Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про розірвання договору довічного утримання. Свої вимоги мотивує тим, що 11листопада 2004 року вона уклала з відповідачкою договір довічного утримання, який посвідчений нотаріусом та зареєстрований в реєстрі за номером 166. Згідно даного договору відповідачка зобов'язана була довічно її утримувати, забезпечувати харчуванням та одягом, доглядати за нею, надавати їй необхідну грошову та іншу допомогу. Проте, відповідачка в останні роки не виконує взяті на себе обовязки, не забезпечує належним харчуванням, медикаментами, навіть не навідує її. В судове засідання представник позивача не з*явилася, надавши суду письмове звернення про слухання справи без її участі, яка містить прохання про задоволення позову, згоду на ухвалення рішення при заочному розгляді справи. Відповідач звернулась до суду з аналогічною заявою, яка містить повне визнання позову. Зазначені обставини в силу ст. ст. 211, 223 ЦПК України є підставою для вирішення спору у відсутність учасників справи. З'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню, з таких міркувань. Судом встановлено, що 11 листопада 2014 року між сторонами був укладений договір довічного утримання, який був посвідчений державним нотаріусом П*ятої Запорізької державної нотаріальної контори, реє№166, що підтверджується Витягом з Державного реєстру правочинів № 296595 від 11 листопада 2004 року . Згідно п.1 договору позивач передала у власність відповідачці однокімнатну квартиру [ADDRESS], яка належить позивачу на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло №4568, виданого Шевченківською районною адміністрацією м. Запоріжжя, від 25.12.1996 року. Згідно укладеному договору відповідач взяла на себе зобов*язання довічно повністю утримувати позивача, забезпечувати харчуванням, одягом, доглядом, необхідною допомогою, вартість матеріального забезпечення становила 100 грн. на місяць (п.4,5), однак свої обов*язки не виконує, що підтвердила у свої письмовій заяві на адресу суду. В силу ст. 744 ЦК України за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов'язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно. Договір довічного утримання (догляду) укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню, як випливає із ст. 745 ЦК України . Відповідно до ст. 755 ЦК України договір довічного утримання (догляду) може бути розірваний за рішенням суду: ) на вимогу відчужувача або третьої особи, на користь якої він був укладений, у разі невиконання або неналежного виконання набувачем своїх обов'язків, незалежно від його вини; 2) на вимогу набувача. В силу ст. 756 ЦК України у разі розірвання договору довічного утримання (догляду) у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором, відчужувач набуває право власності на майно, яке було ним передане, і має право вимагати його повернення. Крім того, підстави для припинення укладеного договору шляхом розірвання визначені в п.8 договору, а саме: за зверненням однієї зі сторін в судовому порядку у випадку невиконання набувачем своїх обов'язків. Згідно із ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом, а істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. В силу ч.ч.2, 3 ст. 653 ЦК України, у разі розірвання договору в судовому порядку зобов'язання сторін припиняються з моменту набрання рішенням суду законної сили. Із системного аналізу положень вказаних норм та умов договору вбачається, що підставою для розірвання договору довічного утримання є як повне невиконання набувачем взятих на себе обов'язків, так і їх неналежне виконання у порівнянні з умовами договору незалежно від вини набувача. При цьому, обов'язок з доведення факту належного виконання умов договору довічного утримання, у відповідності до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст.76 ЦПК України, покладається саме на відповідача, який надає це утримання. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. З огляду на правовідносини сторін з урахуванням наведеної норми процесуального закону суд вважає, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує нічиїх прав, свобод та інтересів, тому, роз'яснивши особам, які беруть участь у справі, наслідки прийняття судом визнання позову, знаходить всі підстави для прийняття визнання позову і, як наслідок, - його задоволення. Правовим наслідком розірвання договору довічного утримання у зв'язку з невиконанням або неналежним виконанням набувачем обов'язків за договором є повернення до відчужувача права власності на майно, яке було ним передане відповідно до ч. 1 ст. 756 ЦК України з відповідними наслідками.

Outcome: approved