Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

позивач з урахуванням ст. ст. 526, 530, 631, 1049, 1054 Цивільного кодексу України, звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, мотивуючи його тим, що відповідно до укладеного кредитного договору №002-23028-220507 від 22.05.2007 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 4300,00грн. на придбання майна, на умовах визначених, із ставкою 12% річних (п.2.3. Договору), та за ведення кредитної справи відповідач сплачує кредитору плату в розмірі 1,95% в місяць (п.2.5. Договору). Банк свої зобов'язання за Договором виконав, надавши відповідачеві кредит у визначеній сумі, про що свідчить меморіальний ордер №17123200 від 22.05.2007р. та рахунок-фактура №46 від 22.05.2007р.. Зі свого боку, відповідач отримав у своє розпорядження майно, що підтверджується накладною №43 від 22.05.2007р.. Моментом погашення кредиту вважається день зарахування коштів на розрахунковий рахунок кредитора в повному обсязі. Станом на 25.02.2014р. відповідач не виконала належним чином зобов'язання за кредитним договором, в результаті чого виникла прострочена заборгованість, на загальну суму 3329,97грн., яка складається із: заборгованості за сумою кредиту 1395,86грн., заборгованості за відсотками 54,25грн., заборгованості за комісіями 1879,86грн.. [PERSON] була повідомлена про виникнення заборгованості по оплаті передбачених Договором платежів перед ТОВ «Комерційний банк «Дельта». Однак кредитна заборгованість позичальником погашена не була. У зв'язку з чим, просить стягнути з позичальника [PERSON] заборгованість у розмірі 3329,97грн. та покласти на останню обов'язок відшкодувати сплачений судовий збір у розмірі 243,60грн.. До судового засідання представник позивача не з'явився, є належним чином повідомлений, про що свідчить рекомендоване повідомлення, залишивши без виконання як ухвалу суду про обов'язкову явку, так і запит суду щодо надання кредитної справи, для огляду, і з'ясування питань зарахування коштів банком, які були сплачені позичальником, попередньо надавши заяву про слухання справи без їх участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, пояснивши на заперечення відповідача, що позичальником для погашення заборгованості за кредитним договором було сплачено 6818,00грн., з яких на погашення тіла кредиту було спрямовано 3678,14грн. (повинно бути сплачено 5074,00грн.); 641,74грн. - на погашення відсотків (повинно бути сплачено 695,99грн.); 1978,80грн. - на погашення комісії (повинно бути сплачено 3858,66грн.), та зазначивши, що заборгованість за кредитним договором почала формуватися з лютого 2009 року, коли черговий платіж на погашення заборгованості за кредитним договором не було сплачено на відповідний рахунок АТ «Дельта Банк», останній платіж було здійснено 22.01.2009р. в сумі 400,00грн.. Відповідач, у судовому засіданні, позовні вимоги не визнала, надавши заперечення, та вказала, що дійсно 22.05.2007 року уклала з ПАТ «ДельтаБанк» кредитний договір на придбання майна на суму 4300,00грн., кредит надавався на строк 36 місяців, з кінцевим терміном повернення та сплати всіх сум не пізніше ніж 21.05.2010р., який погасила достроково, до лютого місяця 2009р.. Згідно наданих суду квитанцій та інших фіскальних документів, за період з 09.07.2007р. по 20.10.2009р., що складало 17 платежів, сплатила загальну суму 6350,00грн. (при зобов'язанні сплатити 4300,00грн. основного тіла кредиту, 774,00грн. страхової суми та 12% річних, за 21 місяць кредиту, що буде складати 4300х12:100=516грн. за 12 місяців, що складає за 1 місяць 516:12=43грн. щомісяця, а за 21 місяць 903,00грн.), замість необхідних 5977,00грн., повністю сплатила позичальнику всі належні суми згідно Умов Договору, і не порушила строк сплати та інші умови. Останній платіж було зроблено 22.01.2009р., і з того часу банк жодного разу не повідомляв про наявність заборгованості за кредитним договором. Припускає, що можливо і були несвоєчасні сплати, але не більше від 3-х до 5-ти діб, сплачена сума завжди була більшою ніж та що визначена договором. Позовні вимоги позивача є надуманими і такими, що не відповідають дійсності. Просить відмовити у позовних вимогах та застосувати позовну даність, так як з часу закінчення терміну дії договору - 21.05.2010р. по день звернення до суду 04.04.2014р. минуло 3 року 11 місяців, позивач не надав доводів про наявність поважних причин для зупинення, або переривання позовної давності згідно ст. ст. 263, 264 ЦК України, як і не клопоче про поновлення або продовження процесуального строку. Суд, розглянувши позов в межах заявлених позовних вимог, заслухавши відповідача, врахувавши думку представника позивача, вивчивши наявні у матеріалах справи докази, приходить до наступного. Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язаннями є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання обов'язків, які виникають з підстав, встановлених ст.11 ЦК України, в тому числі з договорів. Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та у строк, визначений у зобов'язанні. Відповідно до ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що [PERSON], відповідач по справі, 22.05.2007 року уклав кредитний договір №002-23028-220507 з ТОВ «Комерційний банк «Дельта», згідно з умовами якого було надано кредитні кошти у розмірі 4300,00грн. на придбання майна, на умовах визначених, із ставкою 12% річних (п.2.3. Договору), та за ведення кредитної справи відповідач сплачує кредитору плату в розмірі 1,95% в місяць (п.2.5. Договору), на строк 36 місяців, з кінцевим терміном не пізніше ніж 21.05.2010р.. Мета кредитування - придбання моторолера «Кануні». Отже, згідно умов п.1.1 наведеного вище кредитного договору позичальник [PERSON], відповідач у справі, грошові кошти отримала на придбання майна, зазначеного у рахунку-фактурі №46 від 22.05.2007р. та розділу 11 цього договору, моторолера «Кануні», що свідчить про оформлення споживчого кредиту, та узгоджується з вимогами п.23 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», де зазначено, що споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до п.2.8 умов кредитного договору №002-23028-220507 від 22.05.2007р., починаючи з місяця, що слідує за місяцем, в якому наданий кредит, позичальник щомісячно не пізніше 22 числа кожного місяця сплачує кредитору рівними частинами суму грошових коштів, яка включає заборгованість за кредитом, заборгованість по сплаті процентів та плати за ведення кредитної справ, у розмірі 268,00грн., та до п.2.9 договору, розмір останнього платежу може корегуватися кредитором без додаткового погодження з позичальником і дорівнює сумі фактичної заборгованості за кредитом, процентами за його користування та платі за ведення кредитної справи, що залишилася після сплати позичальником всіх платежів за цим договором. За підрахунками банку, позивача у справі, позичальник [PERSON], відповідач у справі, у зв'язку із порушенням умов договору та норм закону зобов'язання за кредитним договором №002-23028-220507 від 22.05.2007р. належним чином не виконала, і станом на 25.02.2014р. має заборгованість на суму 3329,97грн., яка почала утворюватися з лютого місяця 2009 року, що не заперечується й відповідачем, останній платіж здійснено 22.01.2009р. в сумі 400,00грн., і підлягає стягненню із позичальника, та підтверджується як наданим Розрахунком заборгованості за вказаним договором, так і квитанціями, іншими фіскальними документами, що надані відповідачем. Отже, із заявленої позивачем заборгованості, доведеною, на думку суду, слід вважати заборгованість відповідача перед позивачем, яка складається із: заборгованості за сумою кредиту 1395,86грн., заборгованості за відсотками: 54,25грн., заборгованості за комісіями: 1879,86грн., і позов в цій частині мав би бути задоволений повністю. Згідно ч.1 ст.631 ЦК України, строком договору є час протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору, та згідно частини четвертої цієї ж статті, закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору, однак при цьому слід враховувати строки позовної давності, що передбачені ст.ст. 257, 258, 259 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права, або про особу, яка його порушила, та для обчислення застосовуються загальну положення, що містяться ст. ст. 252 - 255 ЦК України. Початок перебігу позовної давності, за нормами ст.261 ЦК України (за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання - ч.5), пов'язується не скільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. І за змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку. Оскільки умовами кредитного договору встановлені окремі самостійні зобов'язання, які деталізуються, обов'язок боржника повернути весь борг частина та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Відповідно до ч.2, ч.3, ч.4 ст.267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від сплину позовної давності, та застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Отже, якщо за умовами кредитного договору №002-23028-220507 від 22.05.2007р., укладеного між сторонами у справі, погашення кредиту та процентів повинно здійснюватися частинами кожного місяця, у рахунок чого вносяться кошти, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання кожного із цих зобов'язань, та з урахуванням внесення останнього платежу [PERSON], відповідачем по справі, у січні місяці 2009р., з 22.02.2009р. з моменту настання строку погашення чергового платежу у ПАТ «Дельта Банк», позивача по справі, виникло право на звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором. ПАТ «Дельта Банк», позивач у справі, з позовними вимогами до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, звернувся у травні місяці 2014 року, відповідно до даних вхідної кореспонденції суду - 26.05.2014р.. За загальним правилом, згідно положень ст.257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. У пункті 31 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначено, що враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку із цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Звертаючись до суду з позовом, як з'ясовано у судовому засіданні, позивач не надав належних доказів, які б підтверджували пред'явлену до стягнення суму заборгованості після сплину загального, в три роки, строку позовної давності (наявність поважних причин для зупинення, або переривання перебігу позовної давності), як і не надав жодних доказів про збільшення сторонами договору строків позовної давності, та не клопоче про його поновлення. Судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановлено, що право особи, позивача у справі, про захист якого вона просить, стягнення заборгованості за кредитним договором №002-23028-220507 від 22.05.2007р., порушене позичальником [PERSON], відповідачем у справі, але матеріали справи свідчать про закінчення строку позовної давності до пред'явлення позовної вимоги, який пропущено без поважних причин, і суд вважає, що слід ухвалити рішення про відмову в задоволенні позову. За таких обставин, враховуючи вище наведене, суд приходить до висновку, що позивач звернувся до суду з вимогою про захист свого права після спливу позовної давності, та вважає що з даних підстав у позові слід відмовити. Враховуючи наведене, судові витрати позивача, в силу ст.88 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають. На підставі наведеного вище та

Outcome: dismissed