Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про припинення права спільної часткової власності на земельну ділянку площею 0,0038 га, кадастровий номер 3522855100:50:059:0034 за адресою: [ADDRESS] шляхом припинення права власності відповідача [PERSON] на Ѕ частку земельної ділянки площею 0,0038 га, кадастровий номер 3522855100:50:059:0034 та визнання за позивачем права власності на Ѕ вказаної земельної ділянки, мотивуючи свої вимоги тим, що на вказаній земельній ділянці знаходиться нежитлова будівля, на яку, відповідно до рішення суду, припинено право власності на Ѕ частину за відповідачем [PERSON] та стягнено з позивача на користь відповідача її ринкову вартість. У зв`язку з цим, на думку позивача, подальше спільне володіння і користування земельною ділянкою, яка з находиться у спільній частковій власності позивача та відповідача є неможливим, що змусило її звернутись до суду для захисту своїх прав. Ухвалою суду від 04.11.2019 відкрито провадження у вищезазначеній цивільній справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 04.12.2019 задоволено клопотання представника позивача та викликано відповідача в судове засідання шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади. Ухвалою суду від 19.12.2019 задоволено клопотання представника відповідача про розгляд справи в режимі відеоконференції. Ухвалою суду від 03.03.2020 справу призначено до судового розгляду. Представником відповідача адвокатом Майнард Н.О. надіслано на адресу суду заперечення в якому представник вказала, що позивачем не надано доказів неможливості в позасудовому порядку здійснення перереєстрації права власності, не надана оцінка майна право на частку в якому вимагає припинити позивач, що унеможливлює відступлення права на частку у позасудовому порядку. У задоволенні позову просила відмовити повністю та стягнути компенсацію витрат на надання правничої допомоги у розмірі 5000 грн. У відповіді на відзив позивач зазначила, що позовна заява обґрунтована нормами матеріального права, які не спростовуються відповідачем, позивач не визнає вимог відповідача про відмову у задоволені позову та стягнення з неї витрат на надання правничої допомоги. Також просить стягнути з відповідача понесені судові витрати у справі. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили задовольнити. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали вказали, що вимоги є не обґрунтованими та безпідставними, так як позивач не надав доказів порушення його прав саме позивачем та відсутність можливості врегулювати спір в досудовому порядку. Просили відмовити у задоволенні повністю. Заслухавши позиції сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. За інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності кожної із сторін на половину спірної земельної ділянки зареєстровано за № 5911935228 05.02.2013 на підставі договору купівлі-продажу.(а.с.14-16) Відповідно до витягу із технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки за адресою [ADDRESS] її вартість становить 10911,00 грн. станом на 24.04.2019. (а.с.17) Рішенням суду від 11.09.2019 задоволено позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та припинено права власності на Ѕ частку нежитлової будівлі, площею 34,5 м кв., що розташована за адресою: [ADDRESS] , стягнено з [PERSON] на користь [PERSON] ринкову вартість Ѕ частки вказаної будівлі.(а.с.18-20) Розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, при цьому заперечення відповідача ґрунтуються на законі, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст.41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч.1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Що стосується існуючої в співвласника правомочності розпорядження спільним майном, то вони передбачені в ст.ст. 364, 365, 367 ЦК України як способи реалізації цієї правомочності, при здійсненні якої передбачена ч.4 ст.358 ЦК України умова не є обов`язковою. Частиною 1 статті 346 ЦК України наведено перелік випадків, за наявності яких право власності може бути припинено. Виходячи зі змісту частини 2 цієї статті, даний перелік не є вичерпним та право власності може бути припиненим і в інших випадках, встановлених законом. Один з таких випадків наведено в ст. 365 ЦК України, яка регулює підстави та умови припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зокрема, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі: 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Верховний Суд України під час розгляду справи № 6-37цс13 від 15.05.05.2013 висловив правову позицію, згідно з якою прийшов до висновку, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Також, і під час розгляду іншої справи № 6-68цс14, Верховний Суд України також сформулював правову позицію від 02.07.2014, якою роз`яснив, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні позову про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. З постанови Верховного Суду України випливає, що для ухвалення рішення про припинення права на частку в спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбаченої п.1-3 ч. 1 ст.365 ЦК України, яка обов`язково повинна бути в сукупності з обставиною, передбаченою п.4 ч.1 цієї статті. Згідно правового висновку Верховного Суду України від 13 січня 2016 року у справі № 62925цс15, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Позивачем не доведено наявність інших підстав для застосування положень статті 365 ЦК України, зокрема, тих фактів, що земельна ділянка є неподільним майном, його поділ в натурі є неможливим. Крім того, суд вважає недоведеними посилання позивача на неможливість спільного володіння та користування спільним майном, оскільки будь-якими доказами це не підтверджено. Також суд вважає, що припинення прав власності на частку у спірному майні завдасть істотної шкоди відповідачу, оскільки порушить гарантовані Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, Конституцією України, Цивільним Кодексом України, Земельним кодексом України права відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України (Ст. 153 Земельного кодексу України). Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем при подачі позову заявлено дві позовні вимоги немайнового характеру, а судовий збір сплачено лише за одну в розмірі 768,40 грн. Частиною 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» передбачено, що у разі коли в позовній заяві об`єднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Отже, підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір за другу вимогу немайнового характеру у розмірі 768,40 грн. Що стосується компенсації витрат за надання правничої допомоги, суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні таких вимог, заявлених представником відповідача, виходячи із приписів ст. 137 ЦПК України. Відповідачем та його представником не надано суду детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом Майнард Н.О., яка представляла інтереси відповідача [PERSON] , розрахунок годин участі адвоката у судовому засіданні та поза судовим засіданням, що дає можливість провести розрахунок граничного розміру компенсації витрат на правову допомогу. Суд не вбачає підстав для задоволення клопотання сторони відповідача про відшкодування судових витрат пов`язаних з оплатою правничої допомоги.

Outcome: approved