Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом та просить виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона та її син відповідач по справі є співвласниками квартири [ADDRESS] Відповідач постійно зловживає спиртними напоями, проявляє хуліганську поведінку, застосовує до неї фізичну силу, неодноразово заподіював їй тілесні ушкодження, вчиняє психологічне насильство в сім»ї. За вчинення адмінправопорушень останній неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності. Проте відповідач продовжує пиячити, створює нестерпні умови співжиття в одній квартирі, своєю поведінкою порушує її право на проживання в квартирі, що також впливає на її психіку, та загрожує її життю і здоровю.Вжиті працівниками правоохоронних органів заходи впливу до відповідача не дали позитивних результатів. Тому на підставі статей 116,157 ЖК України просить виселити відповідача із зазначеної квартири без надання йому іншого жилого приміщення. Позивачка та її представник в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги і просять позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з»явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлявся за повідомлялася за зареєстрованим місцем проживання, однак конверт повернувся на адресу суду за закінченням терміну зберігання. Проте у відповідності до ст. 128 ЦПК України відповідач вважається повідомленим про розгляд справи. Суд, за письмовою згодою позивачки, ухвалює заочне рішення при заочному розгляді справи, що не суперечить вимогам ст. 280 ЦПК України. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, вислухавши позивача та його представника, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому зазначеним кодексом, звернутися за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до ст. 41 Конституції Україникожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право власності є непорушним. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS], на підставі свідоцтва №[NUMBER] від 21.11.2006 року про право власності на майно( а.с.6). З матеріалів справи, вбачається, що відповідач по справі, проживає в спірному будинку без реєстрації, є сином позивача, систематично зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки, створює нестерпні умови співжиття в одній квартирі, своєю поведінкою порушує право позивача на проживання в квартирі, що також впливає на її психіку, та загрожує її життю і здоровю, [PERSON] неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення насильства в сім'ї, що підтверджується постановами Овруцького районного суду Житомирської області від 01.02.2016 року, 23.11.2016 року, 24.01.2017 року, 28.04.2017 року, 22.08.2017 року, 16.11.2017 року, 18.12.2017 року, 02.03.2018 року, 29.03.2018 року, 02.04.2018 року за ст. 173-2 чч.1,2 КУпАП. За ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до норм частини 4 статті 9, статті 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. На підставі статті 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно ст. 116 ЖК УРСР якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Аналіз наведених вище норм закону свідчить, що питання виселення особи із займаного нею житлового приміщення може мати місце лише у відносинах між власником житлового будинку або квартири та членами його сімї або іншими особами, які проживають разом з ним. З досліджених у судовому засіданні доказів вбачається, що між сторонами склалися інші за своєї суттю правовідносини, зокрема, правовідносини між співвласниками спільного сумісного майна. Тому норми Житлового кодексу України, що регулюють порядок виселення особи з житлового приміщення, не можуть бути застосовані для вирішення даного спору. З огляду на те, що квартира є об'єктом спільної часткової власності, а правовий режим такої визначається з урахуванням інтересів всіх її учасників та співвласники мають рівні права у здійсненні права власності незалежно від розміру їх часток, а відтак відповідач будучи власником 1/2 частини квартири, має право на проживання у такій, тому позовні вимоги щодо виселення відповідача є такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed