Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-02 00:00:00

Позивачі 21.12.2018року звернулися до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що їм на праві спільної часткової власності належить житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] . Вказують, що у зазначеному вище житловому будинку є зареєстрованою, але не проживає фактично з 2000 року рідна сестра позивача [PERSON] [PERSON] (відповідач у справі), яка протягом останніх 20 років не проживала у даному будинку та жодним чином не приймала участі в його утриманні, ремонті, обслуговуванні, оплаті за комунальні послуги та інших витратах. Жодних особистих речей чи іншого майна відповідача в будинку немає. Стверджують, що вони неодноразово зверталися до відповідача для добровільного зняття з реєстрації за вказаною адресою, однак такі звернення відповідач ігнорує, у зв`язку із чим вони змушені звертатися до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просять суд (з урахуванням уточнених позовних вимог) визнати [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS] . Також просять стягнути з відповідача в їх користь понесені ними судові витрати зі сплати судового збору. Ухвалою судді від 23.04.2019року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 27.05.2019року закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] та представник позивача [PERSON] адвокат Гриньо М.І. підтримали позовні вимоги в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнала. Відповідно до положень ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Заслухавши пояснення сторін та представника позивача, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Судом встановлено, що позивачам [PERSON] та [PERSON] належить на праві спільної часткової власності житловий будинок [ADDRESS] по Ѕ частці кожному. У даному житловому будинку є зареєстрованою з 20.06.1986року рідна сестра позивача [PERSON] [PERSON] , 1986року народження (відповідач у справі), однак остання фактично там не проживає з 2000року. Вказані обставини сторонами визнаються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями Витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.08.2014року; копією свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.08.2014року; копією будинкової книги для прописки громадян в житловому будинку [ADDRESS] ; актом обстеження фактичного проживання [PERSON] , складеного комісією Судововишнянської міської ради мостиського району Львівської області від 20.12.2018року. У відповідності до ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи зі змісту положень ст.\~16\~ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу в спосіб, передбачений цією нормою Закону, або у спосіб передбачений договором чи законом. Як слідує зі ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст. ст. 317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Ст.\~321\~ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння (ст. 391 ЦК України). Права власника житлового будинку визначені ст.383\~ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. \~Частиною 1 ст.405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст.\~405\~ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. В ході розгляду справи судом не встановлено наявності домовленостей між відповідачем [PERSON] та позивачами [PERSON] та [PERSON] як власниками житла щодо порядку користування даним житловим будинком або щодо збереження за відповідачем права на користування житлом на час її відсутності. Не встановлено судом і обставин, які б свідчили про поважність причин відсутності відповідача у належному позивачам житловому будинку у період з 2000 року і до часу звернення до суду із даним позовом, факту чинення їй перешкод щодо користування та проживання у даному будинку чи вчинення відповідачем дій у зазначений період часу, які б свідчили про її намір зберегти право на користування даним житловим приміщенням. Таким чином, враховуючи те, що відповідач [PERSON] без поважних причин була відсутня у спірному жилому приміщенні понад один рік, тобто понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, остання самостійно залишила дане жиле приміщення і протягом тривалого часу (більше 19 років) не намагався вселитись у таке, перешкод в користуванні спірним житловим будинком їй не чинилось і вона добровільно обрала собі інше місце проживання, а також з огляду на те, що формальна реєстрація відповідача у спірному житловому будинку є такою, що перешкоджає позивачам у здійснені ними права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що є всі підстави для визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS] . Таким чином, суд вважає, що визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача в користь позивачів понесені ними та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору на суму 704,80грн кожному.

Outcome: approved