Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом у якому просить змінити спосіб стягнення аліментів з [PERSON] на утримання доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , визначений рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 755/26254/2014 в твердій грошовій сумі для кожної дитини в розмірі 1000 грн. на 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку щомісячно і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Позовні вимоги мотивовані тим, що сторони по справі перебували в незареєстрованому шлюбі та проживали однією сім`єю в період з 2003 р. по 2012 р. Позивач вказує, що з відповідачем мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва по справі № 755/26254/2014 стягнуто з [PERSON] аліменти на утримання двох доньок у твердій грошовій сумі в розмірі по 1000 грн. щомісячно для кожної дитини, починаючи з 23.09.2014 року. На підставі рішення суду Дніпровським районним судом м. Києва 05.11.2014 р. був виданий виконавчий лист за яким відкрите виконавче провадження № 45633026/1. Позивач зазначає, що з 2012 р. відповідач не проживає за адресою реєстрації, при цьому комунальні платежі нараховуються на всіх зареєстрованих осіб у квартирі [ADDRESS] , де мешкає вона разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] , що є додатковим навантаженням на сімейний бюджет. Позивач вказує, що дітей вона виховує самостійно та несе всі матеріальні витрати, включаючи оплату комунальних платежів з нарахованими на відповідача сумами, ціни щорічно зростають, при цьому бюджет родини складається виключно із її заробітної плати, що не дозволяє їй повністю забезпечити і задовольнити потреби та гармонійний розвиток дітей; аліментів відповідач жодного разу не сплачував. Позивач вважає, що визначені рішенням суду аліменти у розмірі 2 000 грн. на двох дітей є недостатніми з урахуванням соціально-економічних та законодавчих змін в Україні. Позивач зазначає, що 16.02.2018 р. у їхній квартирі сталася пожежа, у зв`язку з чим знищено значну кількість меблів, техніки, що також дуже вплинуло на її матеріальне становище та по даний час не вдалося відновити значну частину знищеного майна. Відповідач в свою чергу жодного разу не вийшов на зв`язок, не цікавився фізичним або моральним станом доньок та матеріальним збитками, які були нанесені через пожежу. Ухвалою суду від 08.01.2020 р. позовну заяву залишено без руху з наданням позивачу строку для усунення недоліків на протязі п`яти днів з дня отримання копії ухвали (а.с. 20). Ухвалою суду від 06.02.2020 року відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання, відповідачу був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали подати відзив на позовну заяву (а.с. 40, 41). У встановлений судом строк відповідач відзив не подав. В судове засідання позивач не з`явилась, представник позивача [PERSON] суду подала заяву з проханням розглянути справу без її та позивача участі, в заяві вказала, що позов підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За нормою частини 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно положень ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням викладеного 01.04.2020 року судом постановлена ухвала про заочний розгляд справи без участі позивача та відповідача на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач та відповідач є батьками неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] (а.с. 34, 35). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 06.11.2014 року у цивільній справі № 755/26254/14-ц з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1000,00 грн. щомісячно, починаючи з 23.09.2014 року і до досягнення дитиною повноліття та на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1000,00 грн. щомісячно, починаючи з 23.09.2014 року і до досягнення дитиною повноліття. Відповідно довідки розрахунку заборгованості зі сплати аліментів від 10.01.2020 року по виконавчому провадженню № 45633026/1, вищевказане рішення суду відповідач не виконує, аліменти жодного разу станом на 01.01.2020 року не сплачував (а.с. 32, 33). Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина (ч. 3 ст. 181 СК України). Частиною 1 статті 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 1 ст. 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно норми частини 3 ст. 181 СК України, спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Звертаючись із позовом до суду про зміну способу стягнення аліментів позивач посилається на зростання потреб дітей та на погіршення матеріального становища позивача, зазначаючи, що остання несе втрати по сплаті житлово-комунальних послуг за відповідача, який такі кошти не сплачує, також у квартирі відбулася пожежа, у зв`язку з чим позивач понесла майнові збитки. Вказані обставини підтверджуються довідкою Дніпровського районного управління ГУ ДСНС України у м. Києві від 19.02.2018 р. та Актом про пожежу від 16.02.2018 р., в яких зазначено, що 16.02.2018 р. у квартирі [ADDRESS] виникла пожежа, пожежею знищено та пошкоджено меблі, матеріальні цінності, техніку (а.с. 12, 13). Відповідно акту від 21.02.2018 р., затвердженого начальником ЖЕО-402, позивач проживає разом з дітьми [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 37). Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» визначено, що розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Отже, зміна раніше встановленого способу стягнення аліментів можлива за наявності доведених у судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених Сімейним кодексом України. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст. ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. Згідно правової позиції, викладеної Верховним Судом України у справі № 143цс13 від 05.02.2014 року, з огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України зміна розміру аліментів може мати під собою й зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів у певній твердій грошовій сумі та навпаки). За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні спору суд враховує вік дітей, розмір прожиткового мінімуму встановлений Законом України «Про державний бюджет на 2020 рік», який з 01.01.2020 року для дітей віком від 6 до 18 років становить 2 218 грн., у зв`язку з чим за рішенням суду відповідач сплачує аліменти у значно меншому у розмірі, ніж передбачено чинним законодавством, при цьому суд також бере до уваги, що неповнолітня [PERSON] та малолітня [PERSON] перебувають на утриманні матері, відповідач є батьком дітей, особою працездатного віку, судом не встановлено наявність існування медичних протипоказань щодо працевлаштування і заняття певними видами діяльності відповідачу та наявності у останнього на утриманні інших неповнолітніх та/або непрацездатних осіб. З огляду на те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення потреб дітей, їх фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку і позивачем заявлено до стягнення розмір аліментів у частці, яка становить 1/3 від доходу відповідача, що за загальними правилами сімейного законодавства є мінімальною часткою на двох дітей та може бути зменшена у разі встановлення обставин передбачених ст. 182 СК України, які впливають на визначення розміру аліментів, однак таких обставин судом не встановлено, суд приходить до висновку про підставність позовних вимог, а тому позов у заявленому розмірі підлягає до задоволення. У спростування викладеного будь яких доказів відповідачем суду не надано. Відповідно положень частин 2, 3 ст. 183 СК України, якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Аліменти у новому розмірі сплачуються з дня набрання цим рішенням законної сили, що відповідає положенням ст. 192 СК України щодо стягнення аліментів у зміненому розмірі та роз`ясненням, які містяться у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 р. № 3. Крім того, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Позивач звільнена від сплати судового збору, відповідно положень п. 3) ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Аналіз вказаної норми закону дозволяє стверджувати, що оскільки на час ухвалення рішення Кабінетом Міністрів України не визначений порядок компенсації судових витрат, тому під час розгляду даної категорії справи про стягнення аліментів судові витрати щодо сплати судового збору відносяться за рахунок держави. Сторонами не заявлено відшкодування судових витрат, тому у порядку ст. 141 ЦПК України питання розподілу судових витрат між позивачем та відповідачем судом не вирішується.

Outcome: approved