Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-05 00:00:00

Позивачі 30 листопада 2015 року звернулися до суду з позовом до Пирятинської міської ради Полтавської області про визнання права власності на нерухоме майно у порядку спадкування за законом. Свої позовні вимоги позивачі обґрунтовують тим, що 03 березня 1982 року помер їх батько [PERSON], після смерті якого залишилося домоволодіння, яке складається з житлового будинку «А-1» загальною площею 53,3 м. кв. та житловою площею 27,5 м. кв., сараю «Г», вбиральні «Д», погріба «Е», огорожі №1, водогону № 2, розташованих на вул. Київській, 54, м. Пирятина Полтавської області. Позивач [PERSON] прийняла спадщину після [PERSON] шляхом в ступу в управління та володіння його майном. Позивач [PERSON] прийняв спадщину після [PERSON] шляхом подачі заяви до державної нотаріальної контори про прийняття спадщини. Проте, Пирятинською державною нотаріальною конторою Полтавської області позивачам [PERSON] та [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на вказане домоволодіння, у звязку із відсутністю правовстановлюючого документу на нього. У звязку з цим позивачі звернулися до суду для визнання за ними права власності в рівних частинах на вказане домоволодіння у судовому порядку. У судовому засіданні позивач та представник позивача позов підтримали, просять визнати за позивачами право власності в рівних частинах на домоволодіння розташоване на вул. Київській, 54, м. Пирятина Полтавської області в порядку спадкування, посилаючись на обставини, указані в позовній заяві. Представник відповідача у судове засідання не зявився, про час, дату та місце судового розгляду справи увідомлений у встановлений законом спосіб, про що свідчить його лист, у якому відповідач позов визнає та прохає справу слухати у відсутності його представника. Суд уважає, що справа може бути розглянута на підставі наявних у ній доказів у відсутності представника відповідача, оскільки його пояснення в судовому засіданні не є обовязковими. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши письмові докази, що знаходяться в матеріалах справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивачів є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до частини 1 ст. 524 Цивільного кодексу Української РСР (далі ЦК 1963 р.), який діяв на час відкриття спадщини, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Як слідує з ч. 1 ст. 529 ЦК 1963 р. при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних долях, діти померлого. Ч. 1 ст. 548 ЦК 1963 р. передбачає, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Приписами п. 1 та 2 ч. 1 статті 549 ЦК 1963 р., визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини: 03 березня 1982 року помер батько позивачів [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 9). Після смерті [PERSON] залишилося домоволодіння, яке складається з житлового будинку «А-1» загальною площею 53,3 м кв та житловою площею 27,5 м кв, сараю «Г», вбиральні «Д», погріба «Е», огорожі №1, водогону № 2, розташованих на вул. Київській, 54, м. Пирятина Полтавської області та яке він прийняв у порядку спадкування за заповітом після смерті 12 серпня 1950 року свого батька [PERSON] (а.с. 10, 13). Позивачі [PERSON] та [PERSON] прийняли спадщину після смерті свого батька, зокрема, позивач [PERSON] шляхом в ступу в управління та володіння майном померлого, [PERSON] шляхом подачі заяви до державної нотаріальної контори про прийняття спадщини (а.с. 12, 40, 47-48 ). Родинні стосунки позивачів з померлим підтверджуються копіями свідоцтв про народження та про шлюб (а.с. 5-6, 42). Через відсутність правовстановлюючих документів на домоволодіння нотаріусом позивачам було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно (а.с. 19). Як передбачено ч. 4 ст. 174 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову при умові, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, дослідивши письмові докази в справі, ураховуючи, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] та [PERSON] є обґрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved