За змістом ст. ст. 379, 380 ЦК України житлом є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них, а житловий будинок це будівля капітального типу, споруджена з дотриманням встановлених законом вимог і призначена для постійного у ній проживання. Зважаючи на наведене, нерухомість, яку можна кваліфікувати як житло, повинна бути призначеною і придатною для постійного проживання. Вирішуючи вимоги зустрічного позову, суд враховує ту обставину, що в листопаді 2004 року набутий позивачем і донькою сторін будинок був непридатним для проживання, що визнається сторонами, а також підтверджується показаннями свідка [PERSON], яка показала суду, що двоповерховий будинок на час його придбання являв собою коробку. Про облаштування будинку під житло розповіла суду позивач, описавши види будівельних і ремонтних робіт і зазначивши, що всі етапи робіт сторони виконували власноручно, купуючи лише будівельні матеріали; про спільну роботу сторін пояснила свідок, вказавши, що з моменту придбання будинку батьки стали до облаштування всіх приміщень для проживання, мешкаючи при цьому в двох кімнатах. В ході благоустрою житла, за поясненнями позивача і свідка, сторони вирівнювали стіни, шпаклювали, штукатурили їх, вирівнювали стелі, фарбували стіни, стелі, пристосовували для зручного використання підлоги, облаштували будинок системою опалення, встановили віконні блоки, займалися благоустроєм садиби. Про набуття будинку в інтересах сімї, для сумісного проживання її членів, свідчать як пояснення сторін і свідка, так і зміст договору купівлі-продажу, з якого випливає, що при укладенні договору купівлі-продажу сторони діяли як учасники цього правочину: позивач як покупець і законний представник неповнолітньої доньки, відповідач як законний представник [PERSON] Підтвердженням істотного збільшення вартості майна є звіт з оцінки майна, відповідно до якого вартість будинку на час вирішення спору становить 559146 грн. (а. с. 53-97) порівняно з 45924 грн., за які він був придбаний, що більш ніж в дванадцять разів перевищує вартість будинку на момент його купівлі. Посилання представника позивача на те, що в договорі купівлі-продажу зазначена інвентарна вартість будинку, яка є меншою ніж його дійсна вартість, суд до уваги не приймає, оскільки, виходячи з презумпції правомірності правочину, договір купівлі продажу, який ніким не оспорювався, в тому числі в частині вартості продажу, є правомірним. Доказів про те, що облаштування будинку здійснювалось за рахунок різниці коштів, отриманих від продажу квартири по вул. Бочарова і спрямованих на купівлю будинку № 22 по вул. Гризодубової, суду не надано, тому при вирішенні спору суд не бере до уваги ці заяви позивача і її представника, тим більш, що стаття матеріального закону, яку суд знайшов за можливе застосувати, ставить істотне збільшення вартості майна в залежність як від грошових, так і від трудових затрат подружжя. Що ж стосується трудового внеску [PERSON] в поліпшення стану нерухомості, проти цього не лише не заперечує позивач, а навпаки, зазначає, що подружжя спільними фізичними зусиллями облаштовувало будинок, не укладаючи договорів з субєктами господарювання в сфері надання будівельних послуг або з будь-якими фізичними особами, і ці обставини в силу ст. 61 ЦПК України не потребують доказування. Хоча, як зазначено, трудові затрати, що істотно збільшили вартість майна, і є самостійною підставою для застосування положень статті 62 СК, проте суд вважає, що відповідач брав участь в цьому і за рахунок грошових коштів як подружжя. Дійшовши цього висновку, суд виходить з презумпції спільності майна подружжя, якщо не доведено інше, а також враховує досліджені фактичні дані, зокрема, укладений позивачкою 19 серпня 2006 року кредитний договір, поручителем за яким став відповідач, про отримання коштів на проведення ремонтних робіт; показання свідка про те, що відповідач протягом періоду, до якого відноситься поліпшення будинку, постійно працював: і за трудовим договором, і як приватний підприємець. Твердження представника позивача про те, що протягом спільного проживання сторін в будинку № 22 по вул. Гризодубової його площа не збільшилася, ніяких переобладнань він не зазнав, тому немає підстав для констатації істотного збільшення його вартості, яка, на думку представника, зумовлена лише знеціненням української гривні, суд до уваги не приймає, виходячи з такого. Наведені представником фактори, а саме: збільшення площі будинку, здійснення в ньому переобладнань, не є такими обставинами, які безумовно свідчать про істотність збільшення вартості майна як житла, а на збільшення вартості його, як зазначено судом, істотно впливає його облаштування і пристосування для постійного проживання, що і було виконано сторонами протягом усього часу користування цим будинком. Посилання представника позивача на право відповідача у відповідності до п. 4 постанови Пленуму верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 року № 7 вимагати лише відшкодування своїх затрат на будівництво є неспроможними, оскільки саме за розясненнями в цьому пункті таке право мають члени сімї власника жилого будинку, якщо вони приймали участь лише у будівництві підсобних будівель (літньої кухні, сараю, тощо) і підсобних приміщень або коли їх затрати на ремонт жилого будинку перевищували покладений на них ст. 156 Житлового кодексу України обовязок не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво. Між тим судом встановлено, що позивач брав участь в благоустрої будинку, а не господарських споруд, як подружжя здійснював поліпшення житла в інтересах спільного проживання однією сімєю, тому суд застосовує наведені положення статті 62 СК України. Згідно із ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, а відповідно до ч. 1 ст. 70 СК при поділі майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка рівні, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним контрактом. У звязку з викладеним, враховуючи обраний позивачем за зустрічним позовом спосіб захисту права, суд вважає за можливе з урахуванням рівності часток подружжя, у відсутність заяв про відступ від рівності цих часток, визнаючи частку в праві спільної власності на нерухоме майно предметом спільної сумісної власності подружжя, присудити кожному з них по 3/8 частини спірного будинку. Вирішуючи позов в частині вимог про припинення права власності позивача на належну їй частину неподільного майна, яким є транспортний засіб, суд виходить з такого. Згідно із ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки в праві спільної сумісної власності на майно допускається лише з його згоди. За розясненнями пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. Оскільки позивач за зустрічним позовом бажає провести поділ цього майна саме шляхом припинення права [PERSON] на належну їй частку з отриманням грошової компенсації вартості цієї частки в праві спільної сумісної власності подружжя, а відповідач за зустрічним позовом не заперечує проти такого способу поділу майна, за умови дотримання вимог закону про попереднє внесення вартості частки на депозит суду, суд знаходить всі підстави для прийняття визнання позову в цій частині і його задоволення. Судовий збір, попередньо оплачений позивачем за зустрічним позовом, відповідно до правил цивільного процесуального законодавства має бути стягнутим з відповідача за зустрічним позовом на його користь.

Outcome: approved