Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-19 00:00:00

позивач звернулася до суду з позовом та просить визнати за нею право власності на Ѕ частини житлового будинку [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог посилалася на те, що з 14 липня 2002 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано на підставі рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 30 липня 2015 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Під час шлюбу у 2006 році сторони за спільні кошти придбали житловий будинок [ADDRESS] , який на праві власності зареєстрований за відповідачем на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 07 квітня 2006 року. Питання щодо поділу спільного майна подружжя у добровільному порядку між сторонами не вирішено, що змусило позивача звернутися до суду з позовом. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 21 вересня 2018 року відкрито провадження по справі. 14 листопада 2018 року відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення вимог позивача заперечував, просив відмовити в задоволенні позову в цілому та застосувати позову давність, посилаючись на те, що спірне майно щодо якого позивач заявляє свої вимоги не є спільним майном подружжя, оскільки 66/100 часток житлового будинку [ADDRESS] , [PERSON] придбав за кошти, які він отримав від АКБ «Укрсоцбанк» під заставу батьківського будинку. Отже, батьки відповідача надавали останньому майнову запору та гроші для сплати кредитного зобов`язання в особисту власність. При цьому, вказану частину спірного будинку відповідач купував для потреб своєї підприємницької діяльності у виді ремонту та виготовлення меблів; будинок [ADDRESS] за вищевказаною адресою за своїм технічним та побутовим станом не був придатний для проживання. Житловий будинок [ADDRESS] , став власністю [PERSON] в цілому на підставі рішення суду від 07 квітня 2006 року (справа № 2-1769/2006) внаслідок природного зносу до фактичного знищення 34/100 частини вказаного будинку, за якими ніхто не доглядав. В обґрунтування підстав для застосування позовної давності, відповідач посилався на те, що фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені у червні 2015 року, а позивач звернулася до суду 31 липня 2018 року. Отже з часу фактичного припинення шлюбних відносин пройшло більше трьох років, що перевищує строк загальної позовної давності. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 20 лютого 2019 року за клопотанням представника позивача - [PERSON] витребувано докази з регіонального сервісного центру МВС в Харківській області. 22 травня 2019 року представник позивача - Лаєвська М.Л. подала суду заяву про ознайомлення з матеріалами справи та 23 травня 2019 року ознайомилася з ними. 14 червня 2016 року представник [PERSON] - [PERSON] подала відповідь на відзив, в якій проти заперечень відповідача заперечувала, посилаючись на наступне. Кредитні кошти отримані відповідачем під час шлюбу та використані в інтересах сім`ї, а тому придбані за їх рахунок 66/100 частини спірного житлового будинку, які за рішенням Харківського районного суду Харківської області від 07 квітня 2006 року визнані окремою одиницею внаслідок припинення права на інші 34/100 частини вказаного будинку, є спільною власністю подружжя. При цьому, кредит повернутий у 2015 році за рахунок спільних коштів подружжя; жодних доказів на підтвердження повернення кредиту за рахунок особистих коштів відповідачем не надано, а сам по собі факт передачі батьком відповідача в іпотеку належного йому майна не свідчить про повернення кредиту за рахунок саме його коштів. Також відповідачем не надано доказів на підтвердження реконструкції житлового будинку під нежитлові виробничі приміщення та здійснення в них підприємницької діяльності у виді ремонту та виготовлення меблів, а відповідно до даних технічного паспорту на спірне майно та інших доказів, наявних в матеріалах справи, за адресою: [ADDRESS] розташований саме житловий будинок з надвірними будівлями. Крім того, шлюб між сторонами розірвано 10 серпня 2015 року, позивач звернулася до суду 26 липня 2018 року, тому на час звернення до суду з позовом трирічний строк загальної позовної давності не сплинув. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 14 червня 2019 року за клопотанням представника позивача - [PERSON] витребувано докази у приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу Харківської області Цидибраги С.О. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 15 серпня 2019 року закрито підготовче судове засідання і призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. За наслідками повторного автоматичного розподілу справ автоматизованої системи документообігу, який було здійснено відповідно до розпорядження керівника апарату Харківського районного суду Харківської області № 01-02/126 від 20 листопада 2019 року у зв`язку зі звільненням судді Харківського районного суду Харківської області Панас Н.Л., позовна заява про поділ спільного майна подружжя передана в провадження судді О.М. Пілюгіної. Представник позивача - Лаєвська М .Л. в судове засідання не з`явилася, подала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити, також просила розглянути справу за її відсутності та відсутності позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Відділу обліку та моніторінгу інформації про реєстрацію місця проживання Головного Управління ДМС України в Харківській області, отриманих в порядку ч. 6 ст. 187 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи повторну неявку в судове засідання відповідача, належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання, який не повідомив про причини неявки, суд за письмовою згодою представника позивача, вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши докази по справі встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі, який розірвано на підставі рішення Фрунзенського районного суду міста Харкова від 30 липня 2015 року, після розірвання шлюбу позивач змінила прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Рішення суду від 30 липня 2015 року набрало законної сили 10 серпня 2018 року. Від шлюбу сторони мають двох синів: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , про що свідчать копії свідоцтва про їх народження. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 07 квітня 2006 року по цивільній справі № 2-1769/2006 за позовом [PERSON] до Височанської селищної ради Харківського району Харківської області про визнання права власності на житловий будинок, припинено право власності [PERSON] на 34/100 частин житлового будинку [ADDRESS] ; дозволено позивачу розібрати будівельні матеріали, які залишилися від частини житлового будинку [PERSON] ; визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок [ADDRESS] за вищевказаною адресою в цілому. В ході розгляду цивільної справи № 2-1769/2006 судом встановлено, що за даними довідки БТІ житловий будинок [ADDRESS] на праві приватної власності зареєстрований в 66/100 частини за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 03 лютого 2006 року приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Цидибрагою С.О., реєстр. № 279 та в 34/100 частині - за [PERSON] на підставі рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 грудня 1992 року (справа № 2-2378), про що також свідчить витяг з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Технічний паспорт на житловий будинок [ADDRESS] , виготовлений Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» станом на 18 жовтня 2005 року на ім`я [PERSON] . Також суду надано: витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 10656956, сформований 17 травня 2006 року Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації»; копія рішення Харківського районного суду Харківської області від 10 грудня 1992 року (справа № 2-2378/1992 рік); копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9711261, сформованого 31 січня 2006 року Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації»; копія витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 9711531, сформованого 31 січня 2006 року Комунальним підприємством «Харківське районне бюро технічної інвентаризації»; копія протоколу № 3 засідання піклувальної ради при виконкомі Височанської селищної ради народних депутатів від 29 травня 1991 року; рішення виконавчого комітету Височанської селищної ради Харківського району Харківської області № 570 від 09 листопада 2005 року; інформація Малиженського психоневрологічного інтернату № 181 від14 жовтня 2005 року; звіт про оцінку майна, виготовлений станом на 04 квітня 2018 року суб`єктом оціночної діяльності - фізичною особою-підприємцем [PERSON] ; копія іпотечного договору № 851/11/27-11/6-344, укладеного 02 лютого 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] , який є майновим поручителем за зобов`язаннями [PERSON] за договором кредиту № 851/10/27-11/6-185 від 02 лютого 2006 року; колпія свідоцтва про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON] серії [NUMBER] , дата проведення державної реєстрації 08 квітня 2008 року; копія паспорту громадянина України на ім`я [PERSON] , [PERSON] ; фотокопії. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). При цьому відповідно до ст. 66 цього Кодексу дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Статтею 69 Сімейного Кодексу України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором, але при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України, до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Суд аналізуючи надані сторонами докази приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони в період шлюбу набули право власності на житловий будинок [ADDRESS] , який зареєстрований за відповідачем. Даних, що вказаний об`єкт є особистою приватною власністю дружини чи чоловіка суду не надано. Враховуючи, що сторони є співвласниками спірного майна, суд визнає за позивачем в порядку розподілу спільного майна подружжя право власності на Ѕ частину житлового будинку [ADDRESS] , при цьому не приймає до уваги посилання відповідача на те, що спірний житловий будинок придбаний за кредитні кошти, оскільки це не є підставою для виключення майна зі складу спільного майна подружжя та відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що спірний житловий будинок є його особистою власністю або належить до майна фізичної особи-підприємця [PERSON] . Також, суд звертає увагу відповідача на відсутність підстав для застосування позовної давності, оскільки позивач звернулася до суду з позовом 29 липня 2018 року, в межах трирічного строку з дати ухвалення рішення суду від 30 липня 2015 року про розірвання шлюбу між сторонами. Таким чином, суд задовольняє вимоги позивача та питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved