Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

позивач звернулася до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовом до [PERSON] про визнання договору дарування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами недійсним. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 24 травня 2011 року приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] був посвідчений договір дарування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: м. Хотин, вул. Горького, 39а, Чернівецької області, які належали її троюрідному братові [PERSON] на підставі свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, яке видане 20 грудня 1991 року виконавчим комітетом Хотинської міської ради. Даний договір дарування укладено від імені [PERSON] на імя відповідача в справі [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1562. Згідно умов договору, [PERSON] безоплатно передав належний йому на праві приватної власності, а [PERSON] прийняв житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходяться в місті Хотині по вул. Горького, 39 а, Хотинського району, Чернівецької області. На земельній ділянці розташовано: літ. А-1 житловий будинок -цегла, загальною площею 80,2 кв. м., в тому числі житловою 45,2 кв.м., літ. Б гараж-сарай-ракушняк, літ. В сарай-ракушняк, літ. Г вбиральня-дерево, 1 огорожа-металеві прути, 2 криниця-з/б кільця. Відповідно до довідки, виданої відділом Держкомзему у Хотинському районі від 24 травня 2011 року, № 980 кадастровий номер ділянки площею 0,1000 га. - 7325010100:01:010:0246. Однак, вважає, що даний договір дарування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами був укладений [PERSON] під впливом помилки, оскільки покійний брат очікував від [PERSON] допомоги та догляду у звязку з його віком та станом здоровя. Вказує, що так як її троюрідний брат [PERSON], є особою похилого віку, яка за станом здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, та погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача [PERSON] лише за умови довічного утримання укладаючи спірний договір, при цьому помилявся щодо правової природи правочину, та обов'язків, які виникнуть після його укладення. Зазначає, що потреба в укладенні договору довічного утримання покійного брата виникла у звязку зі станом його здоровя та сторонньому догляді, що стверджується довідкою № 125 від 09.02.2016 року Хотинської ЦРЛ. Зазначає, що у серпні місяці 2015 року у [PERSON] погіршився стан здоровя і брат їй зателефонував та повідомив, що йому необхідна допомога, про даний факт вона повідомила [PERSON], однак той їй відповів, що такий договір не передбачає обовязків по наданню допомоги, тому він це робити не зобовязаний. Також зазначає, що фактичної передачі житлового будинку не відбулось, оскільки ключі від будинку покійний брат після укладення спірного договору обдаровуваному не передавав, і далі продовжував проживати в цьому будинку. Тому, підтримуючи вищевикладене, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Позивач [PERSON] 27.10.2016 року в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Суду пояснила, що вона є родичкою [PERSON], а саме він є її троюрідним братом, вони часто телефонували один одному та приїжджали в гості один до одного. 19.08.2015 року їй зателефонував [PERSON] і сказав що йому погано, попросив приїхати, вона приїхала та надала йому медичну допомогу. Також вказала, що їй було відомо про договір та про те, що за її братом здійснює догляд [PERSON] Через деякий час їй знову зателефонував [PERSON] та попросив щоб вона приїхала до нього з лікарем, по приїзді до брата вона відвезла його в лікарню, грошей на лікування в нього тоді не було і вона проводила його лікування за власні кошти. Також вказала, що в лікарню до [PERSON] приходив батько [PERSON], і вона йому говорила що брата необхідно лікувати, на що той їй відповів, що вони його заберуть додому і будуть слідкувати за станом його здоровям вдома. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні 27.10.2016 року пояснила, що під час укладення оспорюваного договору [PERSON] надавалась допомога відповідачем [PERSON], однак в серпні 2015 року [PERSON] захворів і [PERSON] зателефонувала [PERSON] з приводу цього, однак той їй відповів, що даним договором не передбачено обовязків по наданню допомоги, тому він це робити не зобовязаний. Також вказала, що тільки при зверненні в нотаріальну контору стало відомо, що дійсно між [PERSON] та [PERSON] було заключено договір дарування житлового будинку, а не договір довічного утримання. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що при укладенні договору дарування житлового будинку нотаріусом було розяснено [PERSON] всі права та обовязки відносно укладення даного договору, з умовами якого [PERSON] погодився і підписав. Однак, у 2015 році [PERSON] йому повідомив про те, щоб повернути йому назад житловий будинок, посилаючись на те, що в його родички [PERSON] виникли проблеми і їй потрібна допомога. Також суду пояснив, що з приводу утримання [PERSON], а саме надання ліків та продуктів харчування, це було на прохання останнього. Крім того вказав, що він надавав допомогу [PERSON] з 2000 року, оскільки пенсію [PERSON] оформив тільки у 2007 році. Також зазначив, що у 2015 році він провів до будинку, в якому проживав [PERSON] газопостачання, за надання послуг із газопостачання він сам і сплачував, однак договір про газопостачання він не перезаключив на своє імя. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні підтримав думку відповідача [PERSON] та просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Також підтвердив в судовому засіданні, що після укладення договору дарування [PERSON] передав [PERSON] ключі від будинку. Крім того [PERSON] надаваль соціальна послуга догляду вдома з 22.06.2009 року по день смерті (20.02.2016 року), що передбачено пунктом 11 Постанови КМУ № 1417 від 29.12.2009 року. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона є соціальним працівником Хотинського територіального центру соціального обслуговування та два рази на тиждень здійснювала догляд за [PERSON] на протязі шести останніх років до дня його смерті. Також вказала, що [PERSON] їй говорив, що ні заповіту, а ні договору довічного утримання він ні з ким не заключав, тому що в разі укладення договору довічного утримання Хотинський територіальний центр соціального обслуговування вказану допомогу не надає. Вказані доводи свідка підтверджуються листом Хотинського територіального центру соціального обслуговування з якого вбачається, що [PERSON] був отримувачем соціальної послуги догляду вдома з 22.06.2009 року по день смерті (20.02.2016 року) (а.с.64). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що покійний [PERSON] був її колишнім чоловіком, від якого їй стало відомо у 2009 році, що він зробив договір на [PERSON], який саме договір вона не уточнювала. Час від часу вони спілкувалися в телефонному режимі. Пізніше, від [PERSON] вона довідалася про те, що був укладений договір дарування. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що йому зі слів [PERSON] було відомо про укладення договору та про те, що догляд за ним буде здійснювати [PERSON], однак коли укладали даний договір він не знає. Також вказав, що він неодноразрово приходив до [PERSON] та бачив що їжа в нього була. Однак за деякий час до дня смерті, [PERSON] багато часу проводив в лежачому стані, в будинку було брудно, та останній іноді просив його купити щось поїсти. Заслухавши пояснення позивача, його представника, відповідача, представника відповідача, свідків, вивчивши та дослідивши письмові докази по даній справі, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, може бути в тому числі припинення дії, яка порушує право та відновлення становища, яке існувало до його порушення, зміна правовідношення. Як правило, власник порушеного або невизнаного права може скористатися не любим, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Відповідно до ст. 27 ЦПК України доказами в цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких у визначеному законом порядку суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обгрунтовують вимоги і заперечення сторін та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Так, судом встановлено, що 24 травня 2011 року приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області [PERSON] був посвідчений договір дарування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, які розташовані в м. Хотині, по вул. Горького, 39а, Чернівецької області. Як вбачається з матеріалів справи, вищевказаний договір дарування було укладено від імені [PERSON] на імя відповідача [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 1562, що підтверджується копією договору дарування (а.с. 4), та згідно умов якого [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняв у дар належний дарувальнику на праві приватної власності, згідно свідоцтва про право приватної власності на житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, виданого 20 грудня 1991 року виконавчим комітетом Хотинської міської ради від 28 листопада 1991 року за номером 247/11- 6, про затвердження акту приймальної комісії про здачу в експлуатацію житлового будинку, зареєстрованого в Хотинському комунальному районному бюро технічної інвентаризації 21 грудня 1991 року, та внесено запис до електронного реєстру прав власності на нерухоме майно 17 травня 2011 року в книзі 15, номер 2311, стор. 124, реєстраційний номер 36666260. Згідно умов договору, [PERSON] безоплатно передає належний йому на праві приватної власності, а [PERSON] приймає житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходиться в місті Хотині по вул. Горького, 39 а, Хотинського району, Чернівецької області. На земельній ділянці розташовано: літ. А-1 житловий будинок - цегла, загальною площею 80,2 кв. м., в тому числі житловою 45,2 кв.м., літ. Б гараж-сарай - ракушняк, літ. В сарай - ракушняк, літ. Г вбиральня-дерево, 1 огорожа-металеві прути, 2 криниця-з/б кільця. Відповідно до довідки, виданої відділом Держкомзему у Хотинському районі від 24 травня 2011 року, № 980 кадастровий номер ділянки площею 0,1000 га. - 7325010100:01:010:0246. Згідно ч. 3 статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша статті 229 ЦК України). Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування. Отже, виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України, договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повне уявлення не лише про предмет договору, а й досягли згоди щодо всіх його істотних умов. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів, у тому числі пояснень сторін і письмових доказів, наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, дійсно було і має істотне значення. Такими обставинами є: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Отже, наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суд визначає не тільки за фактом прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору, а й за такими обставинами, як: вік позивача, його стан здоров'я та потреба у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірному будинку після укладення договору дарування. Однак, як встановлено судом, при укладенні оспорюваного договору дарування від 24.05.2011 року належного [PERSON] житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, останній на момент укладення правочину хоча і був людиною похилого віку, однак не потребував догляду і сторонньої допомоги. Так, судом встановлено, та підтверджено поясненнями відповідача [PERSON], в судовому засіданні [PERSON] проживав в спірному будинку з моменту укладення договору дарування, хоча ключі від даного житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами останній передав [PERSON] одразу після укладення вищевказаного договору дарування, що і спростовує посилання позивача на той факт, що фактичної передачі житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами не відбулось. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, на момент укладення вищевказаного договору дарування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, дарувальник [PERSON] перебував у приватного нотаріуса Хотинського нотаріального округу [PERSON] і під час підписання договору дарування сторонами не було представлено жодних доказів того, які б свідчили про те, що позивач на той час фізично не мав змоги підписати договір дарування чи не розумів його змісту на момент його укладення, що і вбачається із тексту викладеного в договорі дарування. Також, із матеріалів справи вбачається, що у відповідності до тексту договору дарування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами від 24.05.2011 року, приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу [PERSON] не було зазначено жодного застереження, щодо помилки правочину, нотаріусом були здійснені всі необхідні дії, щодо заключення даного договору дарування, [PERSON] також був попередньо ознайомлений нотаріусом із приписами цивільного законодавства, що регулюють саме укладений договір дарування, а не інший правочин, що і спростовує обґрунтування позивача та її представника з приводу того факту, що [PERSON], як особа похилого віку, яка за станом здоров'я потребувала стороннього догляду та матеріальної допомоги, погоджувався на передачу нерухомого майна у власність відповідача [PERSON] лише за умови довічного утримання укладаючи спірний договір,та при укладенні даного договору [PERSON] помилявся щодо правової природи правочину, та обов'язків, які виникнуть після його укладення, посилаючись на стан здоровя та необхідність у сторонньому догляді. Суд, також не приймає до уваги і посилання позивача та її представника на те, що необхідність в укладенні договору у покійного [PERSON] виникла у звязку зі станом його здоровя та потребою у сторонньому догляді, посилаючись на довідку Хотинської центральної районної лікарні, оскільки оспорюваний договір дарування був укладений [PERSON] 24 травня 2011 року, а дана довідка видана Хотинською ЦРЛ на запит представника позивача 09.02.2016 року за вих. № 125, тобто за 11 днів до дня смерті [PERSON] (а.с.6), та з якої неможливо встановити жодного факту хвороби [PERSON] саме в період укладення оспорюваного договору дарування. Також вказані факти не були підтверджені в судовому засіданні і поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] Отже, наявні матеріали справи щодо хворобливого стану [PERSON] стосуються лише його стану здоровя через чотири роки і більше після укладення оспорюваного договору, а відтак доказового значення для вирішення справи не мають. Крім того, суд не приймає до уваги як доказ і акт обстеження матеріально - побутових умов [PERSON] від 29 серпня 2015 року, оскільки даний акт був складений у період перебування [PERSON] на стаціонарному лікуванні в терапевтичному відділенні Хотинської ЦРЛ з 27 серпня 2015 року по 10 вересня 2015 року (а.с. 48). Щодо сплати покійним [PERSON] комунальних послуг, то даний факт спростовується поясненнями відповідача [PERSON] наданими в судовому засіданні, з яких вбачається, що останній сам сплачував за комунальні послуги, при цьому договір про газопостачання на своє імя він не перезаключив. Інших доказів, в підтвердження того, що укладення договору дарування [PERSON] відбулося внаслідок помилки позивачем [PERSON] та її представником [PERSON] суду не надано. Отже, як встановлено судом, [PERSON] укладаючи договір дарування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: м. Хотин, вул. Горького, 39 а, Чернівецької області своїм підписом підтвердив, те що вищевказаний договір він укладає добровільно, цілеспрямовано, свідомо, бажаючи реального настання правових наслідків обумовлених цим договором, діючи без впливу обману. Згідно ст. 215 п. 1, 3 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Як розяснено в пункті 19 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до ст.ст. 229 - 233, правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину (ст. 229 ЦК України), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Згідно п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою на підставі обману чи помилки; особа, яка оскаржує правочин, має довести, що вона при укладенні правочину помилялася щодо його природи. У відповідності зі ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що у позивача на момент укладення оспорюваного правочину був відсутній хворобливий стан здоровя, внаслідок якого позивач не здатний був в повній мірі розуміти значення своїх дій та керувати ними, оскільки жодна з наведених обставин не доведена в судовому засіданні обєктивними доказами, та підстав, які б вплинули на волевиявлення позивача при укладенні вищевказаного договору, судом не встановлено. Також суд не приймає до уваги посилання позивача та її представника на той факт, що відповідач [PERSON] згідно умов договору мав би здійснювати за [PERSON] догляд, що протирічить умовам договору, а саме « п. 6 оспорюваного договору, в якому зазначено, що договір дарування є безоплатним, а тому дарувальник не має права вимагати від обдаровуваного вчинення на користь дарувальника будь-яких дій майнового або немайнового характеру», оскільки за змістом ч. 2 ст. 717 ЦК України договір дарування є безумовним договором, це ствердження спростовується самим текстом оспорюваного договору, в якому зазначено, що сторонам розяснено зміст ст.ст. 717 - 723 ЦК України, і не міститься жодного посилання на будь - які умови його укладання. Крім того, згідно п. 8 оспорюваного договору, право власності обдаровуваного на відчужений житловий будинок виникає у обдаровуваного з моменту його прийняття. Обдаровуваний свідчить, що він дарунок приймає. Прийняттям дарунка вважатиметься одержання обдаровуваним оригінального примірника цього договору після його нотаріального посвідчення. Отже, аналізуючи встановлені факти та докази надані до матералів справи, суд приходить висновку, що позивачем та її представником не доведено в судовому засіданні наявність помилки [PERSON] щодо природи правочину, що є підставою для відмови у задоволені позову про визнання недійсним договору дарування житлового будинку з належними до нього будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: м. Хотин, вул. Горького, 39 а, Чернівецької області, який був укладений 24 травня 2011 року. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відшкодуванню не підлягають, оскільки в позові відмовлено. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed