Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала та пояснила, що рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 19.01.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано і сторони проживають окремо. Від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO]. На даний момент вона винаймає житло в [ADDRESS] і там створені всі належні умови для проживання дитини. Це підтверджено актом обстеження житлово-побутових умов від 26.12.2014 року. Вона працює вчителем і може створити для дитини умови для належного духовного та фізичного розвитку. Відповідач не має постійної роботи, умов для розвитку дитини створини не зможе. Просить визначити місце проживання дитини з нею і стягнути з відповідача витрати по сплаті судового збору. Представник позивача позов підтримав. У судове засідання відповідач не з'явилася, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлений причина неявки суду не відома. На підставі положень ч. 4 ст. 169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалює заочне рішення, проти чого позивач не заперечує. Представник органу опіки та піклування поклалась на розсуд суду. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що що рішенням Цюрупинського районного суду Херсонської області від 19.01.2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано і сторони проживають окремо. Від шлюбу мають дитину [PERSON], [INFO]. На даний момент позивач винаймає житло в [ADDRESS] і там створені всі належні умови для проживання дитини. Це підтверджено актом обстеження житлово-побутових умов від 26.12.2014 року. [PERSON] характеризується позитивно. Відповідно до ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Згідно ст. 150 СК України, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. За правилами ст.ст. 155, 161 СК України, батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини і якщо мати та батько, які проживають окремо не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкоджати розвиткові дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За ст. 11 даного Закону, сім'я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім'ї разом з батьками або в сім'ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 14 ЗУ Про охорону дитинства, діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Декларація прав дитини від 20 листопада 1959 року містить принцип 6, за яким малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виключні обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Тобто перевага надається матері. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, статтею 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. При вирішенні спору щодо місця проживання дитини суд бере до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров»я та інші обставини, що мають значення. З огляду на вищевикладене, оцінивши докази у їх сукупності, суд погоджується з доводами позивачки про те, що проживання дітей разом з нею відповідатиме інтересам дитини. Мі ж дитиною та матір'ю в ранньому віці існує тісний зв'язок, розірвання якого може призвести до негативного впливу на розвиток дитини, спричинити стресові ситуації, пов'язані зі зміною звичного їй режиму проживання. Разом з тим, суд вважає за необхідне зазначити, що проживання дитини з матір'ю не позбавляє батька права брати участь у вихованні дитини, її утриманні, а також можливості вільно спілкуватися з нею.

Outcome: approved