Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-07 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до суду до відповідачки та просила усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, що розташована за адресою [ADDRESS], шляхом зобов'язання відповідачці знести самовільно зведені сарай б-1 та навіс над водяною колонкою Г-1 ( генеральний план а.с.6). Вимоги мотивовані тим, що сторонам на праві власності належить: відповідачки 1/3 частина будинку, а [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 2/15 будинку за адресою: [ADDRESS]. У зв'язку з належністю житлового будинку, вважає, що йому на праві користування належить частка земельної ділянки за цією ж адресою, а тому просить зобов'язати відповідачку знести сарай та навіс над водяною колонкою, оскільки вказує, що відповідачка самовільно збудувала ці споруди, збільшивши свою частку земельної ділянки. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, наполягав на їх задоволенні, вказував, що між ними склався порядок користування будинком та прибудинкової територією, однак відповідачка без його згоди збудувала сарай та навіс над колонкою, зменшив при цьому частку позивача, чим порушила його права. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечував, вказував, що вказані споруди були зведені ще колишнім власником [PERSON] - (батьком позивача і відповідачки) спірного будинку, відповідачка ніяких дії не проводила, а тому не повинна нічого зносити. Крім того, вказував, що сторонам належить на праві власності ідеальні частки будинку, а земельна ділянка взагалі у власності сторін не знаходиться. Не визначеність порядку користування земельною ділянкою позивач не має права ставити питання про усунення перешкод у користуванні його часткою земельної ділянки, так як де знаходиться її частка земельної ділянки в натурі не визначено. Вислухавши позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані та таки, що задоволенню не підлягають. Як вбачається з матеріалів справи, сторонам на праві власності належить: відповідачки 1/3 частина будинку, а [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] по 2/15 будинку за адресою: [ADDRESS] ( а.с.5, 62). Порядок користування загальним будинком фактично існує з часу життя колишнього власника, на даний час спора щодо порядку користування спільним будинком немає. Земельна ділянка, яка розташована за вказаною адресою знаходиться у комунальної власності, та у фактичному користуванні сторін. Документів, підтверджуючих правомірність користування спірною земельною ділянкою суду надано не було, у зв'язку з їх відсутністю, що не заперечувалось сторонами. Як підтвердила у судовому засіданні відповідач і її представник та підтверджується показами свідка [PERSON] та матеріалами справи порядок користування спірною земельною ділянкою фактично був визначений колишніми користувачами ще у 70-80 роках минулого століття, та саме у цих роках були збудовані сарай та навіс. Однак договір про встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою не укладався, колишній користувач земельної ділянки не звертався до суду за захистом своїх прав на земельну ділянку. Як вбачається з матеріалів справи відповідач набула права власності на 1/3 частку будинку 21.12.1996 року. На тій час земельні відносини регулювалися Земельним кодексом України від 1991 року зі змінами від 17.03.1999 року. Згідно з діючій на тій час статті 30 Земельного кодексу України при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Право власності або право користування земельною ділянкою у перелічених випадках посвідчується Радами народних депутатів відповідно до вимог статті 23 цього Кодексу. Інші власники набули право власності на свої частки будинку 04.06.2004 року, також саме положення містить ч.2 ст.120 діючого на даний час Земельного кодексу України. Таким чином позивач не набув право власності на спірну земельну ділянку, він сумісно з відповідачкою має право користування зазначеною земельною ділянкою. Оскільки користування земельною ділянкою спільне, суд не вбачає можливості до вирішення питання про порядок користування земельною ділянкою вирішувати питання про усунення перешкод у користуванні якою-небудь часткою земельної ділянки шляхом зносу побудов, яки були зведені ще до набуття права користування землею сторонами. При такому положенні суд вбачає, що заявлені позовні вимоги є передчасними, необґрунтовані, не заснованими на законі, а тому у їх задоволенні слід відмовити. Оскільки у позові відмовлено, судові витрати позивачу не компенсуються. На підставі ст.30 Земельного кодексу України в ред.1991 року, ст.120 Земельного кодексу України в ред.2002 року,

Outcome: dismissed