Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовною заявою з двома позовними вимогами: 1) визначити частки у спільній сумісній власності на земельну ділянку з кадастровим №4810136900:04:085:0017, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, провулок Шевченка, 1, загальною площею 0,0711 гектарів, у відповідності з частками співвласників у праві власності на житловий будинок за [PERSON] на 2/3 частки, за нею на 1/6 частку та за відповідачем на 1/6 частки; 2) визнати за нею право власності на 2/3 частки вказаної земельної ділянки в порядку спадкування за законом після смерті її матері [PERSON], яка померла 28 січня 2017 року. Позивач посилається на те, що після смерті її матері відкрилася спадщина у вигляді 2/3 частки цієї земельної ділянки. Вона є спадкоємцем за законом, однак не може оформити свої спадкові права, оскільки в правовстановлюючому документі не визначені частки співвласників у праві спільної сумісної власності на земельну ділянку. Позивач у судовому засіданні підтримала позовні вимоги. Відповідач не заперечував проти позову. Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд дійшов до наступного. Житловий будинок №1 по провулку Шевченка в місті Миколаєві належав на праві спільної часткової власності: 1/2 частки - [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 25.03.1965 року за реєстровим №3-1001, зареєстрованого Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 05.04.1965 року; по 1/2 частці [PERSON], [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 25.03.1965 року за реєстровим №3-999, зареєстрованого Миколаївським міжміським бюро технічної інвентаризації 05.04.1965 року. Вказане підтверджується довідкою комунального підприємства «Миколаївське міжміське бюро технічної інвентаризації» 15.11.2017 року №3141. 18 листопада 1972 року був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], після чого прізвище [PERSON] змінилося на «Мазур», свідченням чого є свідоцтво про укладення шлюбу серії І-ФП №267169 (а.с. 8). Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №811559, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0711 гектарів, яка розташована за адресою: м. Миколаїв, пров. Шевченка, 1 (а.с. 10). В додатку до цього Державного акту зазначено, що співвласниками земельної ділянки є [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11). 28 січня 2017 року [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії І-ФП №257424 (а.с. 6). За життя [PERSON] склала на імя позивача заповіт від 22.08.1988 року, посвідченого старшим державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстрі за №І-3809, за яким належну їй частину жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель та споруджень, що знаходиться в місті Миколаєві по провулку Шевченка, 1, заповіла своїй дочці [PERSON] (а.с. 14). Позивачу надано свідоцтво про право на спадщину за заповітом від 04.08.2017 року, посвідчене приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] та зареєстроване в реєстрі за №564, за яким спадщина, на яку видано це свідоцтво, складається з 2/3 часток у праві власності на житловий будинок, з відповідною часткою належних до нього господарських будівель та споруд, який знаходиться за адресою: м. Миколаїв, провулок Шевченка, 1 (стара адреса: провулок Шевченка, 45) (а.с. 15). Постановою від 04.08.2017 року приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Миколаївської області [PERSON] відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлої 28 січня 2017 року її матері [PERSON], що складається з земельної ділянки, яка знаходиться за адресою: м. Миколаїв, провулок Шевченка, будинок №1, оскільки частка у праві власності на земельну ділянку спадкодавці не визначена (а.с. 20). Вказане також підтверджується спадковою справою №13/2017 до майна померлої 28 січня 2017 року [PERSON] Положеннями статті 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входить усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу.Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У відповідності з ст. 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За приписами ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Оскільки наявний заповіт від 22.08.1988 року, складений спадкодавцем на імя позивача, не охопив заповітом усієї спадщини, та враховуючи відсутність інших спадкоємців за законом, які подали відповідні заяви про прийняття спадщини, то позивач має право на спадкування за законом першої черги. За змістом ч. 1 ст. 377 Цивільного кодексу України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно до ч. 4 ст. 120 Земельного кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Верховний Суд України в постанові від 11 лютого 2015 року в справі №6-2цс15 дійшов висновку про те, що аналіз змісту норм статті 120 ЗК України у їх сукупності дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю і споруду, на якій вони розміщені. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Згідно цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Враховуючи те, що померлій [PERSON] належало 2/3 частки житлового будинку, сторонам у справі по 1/6 частки, то право власності на земельну ділянку визначається пропорційно до їх часток у праві власності на житловий будинок. Таким чином, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ст. ст. 377, 1216, 1218, 1223, 1261, 1268, 1269 Цивільного кодексу України, ст. 120 Земельного кодексу України,

Outcome: approved