Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом (після змін та доповнень) в якому просить визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме: відновлений її покійним чоловіком [PERSON], з заводського каркасу вагончик-ларьок, який на даний час знаходиться на земельній ділянці, розташованій по вул. Жовтнева, 1 в смт. Олександрівка, Кіровоградської області. В обґрунтування позову позивач вказала (із змінами та доповненнями), що після смерті чоловіка [PERSON], який помер 02.12.2014 року, залишився придбаний у [PERSON] каркас заводського вагончика, який ним був повністю відновлений та облаштований під торгівельний ларьок, який є переносною, рухомою річчю, яку можна транспортувати з одного місця в інше та який він при житті використовував для торгівлі автозапчастинами. Вказаний ларьок був розміщений ним на земельній ділянці по вул. Жовтнева, 1 в смт. Олександрівка Кіровоградської області, власником якої є [PERSON] та за домовленістю з останнім. Документи, які підтверджують належність вагончика її чоловіку відсутні так як вагончик є рухомою річчю та не підлягав державній реєстрації. А тому просить визнати за нею право власності на спадкове майно, а саме: на відновлений її чоловіком [PERSON] з заводського каркасу вагончик-ларьок, який на даний час знаходиться на земельній ділянці, розташованій по вул. Жовтнева, 1 в смт. Олександрівка Кіровоградської області. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Пояснив, що 02.12.2014 року помер чоловік позивачки [PERSON] Після його смерті залишився побудований ним саморобний вагончик, він витрачав кошти на його облаштування. Будівництво вагончика [PERSON] можуть підтвердити свідки. Належним чином право власності на ларьок за [PERSON] не було оформлено. Ларьок знаходиться на території земельної ділянки, що належить [PERSON], але останній добровільно не бажає повернути вагончик, вказуючи на те, що він купив його в ЮГЕ. Позивач зверталася до нотаріуса з приводу оформлення спадщини після смерті чоловіка та отримала свідоцтво про право на спадщину, а саме квартиру. Щодо оформлення права власності на ларьок до нотаріуса не зверталася, відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальних дій не отримувала. Просить визнати за позивачем право власності на переносний вагончик, що знаходиться по вул. Жовтнева, 1 в смт. Олександрівка Кіровоградської області, який належав чоловіку позивача. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав. Суду пояснив, що позивач звертався до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння самозбудованого торгівельного павільйону на земельній ділянці по вул. Жовтнева, 1 в смт. Олександрівка. Рішенням Олександрівського районного суду Кіровоградської області позов було задоволено. Проте, рішенням Апеляційного суду Кіровоградської області від 08.11.2016 року рішення суду першої інстанції було скасоване, так як майно було придбане іншою особою, а ухвалою суду касаційної інстанції, рішення суду апеляційної інстанції залишено без змін. Вважає, що селищна рада є неналежним відповідачем у справі, оскільки власником земельної ділянки, на якій розміщений ларьок, є [PERSON], а тому залишив на розсуд суду питання щодо задоволення чи відмови в позові. Свідок [PERSON] суду пояснив, що каркас вагончика був придбаний [PERSON] у [PERSON], який він особисто допомагав перевозити на вулицю біля ринку в смт. Олександрівці, де ларьок знаходиться і на даний час. Вони перевозили його за допомогою крана. Також, були перевезені плити. Вагончик був поставлений на підмостку. [PERSON] домовився з [PERSON] про встановлення вказаного вагончика на земельній ділянці останнього. [PERSON] придбавались матеріали для облаштування вагончику-ларька, проводилося освітлення, заливався фундамент. [PERSON] при ньому до вагончика не підходив та жодного відношення до нього не мав. Після облаштування вагончика, [PERSON] використовував його для торгівлі. [PERSON] звертався з заявою щодо оформлення підприємництва, а чи звертався з приводу оформлення прав на ларьок - йому не відомо. Свідок [PERSON] суду пояснив, що служив разом з чоловіком позивача. Коли [PERSON] вийшов на пенсію, вирішив зайнятися підприємництвом. У нього був кум на ремонтній базі, з яким він домовився про вагончик. В 1998-2000 роках привезли «гнилий» вагончик та поставили його біля квартир. [PERSON] самостійно робив вагончик, наймав зварювальника. Іноді вечорами він допомагав [PERSON] стелити поли у вагончику та виконувати інші роботи. Також, йому допомагали [PERSON] та [PERSON]. Протягом півроку вагончик був готовий. Після цього [PERSON] ходив до селищного голови з приводу виділення йому земельної ділянки для відкриття підприємництва, але той постійно йому відмовляв. Потім він домовився з [PERSON] про встановлення вагончика на його земельній ділянці. [PERSON] не допомагав [PERSON] у облаштуванні вагончика. Вважає, що вагончик належить [PERSON] так як останній робив його сам. Вагончик на даний час знаходиться на земельній ділянці [PERSON], іншого вагончика [PERSON] не придбавав, торгівельною діяльністю не займається. Свідок [PERSON] пояснила, що [PERSON] привіз каркас вагончика та поставив на своїй території. Вона бачила вагончик, так як їх вікна виходять на площадку [PERSON] [PERSON] вона там ніколи не бачила. Її чоловік допомагав [PERSON] лагодити вагончик. Коли [PERSON] планував започаткувати свій бізнес, хотів поставити ларьок в центрі селища, але поставив його на земельній ділянці [PERSON] [PERSON] по даний час знаходиться на земельній ділянці [PERSON] біля центрального ринку в смт. Олександрівка. [PERSON] самостійно торгував в ларьку і ніколи свій товар нікому не передавав. Інші вагончики на території даної земельної ділянки не завозилися. [PERSON] навіть забетонував вагончик, щоб його неможливо було підняти. У [PERSON] навіть не має ключів від ларька. Облаштовувати вагончик [PERSON] допомагали [PERSON] та [PERSON], [PERSON]. [PERSON] сплачувала [PERSON] земельний податок. Коли [PERSON] зателефонувала їй з Італії та повідомила що бажає забрати ларьок, [PERSON] повідомив їй, щоб [PERSON] сплатила йому кошти в сумі 5000 гривень, які він сплатив в рахунок оренди, тоді він поверне їй ларьок. Але, коли [PERSON] повернулася з Італії, [PERSON] відмовився віддати їй ларьок. Ларьок ставив [PERSON], а [PERSON] ніякої участі в цьому не приймав. У звязку з тим, що [PERSON] неодноразово відмовляли у виділенні земельної ділянки під ларьок, тому ларьок був встановлений на ділянці [PERSON] Свідок [PERSON] суду пояснив, що він проживав по сусідству з [PERSON] Вагончик брали в с. Несватково у [PERSON], грузили його краном. Коли [PERSON] поставив вагончик вдома, він іноді допомагав йому його робити. Вагончик знаходиться на земельній ділянці [PERSON] Він не бачив, щоб [PERSON] приймав участь в ремонті вагончика. [PERSON] допомагали ремонтувати вагончик [PERSON] та [PERSON]. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] мав біля будинку культури в смт. Олександрівка свій маленький кіоск, де він здійснював торгівлю. Він після смерті дружини мав будинок з невеликою ділянкою землі. [PERSON] після виходу на пенсію їздив на заробітки. Він запитав у [PERSON] про можливість будівництва невеликого приміщення, на що той відповів йому, що в Геолорозвідці є вагончик, який можливо облаштувати. Вони домовилися про купівлю даного вагончика, він заплатив за нього гроші і ним була отримана накладна та касовий ордер. Це було приблизно 10 років тому. Він даний вагончик перевіз та поставив на вул. Жовтневу в смт. Олександрівка, який і на даний час там знаходиться. Наприкінці вересня він зустрівся з [PERSON] під час чого повідомив, що поставив вагончик та необхідно ним займатися. Але, у звязку з хворобою та навчанням дитини не займався вагончиком. Через деякий час [PERSON] захворів та поїхав на лікування до дружини в Італію, повернувши йому ключі від вагончика. Одного разу йому зателефонувала сусідка та повідомила, що Кравченко та [PERSON] за допомогою крана намагаються забрати вагончик. Він зателефонував до поліції та повідомив про вказане. Працівники поліції зупинили вказані дії. В серпні 2015 року йому прийшла повістка про виклик до суду, так як [PERSON] звернулася з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння. [PERSON] не завозив на територію його земельної ділянки ларьок та не проводив там ремонту вагончика. Він проводив ремонтні роботи у вагончику, але [PERSON] йому не допомагав, а тому він не платив йому ніяких коштів. Земельна ділянка на якій розміщений вагончик перебуває у його власності, на підтвердження чого наявні документи. Свідок [PERSON] суду пояснив, що каркас вагончика заводського виготовлення віддав [PERSON] так як він збирався здійснювати торгівлю автозапчастинами. Каркас був обшитий металічним листом. Він дістався йому від товариша та знаходився у нього в с. Несватково, Олександрівського району. [PERSON] забирав вагончик за допомогою погрузчика на автомобільну платформу. Він встановив його по вул. Жовтневій в смт. Олександрівка та проводив відновлювальні роботи. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] отримав каркас вагончика від знайомого [PERSON] В його транспортуванні участі він не приймав. Вагончик знаходився біля будинку [PERSON] по вул. Тітова. Він допомагав обшивати його металопрофілем, врізати вікна, стелити підлогу. Також, він вирізав дерева на місці, де був встановлений вагончик на земельній ділянці [PERSON] по вул. Жовтнева в смт. Олександрівка. Там вони також підсипали поли, ставили плити, бетонували. Участі у накритті вагончика не приймав. Роботи виконував з братом. Чи допомагали інші особи йому не відомо, заходив [PERSON]. [PERSON] до них не підходив, не допомагав здійснювати його ремонт. Інших вагончиків не було. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 17.12.1977 року перебувала у шлюбі з [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, паспортом позивача (а.с. 6, 18-20). 02.12.2014 року [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 7, 8). [PERSON] з 28.09.2006 року був зареєстрований як фізична особа-підприємець та з 01.01.2012 року був платником єдиного податку у звязку із здійсненням роздрібної торгівлі деталями та приладдям для автотранспортних засобів по вул. Жовтнева, 1а в смт. Олександрівка, що підтверджується свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця та свідоцтвом платника єдиного податку (а.с. 16-17). Рішенням десятої сесії [PERSON] селищної ради п'ятого скликання №302 від 18.05.2007 року надано згоду приватному підприємцю [PERSON] на попередній вибір території по вул. Жовтневій (дворова територія будинковолодіння № 1) під розміщення торгівельного павільйону (а.с.12). Узгоджувальною комісією по розгляду містобудівних питань 01.06.2007 року було складено акт вибору території під обєкт: розміщення павільйону по торгівлі автозапчастинами в смт. Олександрівка по вул. Жовтнева, 1 та погоджено план благоустрою (а.с. 13, 14). Рішення одинадцятої сесії Олексадрівської селищної ради п?ятого скликання № 369 від 24.07.2007 року затверджено акт вибору території під розміщення торгівельного павільйону в смт. Олександрівка по вул. Жовтнева, 1 приватному підприємцю [PERSON], погоджено місце розташування та надано згоду на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду на 5 років під розміщення торгівельного павільйону за рахунок земель житлової та громадської забудови, що знаходяться в запасі селищної ради, орієнтовною площею 147 кв.м. (а.с. 15). Висновком експерта № 83 від 23.06.2016 року підтверджується, що торгівельний павільйон розміщений по вул. Жовтневій, 1 в смт. Олександрівка Кіровоградської області є рухомою річчю, відносно якої зовні були здійснені будівельні роботи, орієнтовний перелік яких наступний: влаштована конструкція, яка виконує функції фундаменту з цегли та залізобетонних балок, яка сприймає навантаження від споруди і передає їх на основу, складену грунтами; влаштування деревяного каркасу з подальшою обшивкою металевим профілем та пластиковими панелями (вагонкою); улаштування покрівлі односкатної із хвилястих азбестоцементних листів (шифера) по деревяних латах. Враховуючи прийняту конструктивну схему торгівельного павільйону в поєднанні з виконаними будівельними роботами, переміщення в просторі не можливе без зміни цільового призначення та знецінення виконаного опорядження, з чого випливає що вказані будівельні роботи здійснювалися безпосередньо на місці розташування обєкту (а.с. 22-27). Висновком 83/15 за результатами проведення судової товарознавчої експертизи від 14.06.2016 року підтверджується, що ринкова вартість торгівельного павільйону з врахуванням фізичного зносу по вул. Жовтневій, 1 Олександрівського району Кіровоградської області становить 40432 грн. 50 коп. (а.с. 28-30). Рішенням першої сесії [PERSON] селищної ради двадцять третього скликання № 548 від 07.06.2001 року [PERSON] передано у приватну власність з наступною видачею Державних актів на право приватної власності на землю, земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, площею 0,01 га по вул. Жовтнева, 1/2 (а.с. 10-11). Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державним актом на право власності на земельну ділянку, Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності та Свідоцтвом про право власності підтверджується, що [PERSON] є власником земельної ділянки кадастровий номер 3520555100:50:080:0004, площею 799,07 кв.м. та житлового будинок з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, що розташовані по вул. Жовтнева, 1 в смт. Олександрівка, Кіровоградської області (а.с. 95-97, 99-100). Накладною та ордером № 58 від 27.03.2007 року підтверджується, що [PERSON] було сплачено кошти за вагон, розміром 3х9 в сумі 5345 грн. (а.с. 98). Таким чином в судовому засіданні було встановлено, що спірний вагончик розміщений на земельній ділянці по вул. Жовтнева,1 в смт. Олександрівка Кіровоградської області, власником якої являється [PERSON] Під час допиту в якості свідка [PERSON], було встановлено, що останній не визнає належність вагончика [PERSON], вказуючи на те, що вагончик був придбаний ним і на підтвердження цього надав суду вищевказані накладну та ордер. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У силу положень статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 317, 319, 358 Цивільного кодексу (далі ЦК) України всі громадяни є рівними у своїх правах, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення цих прав, у тому числі щодо захисту права спільної часткової власності. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник не може використовувати право власності на шкоду правам та свободам громадян, власність зобовязує. На зміст права власності не випливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Частиною 1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1, 2 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно п. 3 ч. 1 ст. 215 ЦПК України, суд, приймаючи рішення, повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких особа звернулась до суду, і якщо були порушені, то ким. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Перелік способів захисту цивільних прав та інтересів наведено у ч. 2 ст. 16 ЦК України, одним із яких є визнання права. Відповідно до ст. 30 ЦПК України сторонами у цивільному процесі є позивач і відповідач. Належними є сторони, які є суб?єктами спірних правовідносин. Позивачем позову про визнання права власності може бути будь-який учасник цивільних правовідносин (фізична, юридична особи, держава, територіальна громада), який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв?язку з наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб, претензіями на це майно третіх осіб, необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Належним є відповідач, який дійсно є суб'єктом порушеного, оспорюваного чи невизнаного матеріального правовідношення. Належність відповідача визначається, перш за все, за нормами матеріального права. Відтак, неналежний відповідач це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відпо\-відати по пред'явленому позову при наявності даних про те, що обов'язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі належному відповідачеві. На позивачеві лежить обов'язок довести, що саме йому належить оспорюване право, а вказаний ним відповідач зобов'язаний виконати покладений на нього законом або договором обов'язок. Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що [PERSON], який допитувався в якості свідка, не визнав приналежність майна [PERSON], надав необхідні документи, які, на його думку, підтверджують, що він являється власником оспорюваного вагончику, і на підтвердження цього відповідні пояснення. Також, враховуються рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 08.11.2016 року та ухвала суду касаційної інстанції від 13.02.2017 року, якою залишено рішення суду апеляційної інстанції без змін, про те, що відсутні будь-які документальні докази придбання саме [PERSON] спірного павільйону, відповідно не виникло такого права й у позивачки [PERSON] в порядку спадкування після смерті [PERSON] (а.с. 32-35). Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України, суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. З аналізу наведеної статті слідує, що законодавець поклав на позивача обов'язок визначати відповідача у справі і суд повинен розглянути позов щодо тих відповідачів, яких визначив позивач. Водночас якщо позивач помилився і подав позов до тих, хто відповідати за позовом не повинен, або притягнув не всіх, він не позбавлений права звернутись до суду з клопотанням про заміну неналежного відповідача чи залучення до участі у справі співвідповідачів і суд таке клопотання задовольняє. Тобто ініціатива щодо заміни неналежного відповідача повинна виходити від позивача, який повинен подати клопотання. У цьому клопотанні позивач обґрунтовує необхідність такої заміни, а саме, чому первісний відповідач є неналежним і хто є відповідачем належним. Подання позивачем такого клопотання свідчить, що він не лише згідний, але й просить про заміну неналежного відповідача належним. З урахуванням принципу диспозитивності суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи. У пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» роз'яснено, що пред'явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі чи залишення заяви без руху, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному статтею 33 ЦПК України. Після заміни неналежного відповідача або залучення співвідповідача справа розглядається спочатку в разі її відкладення або за клопотанням нового відповідача чи залученого співвідповідача та за його результатами суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що викладені в п.2 Постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Пред?явлення позову до неналежного відповідача є підставою для відмови у позові, що не позбавляє позивача права пред?явити позов до належного відповідача. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦК, суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Під час розгляду справи представнику позивача неодноразово розяснювалося судом про необхідність залучення відповідачем у справі [PERSON], який є власником земельної ділянки по вул. Жовтнева, 1 в смт. Олександрівка Кіровоградської області, на якій розміщений спірний вагончик та який не визнає належність вагончика [PERSON], вказуючи на те, що вагончик був придбаний ним. Також, представник позивача був повідомлений про наслідки не вчинення вказаної процесуальної дії, який повідомив, що такі наслідки йому відомі. Однак, представник позивача категорично заперечував проти залучення в якості співвідповідача у справі на [PERSON] або заміну відповідача. Вказував на те, що саме [PERSON] було придбано каркас вагончика у [PERSON] та проведено роботи по його відновленню та облаштуванню. Посилався на те, що позови про визнання права власності в порядку ст. 392 ЦК України подаються, коли особа не є власником, але бажає ним стати, наприклад, на безхазяйну річ, на обєкт самочинного будівництва, за набувальною давністю, в порядку спадкування. Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається в належності майна позивачеві або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника. Однак, враховуючи вимоги ст. 392 ЦК України, вбачається, що представник позивача суперечить своїм же висловлюванням, так як [PERSON] є особою, яка заперечує належність майна [PERSON] і яка, повинна бути належним відповідачем у даній справі. Відповідач [PERSON] селищна рада не має будь-якого відношення до виниклих правовідносин, а саме до оспорюваного вагончика-ларька, вказаним відповідачем права позивача жодним чином не порушуються. Враховуючи викладене та те, що суд не має права проводити заміну неналежного відповідача належним з власної ініціативи і сторона позивача у судовому засідання категорично заперечила проти цього, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позов пред?явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом. Судові витрати понесені позивачем не підлягають стягненню з відповідача, оскільки позов залишено без задоволення, що відповідає вимогам ст. 88 ЦПК України.

Outcome: dismissed