Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-19 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [INFO], законним представником якого є [PERSON], звернулися до суду із позовом, який було вподальшому уточнено, до [PERSON], [INFO], [PERSON], треті особи [PERSON], [INFO], Виконавчий комітет Інгулецької районної у місті ради, як орган опіки та піклування, в якому просить: усунути їй та її сину перешкоди в користуванні квартирою 2 в будинку 46 по вул. Подлєпи у м. Кривому Розі та належним їм майном, виселити в примусовому порядку з вказаної квартири [PERSON], стягнути солідарно з [PERSON], [INFO] та [PERSON] на її користь моральну шкоду у розмірі 5000 гривень, витрати на оплату правової допомоги в сумі 3000 гривень та судовий збір. Свій позов [PERSON] мотивувала тим, що вона є власником ? частини вказаної квартири, однак після розлучення із [PERSON], [INFO], вона через нездорову атмосферу та вселення до квартири співмешканки [PERSON] - [PERSON] вимушена була переїхати мешкати до своєї бабусі. Одразу після цього, відповідачем [PERSON] було змінено замки на вхідних дверях, ключі від яких він їй не надав, чим позбавив права користуватися квартирою. Окрім того, діями відповідачів їй було завдано моральну шкоду, яка полягає в тому що вона позбавлена можливості користуватися належним їй майном, зокрема ліжком, одягом, дитячими речами, дитячим ліжком, які залишилися в квартирі. Позивач в судове засідання не зявилася, уклала угоду з адвокатом [PERSON] про надання їй правової допомоги у вигляді представництва її інтересів суді /а.с.34/. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовну заяву з врахуванням поданих уточнень, підтримала, пояснила, що неможливість користування своїм одягом та одягом дитини порушили звичайний уклад життя позивачки. Також представник позивача пояснила, що отримати деякі речі позивачці вдалося лише після виклику поліції, що також завдало їй моральної шкоди. На думку представника позивача вселення відповідачки [PERSON] у вказану квартиру без погодження із співвласником [PERSON] є порушенням норм ЖК України, оскільки на [PERSON] як на співвласника, покладено обовязок утримання свого майна, сплати комунальних послуг, якими користується відповідач [PERSON] Відповідач [PERSON], [INFO], в судовому засіданні позовні вимоги не визнав в повному обсязі, пояснивши, що він дійсно після того, як позивач виїхала з квартири в листопаді 2016 року, замінив в квартирі замки, ключі від яких він позивачці не надав. Така ситуація склалася через те, що позивачка самовільно напередодні вивезла з квартири більшість майна, набутого під час шлюбу. Однак із заявою до правоохоронних органів з приводу неправомірної поведінки [PERSON] він не звертався. Наразі в даній квартирі він проживає з [PERSON] та її дітьми. В квартирі дійсно знаходиться ліжко, що належить [PERSON], та деякі дитячі речі їх сина. Він не заперечує проти перебування позивачки в квартирі, але лише в його присутності, віддавати ключі від нових замків не бажає. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона наприкінці 2016 року стала мешкати в квартирі [ADDRESS] разом з [PERSON], з дозволу його батька [PERSON], [INFO], який є власником квартири. З [PERSON] з приводу її згоди на проживання у вказаній квартирі вона не спілкувалася. Зазначила, що [PERSON] може відвідати квартиру лише за погодженням та у присутності [PERSON] До переїзду в спірну квартиру відповідачка мешкала [ADDRESS], де зареєстрована, та має частку у власності. Третя особа [PERSON], [INFO], в судовому засіданні пояснив, що дійсно він є власником ? частки квартири [ADDRESS], де наразі мешкає його син [PERSON] та його цивільна дружина [PERSON], згоду на проживання якої в квартирі він дійсно надав. Сам він в квартирі не проживає, однак має всі ключі від вхідних дверей до квартири. Порядок користування даною квартирою між ним та другим співвласником - [PERSON] не погоджено. Представник третьої особи - Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради, як органу опіки та піклування, - [PERSON] в судовому засіданні 02.03.2017 позовні вимоги підтримав частково, в частині усунення перешкод у користуванні квартирою, оскільки малолітній [PERSON], [INFO], зареєстрований у спірній квартирі, а отже повинен мати безперешкодний доступ до неї. В іншій частині позовних вимог покладався на розсуд суду. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідачів [PERSON],[INFO], [PERSON], третьої особи [PERSON], [INFO], представника третьої особи - Виконавчого комітету Інгулецької районної у місті ради, як органу опіки та піклування - [PERSON], дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про часткове задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування від 20.10.2009 року належить ? частка квартири [ADDRESS] /а.с. 8-9/. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 78575471 від 22.01.2017, квартира [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності, у рівних частках, [PERSON] та [PERSON] /а.с. 54/. З довідки № 4445 від 26.12.2016 вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровано 4 особи: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] /а.с. 11/. Згідно копії свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], вбачається, що його батьками є: [PERSON] та [PERSON] /а.с. 12/. Сторонами в судовому засіданні було визнано, що власником ? частки квартири [ADDRESS] є саме третя особа по справі [PERSON], [INFO], а отже відповідно до вимог ч.1 ст.61 ЦПК України ця обставина не підлягає доказуванню. Також в судовому засіданні було визнано, як представником позивача [PERSON], так і відповідачами [PERSON], [PERSON] та третьою особою [PERSON], [INFO], що відповідачем [PERSON], [INFO], було замінено замки на вхідних дверях в квартиру [ADDRESS], ключі від яких [PERSON] надано не було, і остання не має вільного, цілодобового безперешкодного доступу до вказаної квартири. Сторонами визнано факт перебування майна [PERSON] та неповнолітнього [PERSON], [INFO], у вказаній квартирі. Окрім того, сторони в судовому засіданні визнали, що [PERSON] фактично проживає в [INFO] без згоди [PERSON] Як третя особа - [PERSON], [INFO], так і представник позивача, та відповідачі визнали, що порядок користування вказаною квартирою між власниками не встановлено. Оскільки перелічені обставини однозначно і беззаперечно визнані сторонами в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що дані обставини не підлягають доказуванню в силу ст. 61 ЦПК України. Згідно\~ст. 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, право приватної власності є непорушним. З вказаною нормою кореспондуються положення\~ст. 358 ЦК України,\~ст. 150 ЖК України. Власник майна відповідно до ст.ст.\~317,\~319,\~325,\~383 ЦК України\~має право володіти, користуватись та розпоряджатись належним йому на праві приватної власності майном на свій розсуд та вчиняти будь-які дії щодо свого майна, які не суперечать закону. Відповідно до\~ст.358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Статтею 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб, і не має права використовувати його для промислового виробництва. Закріплений в нормативно-правових актах принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Стаття 1 пункт 1 Першого Протоколу до\~Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод»\~гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як вбачається з судової практики Європейського суду з прав людини, останній чітко зазначає, що друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом» (рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України» (Ukraine-Tyumen v. Ukraine), N 22603/02, п. 49 від 22 листопада 2007 року). Європейською конвенцією про захист прав людини та основних свобод (далі\~Конвенція) гарантується кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла, яке охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла (п. 1 ст. 8 Конвенції). Пункт 2 ст. 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п. 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п. 2 ст. 8 Конвенції. Відповідно до вимог ч.1\~ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до\~ст. 155 ЖК УРСР, жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Оскільки позивач позбавлена на даний час права користуватись 1/2 часткою квартири 2 в б. 46 по вул. Подлєпи, та в добровільному порядку не має можливості усунути перешкоди в користуванні власністю, тому суд вважає за необхідне усунути позивачу перешкоди в користуванні вказаною квартирою, зобовязавши відповідача [PERSON] надати [PERSON] ключі від квартири та не чинити перешкод у здійсненні права користування належною їй часткою квартири. При цьому суд зважає, що порядок користування спірною квартирою між співвласниками не встановлено, а отже позивачу слід усунути перешкоди в користуванні всією квартирою. На підставі вищевказаного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про усунення позивачу та її сину перешкод в користуванні квартирою 2 в будинку 46 по вул. Подлєпи у м. Кривому Розі підлягають задоволенню, як обґрунтовані і доведені в ході судового розгляду. В той же час, суд не вбачає підстав для задоволення позову в частині усунення перешкод [PERSON] та [PERSON] в користуванні належним їм майном, оскільки дана позовна вимога не носить конкретного характеру, зокрема, в прохальній частині позову не зазначено про яке саме майно йдеться, не зазначені його індивідуальні, ідентифікуючі ознаки. За таких умов дані позовні вимоги не можуть бути задоволені. Вирішуючи позовні вимоги про виселення із вказаної квартири відповідачки [PERSON], суд виходить із наступного. Так, відповідно до ст.ст. 64, 156 ЖК УРСР за згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї, в тому числі осіб, які постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до\~ст.358 ЦК України\~право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Водночас в судовому засіданні встановлено, що власник ? частки квартири - позивач [PERSON] не надавала своєї згоди на вселення [PERSON] у спірну квартиру, а отже її вселення відбулося всупереч встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 109 ЖК УРСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Стаття 116 ЖК УРСР передбачає, що осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Окрім того, суд враховує, що [PERSON], як співвласник житла, зобовязана його утримувати, в тому числі сплачувати комунальні послуги. А отже, вселення в дану квартиру без її згоди відповідача [PERSON] також порушує права позивача, яка за законом зобовязана сплачувати комунальні послуги, які фактично споживає особа, що була вселена до житла без її згоди. З огляду на викладене, позовні вимоги в цій частині суд також вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача про стягнення моральної шкоди, яка полягає в отриманні позивачем сильних душевних страждань, пов'язаних із переживанням через відсутність доступу до квартири, неможливість тривалий час користуватись своїм житловим приміщенням, що призвело до порушення нормального ритму життя, пережитий психологічний шок, то суд виходить з наступного. Частиною 1\~ст.1167 ЦК України\~визначено, що моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно роз'яснень, викладених у п.4\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року №4, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Так, суд вважає доведеним в ході судового розгляду, що в результаті неправомірних дій відповідача [PERSON], позивачку [PERSON] було позбавлено можливості користуватися належною їй ? частиною квартири, чим останній було завдано моральної шкоди, яка полягала в законному сподіванні позивачки вільно володіти своїм майном, та, враховуючи вимоги розумності і справедливості, характер правопорушення, глибину фізичних та душевних страждань, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення, та вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача 2000 гривень. Водночас суд не знаходить підстав для стягнення моральної шкоди з відповідачки [PERSON], оскільки ані позивачем в позовній заяві, ані її представником в ході судового розгляду, не наведено переконливих доказів спричинення позивачу моральної шкоди фактом вселення даної відповідачки в спірну квартиру без погодження з позивачем. Крім того, відповідно до\~ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Таким чином, враховуючи, що позовні вимоги судом задовольняються частково, витрати позивача на оплату судового збору підлягають також частковому стягненню: з відповідача [PERSON] - в сумі 496 гривень 08 копійок (половина від 551,20 грн, сплачену за вимогу немайнового характеру про усунення перешкод в користуванні квартирою 275,60 грн.; та частково від суми задоволеної до стягнення моральної шкоди 220,48 грн), з відповідача [PERSON] в сумі 551 гривня 20 копійок. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правому допомогу, суд виходить із того, що таку правову допомогу позивачу надано особою, яка має право на зайняття адвокатською діяльністю, на підставі договору про надання правової допомоги від 01.12.2016. Причому позивачем понесено витрати на правову допомогу в розмірі 3000 гривень, що документально підтверджується договором, квитанцією № 000553 від 01.12.2016, а також актом про прийняття-передачу виконаних робіт, який містить розрахунок витрат на правову допомогу, проведений відповідно до\~Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах», а отже відповідно до ст.79 ЦПК України\~та роз'яснень пункту 48 постанови Пленуму Верховного Суду України від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» такі витрати підлягають відшкодуванню з кожного з відповідачів порівну по 1500 гривень.

Outcome: partial