Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання договору поруки № П/11367971000 укладеного між нею та відповідачем недійсним. В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що між відповідачем та її сином [PERSON] було укладено кредитний договір від 04.07.2008 року в забезпечення виконання якого нею було укладено оспорюваний договір. Оспорюваний договір вважає недійсним, оскільки в 2009 році між банком та її сином було укладено додаткову угоду без її, як поручителя відома, згідно якої було збільшено розмір ануїтентного платежу з 540 доларів США, як це було вказано у первісному варіанті кредитного договору, до 555 доларів США, що на думку Посилаючись на вказані обставини, на положення статті 559 Цивільного Кодексу України, Постанови ВСУ, просила суд задовольнити її позовні вимоги та визнати оспорюваний договір недійсним. Особи, що приймають участь у розгляді справи в судове засідання не зявились, про день та час розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином про що свідчать матеріали справи, надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, визначивши характер правовідносин сторін по справі та надавши оцінку доказам, що містяться в матеріалах справи, приходить до наступного. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності (ч.1 ст. 559 ЦК України). Статтею 203 Цивільного Кодексу України встановлені вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Тобто, в разі не додержання вказаних вище та визначених статтею 203 ЦК України вимог, правочин може бути визнаний недійсним. Як вбачається зі змісту прохальної частини позову, позивач просить суд визнати оспорюваний правочин саме недійсним при цьому не посилаючись, не зазначаючи та не надаючи суду доказів того яке саме положення статті 203 ЦК України не було дотримано сторонами договору при його укладанні. При цьому позивач посилається на статтю 559 ЦК, в разі встановлення судом обставин зазначених у даній нормі тягне за собою припинення договору поруки, що має неоднакові правові наслідки з визнанням договору недійсним. З огляду на викладене, враховуючи положення статті 11 ЦК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з підстав зазначених вище.

Outcome: dismissed