Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про розірвання шлюбу, позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], стягнення аліментів на утримання сина.. В позові зазначила, що з відповідачем перебуває у шлюбі, зареєстрованому 10 вересня 2010 року, сторони є батьками сина [PERSON], 2009 року народження. Сім'я сторін фактично припинила існування більше року тому, в теперішній час сторони проживають нарізно в різних населених пунктах. Сім'я розпалась через відсутність взаєморозуміння, різні погляди подружжя на проблеми сім'ї та виховання дитини, які призводять до частих сварок та суперечок. Крім того, однією з причин фактичного припинення шлюбних стосунків стала пристрасть відповідача до спиртного. Намагання сторін поновити в сім'ї добрі відносини позитивних результатів не дали, подружжя втратили почуття любові та поваги одне до одного. За таких обставин позивачка вважає, що спроби досягти примирення в подальшому недоцільні. Відповідач, як зазначено, з сім'єю не проживає більше року, життям дитини не цікавиться, не відвідує навчальний заклад, де навчається син, матеріальної допомоги на утримання сина не надає. На підставі викладеного позивач просить про розірвання шлюбу, позбавлення відповідача батьківських прав щодо дитини, стягнення з відповідача аліментів на утримання сина в розмірі ? частини його доходів, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В судовому засіданні позивач підтвердила доводи, викладені в заяві. Просить про задоволення позову. Пояснила, що син сторін займається в секціях, де розвиває свої творчі та спортивні здібності. Батько досягненнями дитини не цікавиться, в оплаті занять участі не бере. Через безтурботне ставлення відповідача до участі у вихованні дитини і його небажання дати згоду на поїздку позивача з дитиною до своїх батьків, які проживають в іншій державі, позивач побоюється, що з цим можуть виникнути складнощі, і саме ця ситуація переповнила чашу її терпіння, зумовивши подання позову про позбавлення відповідача батьківських прав. Представник позивача підтримав доводи своєї довірительки. Просить про ухвалення рішення на її користь. Відповідач позов визнав частково. Не заперечує проти вимог про розірвання шлюбу. Вимоги про стягнення аліментів просить вирішити шляхом стягнення з нього твердої грошової суми, яка дорівнюватиме 500 грн. в місяць, які є домірними його фінансовим можливостям, оскільки він не має стабільного доходу, хоча й працює, але без офіційного працевлаштування, у відсутність гарантій постійного отримання стабільного заробітку. Крім того, він є батьком ще двох синів від першого шлюбу, 2002 і 2004 років народження, які проживають разом з ним і перебувають виключно на його утриманні, з матері хлопців аліменти на їх утримання не стягуються. Що стосується вимог про позбавлення його батьківських прав, позов в цій частині він не визнає. Пояснив, що відчуває до сина почуття любові, має потяг до постійного спілкування з ним. За можливості, тобто зі згоди матері дитини, він без роздумів забрав би сина до себе. Перерва у спілкування зумовлена кількома причинами: по-перше, після розставання з сином він протягом року переживав глибокий стрес, емоційні переживання забирали всю його енергію; по-друге, позивач свідомо перешкоджає йому, заявляючи на його прохання побачитись с хлопчиком під час його приїздів до Запоріжжя, що [PERSON] не хоче бачити батька. Саме звернення до суду з цими вимогами є таким, що спричиняє йому як батьку біль і образу. Просить залишити позов без задоволення, оскільки перерва в спілкуванні з сином є вимушеною. Заявив, що згодом він неодмінно зможе налагодити гармонійні стосунки с хлопчиком, повернути його прихильність до себе. Що стосується побоювань матері про його відмову у наданні дозволу на поїздки дитини за кордон, вони є неспроможними, оскільки він готовий надати такий дозвіл по мірі виникнення необхідності. На підставі викладеного просить не позбавляти його батьківських прав, не позбавляти надії на спілкування з дитиною. Представники третіх осіб, належних чином повідомлених про час та місце розгляду справи, до суду не з'явились, надавши письмові звернення, які містять прохання про проведення судового розгляду без їхньої участі. Зазначені обставини, з урахуванням наявності письмового висновку управління-служби у справах дітей Красногвардійської районної у м. Дніпропетровську ради, який в силу ст. 19 СК України є обов'язковим при розгляді справ цієї категорії, в силу ст. 36 ЦПК України є підставою для проведення судового розгляду у відсутність представників органів з захисту прав дітей. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд доходить висновку про необхідність часткового задоволення позову з наступних міркувань. Судом встановлено, що сторони з 10 вересня 2010 року перебувають у шлюбі (а. с. 16), є батьками дитини [PERSON], [INFO] (а. с. 15), яка проживає з позивачем (а. с. 17). Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Оскільки, як встановлено судом, сторони припинили спільне проживання, досягти примирення їм не вдалось, сім'я існує формально, за згаданих суд вбачає всі підстави для задоволення позову в цій частині. Спору про поділ майна та визначення місця помешкання дитини між сторонами немає. В силу ст. ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний, моральний розвиток, утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків з виховання дитини. Як випливає з роз'яснень в пункті 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України N 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. З огляду на наведені положення законодавства та роз'яснення Верховного Суду України, лише навмисні дії батьків з нехтування своїми обов'язками щодо виховання дитини можуть бути підставою для вжиття такого суворого заходу як позбавлення батьківських прав. Між тим судом встановлено, що відповідач має потяг до дитини, відчуває до неї почуття любові, бажає брати участь у виханні сина, спілкуватися з ним, факти перешкоджання з боку позивачки позбавляють його можливості повною мірою реалізувати це право. Залишаючи позов без задоволення суд враховує і зміст п. 18 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду України про те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов'язків. Що ж стосується цього спору, суд, як вже зазначено, не може констатувати наявність винної поведінки в діях відповідача. На користь таких умовиводів суду свідчить і зміст висновку органу опіки та піклування, який є обов'язковими при розгляді справ такої категорії, про недоцільність позбавлення відповідача батьківських прав щодо неповнолітнього сина (а. с. 51), його позитивний досвід у вихованні двох старших синів, які проживають з ним за обопільною згодою батьків, і, безумовно, за бажанням самих хлопчиків, процесуальна позиція, при якій він послідовно категорично заперечує проти задоволення позову, заявляючи про наміри досягти добрих і гармонійних стосунків з сином. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. При вирішенні спору суд бере до уваги ту обставину, що батько і син були позбавлені можливості постійно спілкуватися між собою протягом певного проміжку часу, що може потягти певні труднощі у налагодженні спілкування, проте виходить з того, що зазначена перерва була вимушеною, зумовленою розривом стосунків між батьками і територіальною віддаленістю місць проживання батька і сина. Відсутність вини відповідача у припиненні спілкування з сина, почуття любові до дитини, намагання поновити контакт з ним, емоційно-вольові характеристики відповідача дають суду всі підстави вважати, що ним буде знайдений спосіб поновити добрі стосунки з дитиною, схилити її до себе без завдання шкоди емоційному благополуччю хлопчика. Доводи позову про ухиляння відповідача від участі в утриманні дитини суд при вирішенні спору до уваги не бере, оскільки ці обставини в силу закону не є підставою для позбавлення батьківських прав. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Згідно із ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. В силу ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. За змістом ст. 153 СК України мати, батько і дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Згідно із ст. 142 СК України діти мають рівні права та обов'язки по відношенню до батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою, а в силу ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків повинно ґрунтуватися на повазі прав дитини та її людської гідності. Виходячи з викладеного суд вважає, що батько дитини, який виказує готовність належним чином виконувати свої обов'язки з виховання дитини і не ухиляється від цих обов'язків, не може бути позбавлений права на спілкування з дитиною та участь у її вихованні, яке захищає закон. Крім того, відмовляючи в задоволенні цієї частини вимог, суд враховує основоположні принципи цивільного і цивільного процесуального законодавства про необхідність застосування знаряддя захисту права лише за наявності його порушення, і не вбачає ознак порушення права позивача, які могли б зумовити висунення таких вимог, її ж заяву про те, що визначальним моментом у рішенні подати цей позов стала відмова відповідача дати згоду на поїздку матері з сином за кордон, вважає неналежною до цього спору, а факт відмови - таким, що міг би стати підставою для застосування іншого способу захисту права. Згідно із ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. При визначенні розміру аліментів, суд відповідно до ст. 182 СК України ураховує стан здоров'я й матеріальне становище дитини, а також платника аліментів, наявність у нього двох синів від першого шлюбу, в утриманні яких мати синів участі не бере, проживання однією сім'єю з непрацездатною за віком матір'ю, відсутність постійного заробітку, інші суттєві обставини. У зв'язку з викладеним суд вважає за необхідне при визначенні розміру аліментів застосувати положення ст. 184 СК України і стягнути з відповідача як особи, що має нерегулярний, мінливий дохід, аліменти на утримання неповнолітнього сина у розмірі 500 грн., які, на думку суду, є домірними як потребі сина в утриманні, так і майновому стану відповідача. Визначаючи розмір аліментів у твердій грошовій сумі, суд не бере до уваги доводи представника позивача про наявність у відповідача постійного, регулярного доходу, оскільки всупереч вимог про змагальність цивільного судочинства вони не доведені будь-якими фактичними даними. Відповідно до правил цивільного процесуального законодавства стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судовий збір в розмірі, пропорційному розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved