Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вищевказаним позовом, а, саме, просить визначити місце проживання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] . Позов мотивує тим, що рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.07.2020 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано, проте, питання про місце проживання неповнолітніх дітей - синів [PERSON] та [PERSON] не вирішено. Позивач зазначає, що на даний час діти проживають із колишнім чоловіком тому, що він заборонив дітям їхати із позивачкою та не дозволяє з ними бачитись. Так, у квітні поточного року позивач дійсно пішла від чоловіка, оскільки, він зловживав спиртними напоями, застосовував до неї фізичну силу, ніде не працював і не працює, а позивач фактично утримувала сім`ю. З того часу чоловік чинить позивачу перешкоди у спілкуванні з дітьми, пише на неї різні нісенітнеці в органи опіки та піклування, щоб її позбавили батьківських прав. Позивач наголошує, що хоче, щоб діти проживали з нею, оскільки має можливість забезпечити їх всім необхідним на відміну від відповідача, який ніде не працює і зловживає спиртними напоями. Позивач вказує, що вона має нормований робочий день, самостійні доходи, місце проживання, позитивно характеризується за місцем роботи. На обліку в психіатра та нарколога не перебуває. Позивач зазначає, що забезпечує для дітей дозвілля, придбаває продукти харчування, одяг, взуття, канцелярське приладдя та все, що потрібно для їх нормальної життєдіяльності. Тому позивач змушена звернутися до суду, та просить визначити місце проживання її синів [PERSON] та [PERSON] разом із нею. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала і просить його задоволити. Пояснила, що вона офіційно працює контролером в ТОВ «Таркетт-Вінісін». Вона працює позмінно, деякі зміни припадають на денний час, а деякі - на нічний. Вона проживає сама в м. Калуші в квартирі за адресою [ADDRESS] . Попри те, що вона бажає, щоб її малолітні діти проживали разом з нею, на даний час вона не в змозі забрати дітей до себе через зайнятість на роботі, а також через те, що розпочався навчальний рік і діти навчаються в школі в селі Станькова Калуського району. Також, вона знає, що діти не бажають проживати з нею в м. Калуші. Зазначила, що відповідач перешкоджає їй бачитись з дітьми. Окрім того, позивачка визнала, що має заборгованість по сплаті банківського кредиту в розмірі приблизно 50 тис. грн. В подальшому позивачка в судове засідання, яке було призначене на 16.11.2020 р., не прибула, хоча була завчасно та належним чином повідомлена про час та місце проведення судового засідання, оскільки, дата цього судового засідання була з нею узгоджена і вона отримала повістку в приміщенні суду (а.с. 58). Про причини неявки в судове засідання не повідомила, будь-яких заяв чи клопотань до суду не подала. Враховуючи позицію інших учасників справи, а також те, що позивачка брала участь в попередніх судових засіданнях і висловила свою позицію щодо позовних вимог, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, беручи до уваги, що відсутні підстави для відкладення розгляду справи, визначені ст. 223 ЦПК України, а неявка позивачки не перешкоджає вирішенню спору, то судом було ухвалено подальший розгляд справи проводити без участі позивачки. Відповідач категорично заперечив щодо задоволення позову колишньої дружини. Ствердив, що діти проживають разом з ним в належних житлових умовах. Сини не бажають йти жити до мами. Позивачка майже не бере участь в матеріальному забезпеченні дітей. За останній час лише двічі дала для дітей суму коштів по 500 грн. і купила декілька зошитів і ручки. Через те, що діти потребують догляду він не може офіційно працевлаштуватись, але він разом з колишнім тестем (батьком позивачки) періодично виконує будівельні роботи і таким чином заробляє на прожиття. Відповідач вважає, що проживаючи самотньо в м. Калуші і працюючи позмінно (в т.ч. і в нічну пору), позивачка не зможе приділяти належної уваги малолітнім синам. В той же час, по сусідству з ними проживають батьки і сестра позивачки, які допомагають йому виховувати дітей. В тому числі, колишня теща годує дітей в обідню пору, коли він знаходиться на роботі. Проживаючи в селі, діти мають більше можливостей для проведення вільного часу в активній формі. Окрім того, відповідач ствердив, що позивачка заборгувала банківській установі значну суму коштів і, враховуючи її доходи, вона не може повернути цей борг. Він не забороняє колишній дружині бачитись з їхніми спільними дітьми. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 17.07.2020 року (а.с. 7, 20). В період шлюбу в них народилося двоє дітей: син [PERSON] - [INFO] (а.с.5) та син [PERSON] - [INFO] (а.с.6). На даний час діти проживають разом із відповідачем (а.с. 9). Відповідно до рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 09.06.2020 року (а.с. 52-53) із позивача [PERSON] на користь [PERSON] ухвалено стягувати аліменти на утримання дітей: сина [PERSON] та сина [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі по 1500,00 грн., але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами другою, сьомою-дев`ятою статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до положень статті 157 СК України, питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Стаття 141 СК України визначає, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з положеннями частини першої, другої статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до положень частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно зі статтею 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає. Відповідно до положень частини першої статті 3, частини першої статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками в супереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б якнайкращим інтересам дитини. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Матеріалами справи встановлено, що згідно з актом обстеження умов проживання [PERSON] , від 22.10.2020 року, складеного службою у справах дітей Верхнянської сільської ради ОТГ Калуського району (а.с. 68), по місцю проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , створені належні умови для проживання дітей [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] , є місця для сну, підготовки до уроків та відпочинку. Відповідно до характеристики, виданої Верхнянською сільською радою ОТГ Калуського району від 23.10.2020 року №688 (а.с.63), [PERSON] за час проживання в с. Станькова зарекомендував себе з позитивної сторони; спокійний, ввічливий, працьовитий, доброзичливий у відносинах з рідними та сусідами; заяв і скарг на неправомірні дії на нього не поступало; схильності до шкідливих звичок не має; до адміністративної відповідальності не притягався; умови проживання задовільні. Як вказує ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Хоч позивач і офіційно працевлаштована (а.с. 10), водночас, в порушення вимог ст.81 ЦПК України, нею не надано жодних доказів щодо створення належних умов для проживання дітей. Натомість в судовому засіданні позивач визнала, що фактично вона не в змозі забрати дітей до себе. Відповідно до висновку виконавчого комітету Верхнянської сільської ради ОТГ Калуського району Івано-Франківської області від 02.11.2020 року (а.с. 60-62), комісія з питань захисту прав дитини Верхнянської сільської ради об`єднаної територіальної громади, враховуючи інтереси дітей, вирішила за можливе визначити місця проживання дітей: [PERSON] - [INFO] та [PERSON] - [INFO] разом з батьком [PERSON] , який проживає за адресою: [ADDRESS] . Крім того, частинами першою, другою статті 171 СК України встановлено, що дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М.С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). Урахування думки дитини щодо її життя передбачає й стаття 12 Конвенції з прав дитини, в якій записано, що Конвенція зобов`язує держави-учасниці забезпечити дитині, здатній формулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що стосуються її, і цим поглядам має приділятись належна увага, згідно з віком дитини та зрілістю. Отже, з досягненням віку 10 років у дитини з`являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Під час судового розгляду була заслухана думка малолітніх [PERSON] і [PERSON] . Так [PERSON] , якому на даний час виповнилось 10 років, розповів суду, що проживає разом з батьком в с. Станькова в приватному будинку. В будинку є умови для навчання. Він навчається у 5-му класі в гімназії в с. Станькова. Мама живе окремо від них, але де саме не знає. Мама іноді відвідує їх і тато не забороняє бачитись з мамою. По сусідству проживають бабуся, дідусь і тета. Іноді він і брат ходять до цих родичів в гості. Він надалі бажає проживати з батьком. [PERSON] , якому на даний час виповнилось 13 років, розповів, що проживає в с. Станькова з батьком і молодшим братом. В будинку є умови для навчання. Він навчається у 8-му класі в гімназії в с. Станькова. Мама живе в м. Калуші, але точної адреси він не знає. В ті періоди, коли батько на роботі, то він і брат ходять харчуватись до бабусі, яка живе по сусідству. Надалі бажає жити з татом в селі, оскільки не хоче переїжджати в м. Калуш. В селі він має друзів, а також часто ходить гратись на сільський стадіон. Мама передає гроші і продукти, а також приходить їх відвідувати і батько цього не забороняє. Лиш одного разу було таке, що батько не давав мамі бачитись з ними. Отже, малолітні [PERSON] та [PERSON] висловили своє бажання проживати разом із батьком, а не матір`ю. Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Також суд враховує, що Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме, статті 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини, про обов`язковість брати до уваги принцип 6 Декларації прав дитини стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Велика Палата Верховного Суду зазначала, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини в силу вимог статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Таким чином, оцінивши в сукупності зібрані по справі докази, враховуючи сталість соціальних зв`язків малолітніх дітей з батьком, добросовісне виконання відповідачем батьківських обов`язків, створення ним для дітей необхідних умов для проживання та розвитку, забезпечення їх усім необхідним, відсутність негативного впливу на їх виховання і розвиток, а також думку дітей щодо бажання проживати саме разом із батьком та висновок органу опіки та піклування, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] про визначення місця проживання дітей разом із нею слід відмовити, що за встановлених судом обставин найбільше відповідатиме інтересам дітей. На підставі викладеного, ст.ст. 7, 141, 157, 161,171 СК України,

Outcome: dismissed