Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання за нею права на квартиру [ADDRESS]. Позивач посилається на те, що вона проживає у вищезазначеній квартирі з 1999 року, оскільки її власник [PERSON] померла, а її донька [PERSON], не отримувала свідоцтва про право на спадщину та не проживає в зазначеній квартирі. Зазначає, що [PERSON] є громадянкою Російської Федерації та на час смерті матері постійно проживала в місті Москва. Жодних послуг за комунальні та інші послуги не сплачувала, житлом не цікавилася, витрати по його утриманню не несла. Позивач та представник позивача на задоволення позовних вимог налягали. Просили суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, про дату, час та місце слухання справи був повідомлений належним чином, судове доручення суду повернуто без виконання. Від представника третьої особи надійшла заява про розгляд справи за її відсутності. Просила рішення прийняти на розсуд суду за наявними матеріалами справи та відповідно до норм чинного законодавства. Судом ухвалено провести заочний розгляд справи. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. На підставі свідоцтва про право власності на житло від 29.09.1993 року виданого Міською службою приватизації державного житлового фонду, квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON]. [PERSON] належить квартира [ADDRESS], на підставі договору купівлі-продажу від 21.05.1997 року, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Балкіною О.Л. [PERSON] померла [INFO], свідченням чого є актовий запис про смерть № 2515 від 31 травня 1999 року. Як зазначає позивачка, після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS]. Як вбачається зі спадкової справи № 380/99 до майна померлої [INFO] [PERSON], [PERSON] звернулася з заявою до другої Миколаївської державної нотаріальної контори про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, але більше жодних дій на документів нею не долучено. Свідоцтва про право на спадщину за законом [PERSON] не отримувала. Згідно виписки з особового рахунку [NUMBER] від 17.08.2017 року за вих.. № 1639, власником особового рахунку на квартиру [ADDRESS] була [PERSON], після її смерті стала [PERSON] (а.с. 11). Як вбачається з квитанцій, які долучені до матеріалів справи, позивачкою здійснений капітальний ремонт в квартирі [ADDRESS]. Відповідно до акту про проживання підписаного сусідами та працівниками житлово-комунальної контори № 17 житлово-комунального підприємства Миколаївської міської ради «Південь» від 21.11.2017 року, за адресою: [ADDRESS] проживає [PERSON] з 1999 року по теперішній час. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду Як роз'яснено у п. п. 9, 11, 13, 14 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику про захист права власності та інших речових прав»,при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке:-володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч. 3ст. 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч. 2ст. 344 ЦК України). Частиною 1 ст. 397 ЦК України передбачено, що володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе. Згідно з ч. 3 цієї статті, фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено ЦК України. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, правила статті 344Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом. Як встановлено судом позивачка з 1999 р. добросовісно, безперервно володіє та відкрито користується квартирою [ADDRESS] У зв'язку з тим, що відповідач не висуває вимоги про повернення нерухомого майна, суд приходить до висновку, що позивачка є добросовісним володільцем нерухомого майна. Факт володіння нерухомим майном позивачка не приховувала. Тобто на протязі 18 років позивачка добросовісно, безперервно та відкрито володіє даним нерухомим майном, таким чином є правові підстави для визнання за нею права власності на нерухоме майно за набувальною давністю в порядку ч. 1 ст. 344 ЦК України. Відповідно до вимог ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, позовні вимоги позивачки про визнання за нею право власності за набувальною давністю є правомірними і законними, виходять із правовідносин, пов'язаних з набуттям права власності. Підстав, які не дозволяють визнання права власності за позивачкою, судом не встановлено. Враховуючі викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Outcome: approved