Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про поділ майна подружжя шляхом визнання за нею права власності на частку в праві спільної сумісної власності подружжя. В заяві зазначила, що з 24 лютого 1995 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 30.03.2020 року, що набрало законної сили. За час існування шлюбу, а саме: 20 березня 2007 року, подружжя набуло права власності на квартиру [ADDRESS] , яку на підставі договору міни подружжя 25 вересня 2004 року обміняло на будинок [ADDRESS] . З означеного часу подружжя та їхні діти проживають у вказаному будинку. Стороною у вказаних правочинах зі згоди позивачки був відповідач, тому і право власності на нерухомість зареєстроване за ним. Спірний будинок є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, проте в провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває справа за позовом [PERSON] , в якій він посилається на те, що будинок є його особистою приватною власністю. Між тим нерухомість набута під час перебування сторін у шлюбі на спільні кошти подружжя, а частки подружжя в праві спільної власності вважаються рівними, у зв`язку з чим позивач просить визнати за нею право власності на Ѕ частину будинку як на частку в праві спільної власності подружжя. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11.03.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду\~від \~22.04.2020\~року задоволено\~клопотання позивача\~про витребування\~доказів.\~Зобов`язано приватного\~нотаріуса Запорізького\~міського нотаріального\~округу Романцова\~І.А.\~надати копії\~договору купівлі-продажу у квартири [ADDRESS] від 04.09.2004 року, реєстраційний № 1610, укладений з [PERSON] , копію нотаріальної згоди дружини [PERSON] ,\~ надану під\~час посвідчення\~зазначеного договору, та документи, які стали підставою для його посвідчення; а також договору міни житлового будинку [ADDRESS] від 25.09.2004 року, реєстраційний № 36, укладений між [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , копію нотаріальної згоди дружини [PERSON] ,\~ надану під\~час посвідчення\~зазначеного договору, та документи, які стали підставою для його посвідчення. Заходи забезпечення позову, доказів в справі не застосовувались. В судовому засіданні позивач і її представник підтримали вимоги позову, Наполягають на його задоволенні. Представник відповідача позов визнала, заявила про часткове визнання вимог в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу, які підлягають зменшенню у зв`язку з визнанням відповідачем позову. З`ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про обґрунтованість позову та необхідність його задоволення з таких міркувань. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому 24 лютого 1995 року шлюбі, який рішенням суду від 30.03.2020 року, що набрало законної сили, розірваний. 4 вересня 2004 року на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу з нотаріально посвідченої згоди дружини [PERSON] відповідач набув квартиру [ADDRESS] (а. с. 42-48). Означене житло відповідач з нотаріально посвідченої згоди позивача як дружини на підставі договору міни, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Романцовим І.А., обміняв на будинок [ADDRESS] (а. с. 54-71). Главою 8 СК України внормовано право спільної сумісної власності подружжя. Як випливає із ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них на мав з поважних причин (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба і т. і.) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Зазначеною статтею сімейного законодавства встановлено презумпцію спільності майна подружжя, якщо не доведено, що майно належить дружині, чоловіку на праві особистої приватної власності, що врегульовано статтею 57 СК України, за змістом якої особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; а також майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Як випливає з роз`яснень в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК) , відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, за наведеними роз`ясненнями Постанови Пленуму, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Право подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, встановлено статтею 65 СК України, в силу якої при укладенні договорів одним з подружжя вважається, що він діє зі згоди іншого подружжя. З огляду на наведені положення закону та правовідносини сторін суд переконаний, що, набувши на підставі нотаріально посвідченого правочину будинок, відповідач діяв зі згоди позивача та в інтересах подружжя, а на набуту ним нерухомість, право власності на яку зареєстровано за ним, розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя, оскільки відповідачем не доведено, що спірне майно є його особистою приватною власністю в розумінні згаданої статті 57 СК України. Розірвання шлюбу не припиняє право спільної сумісної власності на майно, набуте під час шлюбу, як зазначено в статі 68 СК України. Зі змістом цієї норми узгоджуються роз`яснення п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року, згідно з яким само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Право подружжя на поділ майна що належить подружжю на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, врегульоване статтею 69 СК України Відповідно до ст. 70 СК при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка рівні, якщо інше не визначене домовленістю між ними або шлюбним контрактом. Зміст цього положення закону узгоджується із змістом ст. 372 ЦК України, яка внормовує поділ майна, що є у спільній сумісній власності, відповідно до якої у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Як витікає з роз`яснення п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. З урахуванням наведених положень сімейного законодавства та роз`яснень Пленуму Верховного Суду України суд вважає, що частки подружжя у праві спільної сумісної власності є рівними та кожному з них належить право на Ѕ частину будинку. Фактичних даних, що за змістом ч. 2 ст. 70 СК України є підставою для відступу від рівності часток подружжя при поділі їхнього сумісного майна, суду не надано. У разі коли неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності (п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року). У зв`язку з викладеним суд доходить висновку про можливість застосування обраного позивачем способу захисту цивільного права та поділу майна подружжя шляхом визначення їхніх ідеальних часток в праві спільної сумісної власності та визнання за позивачем права власності на вказану частку як на частку в праві спільного майна подружжя. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Способи захисту цивільних прав та інтересів встановлені статтею 16 ЦК України. Застосоване позивачем знаряддя захисту відповідає визначеним законом способам захисту цивільних прав та інтересів, таке визнання не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому суд може констатувати наявність законних підстав для прийняття визнання позову. Наслідком прийняття визнання позову є його задоволення в силу наведеної статті 206 ЦПК України, тому, роз`яснивши учасникам справи наслідки прийняття судом визнання позову, суд знаходить всі підстави для задоволення позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат в справі, суд виходить з таких міркувань. Відповідно до ст. 265 ЦПК України у резолютивній частині рішення зазначаються, зокрема, розподіл судових витрат. Особливості розподілу судових витрат при визнанні відповідачем позову встановлені статтею 142 ЦПК України, у відповідності до якої у разі визнання відповідачем позову суд у відповідному рішенні вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. У зв`язку з викладеним суд вважає за необхідне присудити позивачеві 50 відсотків сплаченого нею судового збору в розмірі 477 грн. з державного бюджету. Вимоги про стягнення витрат на правничу допомогу підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки вони є співмірними із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та значенням справи для сторони. Оскільки лише недотримання вимог наведеної норми є підставою для зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу за клопотанням іншої сторони, суд не вбачає підстав для зменшення розміру понесених позивачем видатків та у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України покладає їх на відповідача. \~ \~ \~ \~

Outcome: approved