Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідачів про визнання недійсною приватизацію від 27.12.2007 року № [NUMBER] громадянами [PERSON] та членами її сім'ї [PERSON] та [PERSON], [PERSON] якими було приватизоване житло за адресою [ADDRESS] та визнати недійсним свідоцтво про право власності та розпорядження органу приватизації Кіровоградської міської Ради від 27.12.2007 року № [NUMBER], якими було приватизоване житло за адресою [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначено, що згідно свідоцтва про право власності на житло від 27.12.2007 року, виданого Кіровоградською міською радою за № [NUMBER], квартира площею 58,2 кв.м. за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам її сім'ї, а саме чоловікові [PERSON] та сину [PERSON] в рівних частках. Син [PERSON] помер [INFO]. Дана квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та зареєстрована КП «Правник» і записана у реєстрову книгу за № [NUMBER]. Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15.07.16року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Дізналась, що [PERSON] раніше приймав участь у приватизації іншого житла, а саме [ADDRESS]. Вважає, що оскільки раніше колишній чоловік приймав участь у приватизації іншого житлового приміщення за адресою [ADDRESS] , порушені її права та її інтереси, наявні, передбачені ч.1 ст.215 ЦК України підстави для визнання недійсним вчиненого правочину приватизації. В судовому засіданні представником позивача позов підтримано повністю. Представник відповідача Кіровоградської міської ради надала заперечення проти позову із зазначенням , щодо застосування наслідків пропуску строку позовної давності, оскільки позивач не могла не знати про те, що її чоловік приймав участь у приватизації іншого житла. Сплив позовної давності є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог. Звертає увагу суду на те, що ще один учасник приватизації [PERSON] набув право власності на частину спірної квартири на законних підставах, але після приватизації помер і в разі задоволення позову він незаконно буде виключений із приватизації. Представник відповідача КП «Правник» та відповідач [PERSON] в судові засідання не з»явилися, належним чином рекомендованими листами повідомлялися про час і місце розгляду справи, поважні причини неявки суду не повідомлено ( а.с. 40, 50,51, 69,70, 82,83 97,98,106,107). Відповідно до ст. 169 ЦПК України , суд ухвалив справу розглядати за даної явки і наявних матеріалів у справі. Судом встановлено наступні факти. Позивач уклала шлюб з [PERSON], 16.03.1990 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а. с.8). Згідно свідоцтва про право власності на житло від 27.12.2007 року, виданого Кіровоградською міською радою за № [NUMBER], квартира площею 58,2 кв.м. за адресою [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності [PERSON] та членам її сім'ї, а саме чоловікові [PERSON] , сину [PERSON] та сину [PERSON] в рівних частках (а. с.10). Дана квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та зареєстрована КП «Правник» і записана у реєстрову книгу за № [NUMBER]. Син [PERSON] помер [INFO] (а. с. 5). Рішенням Кіровського районного суду м. Кіровограда від 15.07.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а. с. 11). Виходячи з аналізу змісту Закону №2482-ХІІу поєднанні з нормами ст. ст.1,6,9,61 ЖК України, ст. 29 ЦК України місцем постійного проживання особи є житлове приміщення, в якому особа постійно проживає, має передбачені ст. 64 ЖК України права користування цим приміщенням і на яке за собою зберігається це право і при тимчасовій відсутності (у випадках, передбачених ст. 71 ЖК України), а відтак, і право на приватизацію разом з іншими членами сім'ї. За таких обставин при вирішенні зазначеного спору, пов'язаного з наявністю чи відсутністю у [PERSON] права на приватизацію спірної квартири в момент реалізації ним цього права суд відповідно до вимог ст.ст. 213-215 ЦПК України повинен установити, чи було на той момент спірне житло місцем постійного проживання [PERSON], або на яке за ними відповідно до ст. 71 ЖК України зберігалися права, передбачені ст. 65 ЖК України та ст. 5 Закону №2482-ХІІ. За ст. 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Приватизація здійснюється в порядку, встановленому законом. Відповідно до ч.4 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію житла належить громадянам, які постійно проживають в цих квартирах (будинках). Відповідно до ч. 4 ст. 5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Відповідно до частини другої статті 8 Закону України від 19 червня 1992 року № 2482-XII «Про приватизацію державного житлового фонду» передача займаних квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Посилання позивача, що на момент здійснення приватизації квартири [ADDRESS], [PERSON] вже приймав участь у приватизації іншого житлового приміщення за адресою [ADDRESS], знайшло своє підтвердження відповідно до наданих матеріалів справи, а тому розпорядження про приватизацію такого житла є незаконним, а свідоцтво про приватизацію підлягає скасуванню. Так, за ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи №2,4 7,11 до Конвенції. Згідно зі ст.1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Предметом безпосереднього регулювання статті 1 Першого протоколу є втручання держави в право на мирне володіння майном, зокрема, й позбавлення особи права власності на майно. Перший протокол ратифікований Законом України № 475/97-ВР від17 липня 1997 року й із огляду на приписи частини першої статті 9 Конституції України, статті 10 ЦК України застосовується судами України як частина національного законодавства. При цьому розуміння змісту норм Конвенції та Першого протоколу, їх практичне застосування відбувається через практику (рішення) Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), яка згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується українськими судами як джерело права. Відповідно до сталої практики ЄСПЛ (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від7 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання в право особи на мирневолодіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акту, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності обєктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), повязаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Статтею 16 ЦК України визначений спосіб захисту цивільних прав, яким може бути і визнання правочину недійсним. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку щодо задоволення позову повністю, оскільки згідно розпорядження органу приватизації № 8906 від 17.01.1994 року [PERSON] подала заяву на приватизацію квартири [ADDRESS] , до заяви надала довідку про склад сім»ї із зазначенням , що [PERSON] [INFO] її син , розрахунок площі , що безоплатно приватизується зроблено на двох осіб ( а.с. 73-76). Згідно наданого витягу з реєстру прав власності станом на 20.09.2007 року власниками даної квартири були [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 113). Свідоцтво про право власності було оформлено на дві особи ( а.с. 114). Зазначеним житлом вони розпорядились 21.09.2007року згідно договору купівлі-продажу ( а.с. 111). А вже в грудні 2007 року відповідач [PERSON] згідно розпорядження органу приватизації приймає участь в приватизації другого житла ( а.с. 53-54) та подає заяву 19.12.2007 року про приватизацію в рівних частках квартири [ADDRESS]. Розрахунок площі квартири відбувається з урахуванням саме права 4-х осіб на приватизацію даної квартири. Суд вважає , що позов підлягає задоволенню повністю. При цьому, заява відповідача представника Кіровоградської міської ради про застосування наслідків пропуску строку позовної давності не підлягає задоволенню. Позивач зазначила, що лише нещодавно дізналась про зазначений факт, факт смерті одного з власників , а саме [PERSON] не є підставою для відмови в задоволенні позову. Жодним чином, права померлого не порушуються. Відповідно до ст. 88 ЦПК України та поданої заяви представника позивача судові витрати суд стягує з [PERSON], оскільки саме його неправомірні дії призвели до порушень прав інших осіб та порушення законодавства , що є підставою для задоволення позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved