Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеним позовом, посилаючись, що вона є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло [NUMBER] від 23.03.1999. Зазначає, що у вказаній квартирі є зареєстрованими вона, [PERSON] , [INFO] - дочка, [PERSON] , [INFO] - внучка. [PERSON] у вказаній квартирі не проживає вісім років. Місце проживання чи місце перебування відповідача їй не відоме. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала за викладених у ньому обставинах та просила визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS] . Відповідач, будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи, в судове засідання не з`явилася, про причину своєї неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у своїй відсутності та відзиву на позов до суду не подала. За викладеного суд ухвалює провести розгляд спору по суті у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів у порядку заочного провадження, що узгоджується із положеннями ст.ст. 223, 280 ЦПК України. Заслухавши у судовому засіданні представника позивача, свідків, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. В судовому засіданні встановлено, що позивач, є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло [NUMBER] від 23.03.1999 (а.с.8). У вказаній квартирі є зареєстрованими окрім позивача [PERSON] , [INFO] - дочка та [PERSON] , [INFO] - внучка. Вказана обставина підтверджується довідкою Лубянської сілсьької ради Рокитнянського району Київської обалсті від 20.06.2019 № 139 про склад сімї позивача (а.с. 10). Відповідач близько восьми років у вказаній квартирі не проживає та не приймає участі у її утриманні, тоді як перешкод у користуванні житлом позивач їй не чинила і не чинить. Точне місце проживання чи перебування відповідача залишається бути не відомим. Вказані обставини підтверджуються наявним у матеріалах справи актом від 20.06.2019 та показами у судовому свідків [PERSON] , [PERSON] .. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до положень статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу, в тім, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обгрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Судом встановлено, що правовідносини, які склалися між сторонами спору, мають регулюватися положеннями ст. 156 ЖК Української РСР та ст. ст. 405 ЦК України. Відповідно до частини першої стаття 156 ЖК УРСР та частини першої стаття 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, що проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом. Згідно із частиною другою статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405 ЦК України. Судом встановлено, що відповідач втратила будь-який інтерес до квартири, не проживає і не користуються нею без поважних причин близько восьми років, тобто понад встановлені ст. 405 ЦК України строки. Перешкоди у користуванні квартирою з боку позивача відповідачеві не чинилися. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, з огляду на викладені правові підстави суд приходить до висновку про доведеність обставин позову. Встановлені фактичні обставини дають суду підстави дійти висновку про те, що відповідач втратила право на користування належним на праві власності позивачу квартирою. Позов таким чином підлягає задоволенню шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задовольняються у повному обсязі, сплачений позивачем при зверненні до суду судовий збір у розмірі 768,40 грн. підлягає стягненню на її користь з відповідача у справі [PERSON] .

Outcome: approved