Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з уточненим позовом до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області, третіх осіб: Лозівської районної державної адміністрації Харківської області, Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області про поновлення порушеного права посилаючись на те, що вона в період з 02.10.1989 року по 23.10.1995 року працювала у колгоспі ім. Свердлова Лозівського району Харківської області та була звільнена з членів КСП ім. Свердлова згідно протоколу № 15 від 23.10.1995 року за сімейними обставинами з поважної причини (декретна відпустка - так в документі) з збереженням паю. На підставі рішення Орільської селищної ради від 05.01.1996 № 1 КСП ім. Свердлова видано державний акт на право колективної власності на землю серії [NUMBER], який зареєстровано в Книзі реєстрації 19.03.1996 року за № 16, однак до списку громадян членів КСП ім. Свердлова, що додається до вказаного акту її прізвище не включили. У 2000 році їй було виділено майновий сертифікат та майновий пай, отримавши його вона розпорядилася ним на свій погляд. Земельний пай не виділявся, хоча на час звільнення вона вважала, що земельний пай їй буде виділено. Вона неодноразово зверталася до керівництва КСП ім. Свердлова з проханням виділити їй земельний пай також, але їй відмовляли, пояснюючи, що вона має право на земельний пай, але в Орільській селищній раді Лозівського району відсутні нерозподілені паї, а тому її прохання не може бути задоволено. У серпні 2015 році від Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області їй стало відомо про те, що на території селищної ради розташовано 6 нерозподілених та не витребуваних земельних ділянок загальною площею 34,2306 га. 22 вересня 2016 року вона звернулася з відповідною заявою до Головного управління Держгеокадастру у Харківській області про виділення їй земельної частки (паю) із земель колективної власності КСП ім. Свердлова, однак у вчиненні даної дії їй було відмовлено. В зв'язку з викладеним позивач звернувся до суду і просить визнати причину пропущення нею строку позовної давності поважною, оскільки про наявність 6 нерозподілених паїв їй стало відомо тільки в 2015 році, а відмову Управління Держгеокадастру у Харківській області вона отримала тільки 22.09.2016 року; визнати за нею право на земельну частку (пай) у землях КСП ім. Свердлова Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області у розмірі 5,65 умовних кадастрових гектарів. Позивач в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, на задоволенні уточнених позовних вимог наполягала в повному обсязі та просила винести рішення на підставі наданих доказів. Представник позивача адвокат [PERSON] в судове засідання не з'явилася, але надала суду свою заяву, в якій просила слухати дану цивільну справу за її відсутності, уточнені позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник відповідача Головне Управління Держгеокадастру в Харківській області в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просить розглянути справу за відсутності представника. В раніше наданих суду запереченнях просила відмовити в задоволенні позову [PERSON] в повному обсязі, оскільки позивач на момент державної реєстрації Державного акту на право колективної власності на землю не працювала і не була членом КСП ім. Свердлова, що є однією з обов'язкових умов для набуття права на земельну частку (пай) із земель колективної власності. Також позивачем пропущений встановлений законодавством строк позовної давності, так як з часу розпаювання КСП ім. Свердлова пройшло більше 20 років і лише у 2016 році позивач вказує на порушення її права на отримання земельної частки (паю). Представник третьої особи Лозівської районної державної адміністрації Харківської області Попудренко Є.О. в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій прохав справу розглядати за його відсутності. В раніше наданому суду відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечував посилаючись на те, що право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, а [PERSON] на час отримання КСП ім. Свердлова державного акту на право колективної власності на землю вже не являлася його членом, тому не має права на отримання земельної частки (паю) із земель цього КСП. Представник третьої особи Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області в судове засідання не з'явився, надав суду заяву в якій прохав розглядати справу за відсутності їх представника, ухвалити рішення за наявності документів, які знаходяться в матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд знаходить уточнений позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі ст. ст. 15, 16 ЦК України, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних цивільних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення та інші. Так, в статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом; громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай); громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов'язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Громадянам, зазначеним в абзаці п'ятому частини першої цієї статті, земельні ділянки в натурі (на місцевості) виділяються із земель запасу чи резервного фонду в розмірі земельної частки (паю) члена сільськогосподарського підприємства, розташованого на території відповідної ради. У разі відсутності на території відповідної ради необхідних площ земель запасу чи резервного фонду земельна ділянка за їх згодою може бути виділена в натурі (на місцевості) меншого розміру або за рахунок земель запасу чи резервного фонду, розташованих на території іншої ради в межах області. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Відповідно до п. 4 Указу Президента України від 10.11.1994 року № 666/94 «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» кожний член колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства має право безперешкодно вийти з нього та одержати безкоштовно у приватну власність свою частку землі (пай) у натурі (на місцевості), що засвідчується державним актом на право приватної власності на землю. Згідно п. 2 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95м «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до статті 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). У статті 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай). При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі, остання відповідно до пункту 7 Указу Президента України від 08.08.1995 року № 720/95 «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Відповідно до ч. 11 ст. 118 Земельного кодексу України, у разі відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність чи користування або залишення заяви без розгляду питання вирішується в судовому порядку. Судом встановлено, що позивач, починаючи з 02 жовтня 1989 року по 23 жовтня 1995 року працювала у колгоспі ім. Свердлова Лозівського району Харківської області, що підтверджується копією трудової книжки серія [NUMBER]. Згідно протоколу загальних зборів колгоспників та засідань правління колгоспу за 1989 рік № 18 від 02 жовтня 1989 року позивач була прийнята в члени колгоспу імені «Свердлова» Орільської селищної ради смт. Орілька Лозівського району Харківської області на посаду бригадир овочевої бригади, що підтверджується архівною довідкою Лозівської районної державної адміністрації Харківської області за 01-219 від 19.08.2016 року. Згідно протоколу загальних зборів КСП ім. «Свердлова» та засідань правління колгоспу за № 15 від 23 жовтня 1995 року позивач була звільнена з членів колгоспу згідно поданої заяви з поважної причини (декретна відпустка), з збереженням паю, що підтверджується трудовою книжкою та вищевказаною архівною довідкою. Відповідно до протоколу загальних зборів уповноважених членів колгоспу ім. «Свердлова», смт. Орілька, Лозівського району, Харківської області № 3 від 13.11.1992 року, колгосп ім. «Свердлова» реорганізовано в колективне сільськогосподарське підприємство (КСП) ім. «Свердлова», смт.Орілька, Лозівського району, Харківської області, яке в 2004 році у зв'язку з реформуванням аграрного сектора економіки було визнано банкрутом та була відкрита ліквідаційна процедура, що підтверджується архівною довідкою Лозівської районної державної адміністрації Харківської області за 01-218 від 19.08.2016 року. Відповідно до довідки відділу статистики у Лозівському районі Головного управління статистики у Харківській області № 03.1-11/4025 від 04.11.2016 року Колективне сільськогосподарське підприємство ім.Свердлова станом на 04 листопада 2016 року вилучено з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України. Державний акт на право колективної власності на землю по КСП ім. Свердлова Лозівського району Харківської області серії [NUMBER] було отримано 05.01.1996 року. Даний Державний акт було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право колективної власності на землю 19 березня 1996 року за № 16, [PERSON] в списках додатках до державного акту на право колективної власності на землю по КСП ім. Свердлова не значиться, що вбачається з довідки Управління Держгеокадастру у Лозівському районі Харківської області № 29-20.0.23,0.41-102/124-17 від 20.06.2017 року. Відповідно до «Справи по паюванню земель колективної власності КСП ім. Свердлова Лозівського району Харківської області» та розрахунків вартості земельної частки (паю) та її розміру в умовних кадастрових гектарах по КСП ім. Сверлова, затверджених розпорядженнями голови Лозівської районної державної адміністрації № 152 від 18.03.1996 року, розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових гектарах складає 5,65 га, що підтверджується довідкою Управління Держгеокадастру у Лозівському районі Харківської області від 25.08.2016 року № 29-20.04-0.4-2813/2-16. Крім цього, позивачу при звільненні було гарантовано право на отримання земельного паю, про що зазначено в протоколі загальних зборів членів КСП ім. Свердлова та засідань правління колгоспу № 15 від 23.10.1995 року, де було зазначено, що позивач звільнена з членів колгоспу згідно поданої заяви з поважної причини (декретна відпустка), з збереженням паю. Згідно довідки виконкому Орільської селищної ради Лозівського району Харківської області від 21.08.2015 за № 02-25/665 на території Орільської селищної ради розташовано 6 нерозподілених (не витребуваних) земельних ділянок, загальною площею 34,2306 га. Враховуючи викладене, судом встановлено, що позивачку помилково не було включено до списку громадян членів КСП ім. Свердлова смт. Орілька, Лозівського району Харківської області, доданого до Державного акта на право колективної власності на землю, що мають право на земельну частку (пай), що позбавляє її права на отримання у приватну власність земельної частки (паю). Посилання відповідача тільки на Указ Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 року є не зовсім правильним, оскільки до прийняття даного Указу мали місце ще два документа: ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство» від 14 лютого 1992 року № 2114-ХІІ (п.3 ст. 9) та Указ Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» № 666/94 від 10 листопада 1994 року, яким передбачено, що кожен член КСП має право безперешкодно вийти з нього та одержати безкоштовно у приватну власність свою частку землі (пай) у натурі (на місцевості) (п.6 ст. 4). На час звільнення [PERSON] з КСП діяв саме цей Указ Президента, тобто вона мала право на земельну частку (пай): адже при виході особи із членів КСП належні їй земельний та майновий пай підлягають виділенню в натурі та передачі їй у власність цієї особи. Відповідно до ст.5 Постанови Верховної Ради України від 13.03.1992 року № 2200-ХІІ встановлено, що роздержавлення та приватизація земель сільськогосподарських підприємств провадиться, починаючи з травня 1992 року, а на той час [PERSON] працювала в КСП ім. Свердлова), тому вона мала право на земельну частку (пай). Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», член колективного сільськогосподарського підприємства (далі - КСП), включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. З вищевказаного суд робить висновок, що на момент отримання КСП ім. «Свердлова» Державного акту на право колективної власності на землю та розпаювання земель даного КСП, позивач хоча не була уже членом КСП ім. «Свердлова», однак мала право на земельну частку (пай). Кожному громадянину України, згідно статті 14 Конституції України гарантується право на землю. Згідно п. «а» частини 3 ст. 22 ЗК України землі сільськогосподарського призначення передаються у власність та надаються у користування громадянам - для ведення особистого селянського господарства, фермерського господарства, садівництва, городництва, сінокосіння та випасання худоби, ведення товарного сільськогосподарського виробництва Пунктом «б» частини 3 ст. 116 ЗК України визначено, що безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі одержання земельних ділянок внаслідок приватизації державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій. Згідно частини 4 статті 122 ЗК України центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Відповідно до ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» зазначено, що сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості): уточняють списки осіб, які мають право на земельну частку (пай); уточняють місце розташування, межі і площі сільськогосподарських угідь, які підлягають розподілу між власниками земельних часток (паїв); приймають рішення про видачу документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку, власникам земельних часток (паїв). Абзацом 7 статті 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. У відповідності до п. «а» частини 3 статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом визнання прав. Що стосується вимоги позивача поновити строк позовної давності, то суд, задовольняючи цю вимогу виходив з наступного. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг строку позовної давності починається від дня коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Як вбачається з матеріалів справи позивач лише в 2016 році дізналася про відмову в задоволенні її заяви щодо виділення земельної частки (паю), а тому з цього часу їй стало відомо щодо наявності законодавства, яке регулює подібні правовідносини та про її право на земельну ділянку (пай). З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що позивач є особою матеріально не забезпеченою, на протязі певного часу не мала можливості отримати документ на право на земельну частку (пай) з незалежних від неї причин, а саме на час видачі державного акту перебувала у декретній відпустці, потім в усній формі неодноразово зверталася до керівництва КСП ім. Свердлова з проханням виділити їй земельний пай, однак отримувала відмови, мотивовані тим, що вона має право на земельний пай, але в Орільській селищній раді Лозівського району відсутні нерозподілені паї, тому суд вважає причину пропуску строку позовної давності позивачем поважною, в зв'язку з чим вона не мала можливості захистити своє порушене право. Тому доводи представника відповідача спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, які встановлені ст.ст.12,13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на обґрунтування своїх вимог або заперечень, саме сторона визначає коло доказів, які вона надає суду. Позивач надала належні та допустимі докази того, що не внесення її до списку громадян членів КСП ім. Свердлова, смт. Орілька, Лозівського району Харківської області, доданого до Державного акта на право колективної власності на землю, що мають право на земельну частку (пай), порушує її конституційні права, а тому суд вважає за необхідне задовольнити уточнені позовні вимоги в повному обсязі.

Outcome: approved