Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-20 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням за адресою [ADDRESS], в якому вказує, що вона є власником вказаної квартири, в якому зареєстрований відповідач, однак за вказаною адресою не проживає, його особистих речей в квартирі немає. Відповідач не виконує обов'язки члена сім'ї, пов'язані з утриманням, оплатою житлового приміщення та комунальних послуг. У зв'язку з наведеним просила визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судове засідання надала заяву про розгляд справи без її участі. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав заяву про проведення розгляду справи у його відсутність, позовні вимоги визнав в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, суд встановив, що [PERSON] є власником приміщення [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності від 28.03.2008 року, виданого Фондом комунального майна м. Херсона згідно з розпорядженням № 23301-ж від 28.03.2008 року, що також підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 18534879 від 16.04.2008 року. Як вбачається з акту від 10.10.2016 року, складеного КП «Дніпровський», за адресою: [ADDRESS] [PERSON] дійсно не проживає з 2010 року по теперішній час. Згідно довідки № 2981 від 11.10.2016 року, виданої КП «Дніпровський» виконавчого комітету Херсонської міської ради, за адресою: [ADDRESS], зареєстрований окрім позивача [PERSON]. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що також закріплено в статтях 316, 317, 319, 321 ЦК України. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з правом володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об'єктом права власності може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира, як то передбачено ст.ст. 379, 382 ЦК України. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Враховуючи вищевказане, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, оскільки позивач є власником спірної квартири, а тому має право на володіння, користування та розпорядження належним їй майном на власний розсуд.

Outcome: approved