Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з указаним позовом, в обґрунтування якого зазначила, що з 01.10.2002 року вона працювала на посаді завідуючої складом у ТОВ «Металспецпостач», а 25.01.2019 року вона подала письмову заяву на ім`я директора товариства з проханням звільнити її за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України до 01.02.2019 року, враховуючи наявність поважної причини - неможливість продовжувати роботу у зв`язку зі станом здоров`я, що підтверджена відповідними медичними висновками, копії яких долучила до заяви. Наказ про звільнення з роботи просила направити поштою на її адресу. 07.02.2019 року вона отримала лист за підписом директора від 05.02.2018 року, в якому він підтвердив факт отримання її заяви про звільнення за власним бажанням та просив надіслати протягом 5 днів з моменту отримання листа підтверджуючі документи поважності відсутності на робочому місці та погрожував звільнити її за прогул. 09.02.2019 року вона направила заяву на адресу ТОВ «Металспецпостач», в якій повідомила, що підтверджуючі документи поважності відсутності на робочому пісні з 28.01.2019 року будуть обов`язково надіслані на адресу відповідача відразу після завершення нею лікування, та повторно просила наказ про звільнення мене з роботи від 01.02.2019 року та направити на її адресу наказ. У подальшому і на третю її заяву від 12.04.2019 року відповідач не відреагував. На роботу після написання заяви про звільнення від 25.01.2019 року вона не виходила, так як тривалий час перебувала на лікуванні згідно листків непрацездатності, які були долучені до заяви від 12.04.2019 року. До теперішнього часу вона не отримала від директора ТОВ «Металспецпостач» відповідей на заяви від 09.02.2019 року та від 12.04.2019 року, а також наказу про її звільнення за власним бажанням з роботи на підставі ст. 38 КЗпП України. Тому оскільки бездіяльністю відповідача були порушені її права щодо вільного вибору праці, просить визнати припиненими трудові відносини між нею та відповідачем із 01.02.2019 року у зв`язку із звільненням її із займаної посади за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. У подальшому позивач подала до суду заяву про збільшення позовних вимог та просить зобов`язати відповідача видати наказ про звільнення з її роботи на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 01.02.2019 року, провести розрахунок при звільненні та видати трудову книжку. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, посилаючись на викладені в них обставини. Також пояснив, що позивач з 25.01.2019 року на роботу не виходила у зв`язку з тим, що перебувала на лікарняному до 29.03.2019 року включно, весь час хворіла та потребувала оперативного втручання, за станом здоров`я працювати не могла. Трудову книжку вона отримала 24.01.2019 року для оформлення пенсії. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, пояснивши, що підстав для звільнення 01.02.2019 року, передбачених ст. 38 КЗпП України, не було. До заяви позивачем були надані копії лікарняних листків, а не оригінали, та копія медичної довідки від 19.12.2018 року, в якій їй рекомендовано оперативне лікування. Позивач не з`являється на роботу. На її прохання трудова книжка їй була видана. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав.\- Судом встановлено, що наказом № 09-к від 01.10.2002 року вона призначена на посаду завідуючої складом у ТОВ «Металспецпостач» (а.с. 17). 25.01.2019 року позивачем подана письмова зава про звільнення її з роботи за власним бажанням до 01.02.2019 року у зв`язку з неможливістю продовжувати роботу за станом здоров`я та надала відповідні медичні висновки та довідки, направивши їх поштовим відправленням (а. с. 5, 6). На її звернення відповідачем їй було направлено відповідь від 05.02.2019 року, в якому повідомлено про необхідність надати підтверджуючі документи поважності відсутності на роботі у період з 24.01.2019 року по 05.02.2019 року, а також у разі ненадання таких документів попереджено про можливість її звільнення за прогул (а.с. 7). 09.02.2019 року та 12.04.2019 року позивач повторно направляла відповідачу листи з викладеним у них проханням видати наказ про її звільнення з роботи 01.02.2019 року, повідомивши при цьому, що після завершення лікування нею будуть надані документи на підтвердження наявності поважних причин відсутності на робочому місці з 28.01.2019 року. Проте ці заяви були залишені без належного реагування відповідача. Як убачається з копій трьох листків непрацездатності, з 28.01.2019 року по 29.03.2019 року включно позивач перебувала на лікуванні амбулаторному та стаціонарному (а.с. 18, 19). За змістом ст. 22 КЗпП України та відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Розірвання трудового договору з ініціативи працівника як спосіб захисту його трудових прав передбачено статтею 38 КЗпП України. Відповідно до частини першої цієї статті працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. Частиною 1 ст. 38 КЗпП України визначено, що у разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. За змістом наведеної правової норми право працівника на розірвання трудового договору за власним бажанням кореспондує безумовний обов`язок роботодавця звільнити його з роботи з наведеної підстави в установлені законом строки. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний Суд України у рішеннях від 07.07.2004 року № 14-рп/2004, від 16.10.2007 року № 8-рп/2007 та від 29.01.2008 року № 2-рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний Суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися, то вільно її обирати, забезпечення кожному без дискримінації вступати у трудові відносини для реалізації своїх здібностей. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відповідачем порушене право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, передбачене ч. 1 ст. 38 КЗпП України, оскільки не вирішення заяви про звільнення позивача з посади завідуючої складом є порушенням її права щодо вільного вибору праці. Суд вважає доведеним стороною позивача факту наявності інших поважних причин для розірвання трудового договору у строк, про який просила працівник, а саме з 01.02.2019 року, зважаючи на захворювання, яке зумовило її тимчасову непрацездатність у період з 28.01.2019 року по 29.03.2019 року, що підтверджено копіями лікарняних листків. Таким чином, оскільки позивач подала відповідачу заяву про звільнення з роботи за власним бажанням, що є її правом, гарантованим ч. 1 ст. 38 КЗпП України, проте така заява була проігнорована відповідачем, у зв`язку з чим позивач був вимушений подавати повторні заяви відповідачу 09.02.2019 року та 12.04.2019 року з проханням видати наказ про звільнення її з роботи з 01.02.2019 року, які теж залишились без належного реагування, чим обмежено право позивача на вільний вибір праці та припинення трудового договору з ініціативи працівника, що гарантоване їй Конституцією України та законодавством про працю, а також у зв`язку зі станом здоров`я позивача, що є поважною причиною неможливості продовжувати нею роботу, тому суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, заявлені вимоги щодо визнання припиненими трудових відносин 01.02.2019 року (у строк, про який просив працівник) та вимоги щодо зобов`язання відповідача видати наказ про звільнення її з роботи на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України з 01.02.2019 року. Окрім того, суд вважає за необхідне зауважити, що трудове законодавство не передбачає обов`язкового двотижневого відпрацювання перед звільненням за власним бажанням, у ст. 38 КЗпП України визначено лише обов`язок працівника письмово попередити роботодавця про наступне звільнення за два тижні. Таке попередження не залежить від того, чи працює працівник у момент попередження, чи перебуває на лікарняному або ж знаходиться у відпустці Ї він може хворіти навіть протягом усіх двох наступних тижнів і не відпрацювати фактично жодного дня після подання заяви про звільнення й роботодавець, навіть у такому випадку, роботодавець не вправі відмовити йому у звільненні після спливу строку попередження. Сттаття 47 КЗпП України передбачає обов`язок власника або уповноваженого ним органу провести розрахунок з працівником і видати йому трудову книжку. Так, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівнику належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. З огляду на те, що відповідачем не проведений з позивачем розрахунок, як того вимагає ст. 47 КЗпП України, через що вимоги щодо зобов`язання відповідача провести відповідний розрахунок із позивачем суд також задовольняє. Разом із тим, як встановлено з пояснень представників сторін та підтверджується витягом із книги обліку руху трудових книжок, пояснювальної записки головного бухгалтера ТОВ «Металспецпостач» від 10.06.2019 року (а.с. 74-76), позивачу була видана її трудова книжка 24.01.2019 року на її прохання для оформлення пенсії. За наведеної обставини та оскільки у своїх позовних вимогах позивач не ставить питання перед судом щодо зобов`язання видати їй належним чином оформлену трудову книжку, а просить зобов`язати відповідача її видати їй при тому, що з 24.01.2019 року трудова книжка знаходиться у позивача, тому в цій частині позову суд не знаходить підстав для його задоволення. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути на користь позивача судовий збір у сумі 1536,80 грн., оплачений позивачем при поданні до суду позовної заяви, підтвердженням чого є оригінали квитанцій. Враховуючи викладене,

Outcome: partial