Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом про визнання договору позики недійсним, покликаючись на те, що 08 квітня 2010 року між нею та відповідачем було укладено договір позики на суму 50000,00 доларів США зі сплатою 30,00% річних. Оскільки нею не було сплачено суму позики до лютого 2013 року відповідач змусив скласти ще одну розписку від 08 лютого 2013 року на супу, що складала частину неповернутого боргу та проценти за попередньою розпискою, однак жодні кошти за цією розпискою не передавались. Так само на продовження позикових відносин вона склала розписку від 08 липня 2014 року, яка становила частину неповернутого боргу та проценти за попередніми розписками, грошові кошти у розмірі 150000,00 доларів США не були передані. Розписка від 08 липня 2014 року складена нею під впливом психічного тиску на неї та її чоловіка зі сторони відповідача. Просить визнати недійсним договір позики від 08 липня 2014 року. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, давши пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечили та пояснили, що боргова розписка від 08 липня 2014 року складена [PERSON] особисто у присутності двох свідків. Позивач у позовній заяві не покликається на жодні докази чинення психологічного тиску на неї та її чоловіка відповідачем. Крім того, позивач жодного разу не зверталась до правохоронних органів з приводу будь-яких погроз чи психологічного тиску зв сторони відповідача. Також,. Вважають, що позов подано поза межами строку позовної давності. Просять у задоволенні позову відмовити за безпідставністю позовних вимог. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 08 квітня 2010 року склала розписку, згідно якої позичила у [PERSON] 50000,00 доларів США зі сплатою 30,00% річних, 20000,00 доларів США строком на 6 місяців та 30000,00 доларів США строком на 3 місяці. Крім того, позивач [PERSON] 08 лютого 2013 року склала розписку, згідно якої позичила у [PERSON] 103027,00 доларів США строком до 08 серпня 2013 року. Також, позивач [PERSON] 08 липня 2014 року склала розписку, згідно якої позичила у [PERSON] 150000,00 доларів США строком до 31 грудня 2014 року. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, проте позивачем та її представником не надано, а судом не здобуто жодних належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів щодо чинення відповідачем [PERSON] психологічного чи будь-якого іншого тиску на позивача [PERSON] чи на її чоловіка [PERSON] , у випадку його чинення, що такий тиск чинився саме з метою складення [PERSON] розписки від 08 липня 2014 року. А також, свідок [PERSON] у судовому засіданні категорично заперечив підпорядкованість йому [PERSON] та можливість будь-якого впливу на роботу [PERSON] , а відтак, суд відхиляє покликання позивача на чинення відповідачем психологічного тиску. При вирішенні даного спору суд беззаперечно, виходячи з норм ст.ст. 2 та 5 ЦПК України, які чітко вказуть на те, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб та у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону, беручи до уваги встановлені судом обставини в ході судового розгляду, які на переконання суду не можуть залишитись поза увагою, вважає наступне. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Згідно позиції Верховного суду, викладеній у постанові від 08 липня 2019 року, справа № 524/4946/16-ц, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування ст.ст. 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Окрім того, згідно з ч. 1, 2 ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони, вчиняючи його, знають, що він не буде виконаним. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. Вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Згідно постанови Верховного Суду України від 19 жовтня 2016 року у справі № 6-1873цс16 для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Як безумовно встановлено в ході судового розгляду, ні позивач [PERSON] , ні відповідач [PERSON] не вчинили необхідних дій, спрямованих на досягнення правових наслідків, які обумовлені спірним договором позики, а саме розпискою від 08 липня 2014 року. Так, позивач [PERSON] не заперечила факту написання нею даної розписки, проте категорично заперечила отримання у борг коштів в розмірі 150 000 дол. США, оскільки дана розписка була написана з метою вирішення питання боргових зобов`язань перед відповідачем за договром позики від 08 квітня 2010 року в розмірі 50 000 дол. США, який нею не оспорюється. Свідок [PERSON] , в судовому засіданні чітко ствердив, що був особисто присутній 08 квітня 2010 року при отриманні позивачем [PERSON] від [PERSON] коштів в розмірі 50 000 дол. США та засвідчив це особистим підписом. Також він був присутній при спробі сторін врегулювати спір між сторонами 15 квітня 2016 року. Також, судом досліджено та взято до уваги аудіозапис розмови сторін від 15 квітня 2016 року, автентичність якого сторони не заперечували та просили дослідити, де свідок [PERSON] ствердив, що домовленість між сторонами була лише щодо коштів в розмірі 50 000 дол. США та відповідних відсотків за користування даними коштами. Присутні під час вказаної розмови свідки [PERSON] та [PERSON] вказане не заперечили. Зазначених тверджень свідка [PERSON] , відповідач [PERSON] , ані під час розмови 15 квітня 2016 року, яка засвідчена аудіозаписом, ні в ході розляду справи не заперечив. Свідок [PERSON] , який особисто засвідчував спірну розписку від 08 липня 2014 року та був запрошений для її засвідчення саме відповідачем [PERSON] , в судовому засіданні чітко вказав, що не був безпосередньо присутній при її складанні 08 липня 2014 року, а разом зі свідком [PERSON] знаходився у іншій кімнаті за місцемпроживання [PERSON] , та поставив підпис лише після того, як її приніс [PERSON] Отримання [PERSON] від [PERSON] коштів в розмірі 50 000 дол. США він не бачив, як і не бачив щоб [PERSON] приносив із собою будь-які кошти в той день, хоч вони і прийшли до [PERSON] разом. Отже, на переконання суду, свідок [PERSON] , який поставив свій підпис на розписці від 08 липня 2014 року, засвідчивши отримання [PERSON] від [PERSON] коштів в розмірі 50 000 дол. США, в ході судового розгляду спростував даний факт та фактично вказав, що умови даної розписки сторонами виконані не були. Окрім того, із аудіозапису розмови сторін від 15 квітня 2016 року, вбачається, що сторони фактично намагались врегулювати спір з приводу нарахування відсотків за борговою розпискою від 08 квітня 2010 року на суму саме 50 000 дол. США. Та жоден з учасників розмови не вказував на отримання [PERSON] коштів в розмірі 150 000 дол. США чи передання їй такої суми [PERSON] Натомість відповідач [PERSON] , наполягаючи на отриманні позивачем коштів в розмірі 150 000 дол. США саме 08 липня 2014 року, не пояснив, в який спосіб та коли саме були ним передані дані кошти, а також з яких саме підстав при переданні таких коштів не були присутні свідки [PERSON] та [PERSON] , які засвідчували спірну розписку від 08 липня 2014 року. Наді у судовому засіданні пояснення свідка [PERSON] , суд до уваги не бере, оскільки свідок є чоловіком позивача [PERSON] , а відтак, на переконання суду, не може вважатись безсторонньою особою. Внаслідок наведеного, суд переконаний, що виходячи з дійсного змісту та достовірності наведених вище доказів, на підставі яких доказується факт укладення договору позики і його умови, чітко встановлено, що сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання умов розписки від 08 липня 2014 року, відповідач [PERSON] достовірно знав, що кошти в сумі 150 000 дол. США позивачу [PERSON] передаватись не будуть, а позивач безумовно була обізнана, що вказаних коштів вона не отримає, сторони знали, що умови даного правочину саме в частині передачі грошових коштів в сумі 150 000 дол. США, виконані не будуть, та у сторін беззаперечно була інша мета, ніж умови, що передбачені спірним правочином, а саме додаткове підтвердження грошових зобов`язань позивача перед відповідачем на суму 50 000 дол. США, які позивач отримала від відповідача на умовах передбачених розпискою від 08 квітня 2010 року, яка не оспорюється та її умови сторонами не змінювались, а також вирішення спору щодо нарахування відсотків на вказану суму. Отже, укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що за правилами ст. 215 ЦК України є підставою, на думку суду, для визнання його частково недійсним відповідно до ст. 234 ЦК України, саме в частині зазначення суми позики в розмірі 150 000 дол. США, оскільки інші умови правочину сторонами не заперечувались та такі не суперечать нормам ЦК України щодо укладення правочинів. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє часткове ствердження в судовому засіданні, а тому підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому суд вважає, що з відповідача слід стягнути на користь позивача 213,33 грн. судового збору.

Outcome: partial