Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з уточненою позовною заявою до [PERSON],, третя особа: Комунальне підприємство «Житлова управляюча компанія» Лозівської міьсокї ради Харківської області, в якій просить визнати [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування житловим приміщенням, саме квартирою за адресою: [ADDRESS]. Позивач посилається на те, що вона є власником квартири за зазначеною адресою на підставі договору купівлі-продажу квартири від 03.10.2016 року. Відповідач по справі є матір'ю колишнього співвласника вказаної квартири [PERSON] і періодично мешкала в ній до квітня 2016 року. Після укладення договору купівлі-продажу, квартира була звільнена від речей колишніх власників і передана їй в належному стані. Вона неодноразово ставила питання [PERSON] та [PERSON] щодо зняття з реєстрації останньої, але відповідач уникає особистих зустрічей і ігнорує телефонні дзвінки. Відповідач з квітня 2016 року в квартирі не проживає, комунальні послуги не сплачує, її особистих речей в квартирі не має, добровільно з реєстрації не знялася, тому вона вважає, що її права порушено і тому вона змушена звернутися до суду. Позивач [PERSON] надала заяву про розгляд справи за її відсутності, уточнені позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, причини неявки до суду не повідомила. Тому зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Третя особа, Комунальне підприємство «Житлова управляюча компанія» Лозівської міської ради Харківської області, надали заяву про розгляд справи без участі представника, просили винести рішення на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов до наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно договору купівлі-продажу від 03.10.2016 року [PERSON], позивач по справі, придбала спірну двокімнатну квартиру житловою площею 33,3 кв.м., загальною площею 48,0 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Із довідки КП «ЖУК» Лозівської міської ради Харківської області від 17.11.2016 року вбачається, що за вищевказаною адресою зареєстровані [PERSON], позивач по справі, та [PERSON], відповідач по справі (а.с.10). Із акту від 15.11.2016 року вбачається, що [PERSON], відповідач по справі, за адресою: [ADDRESS] дійсно не проживає з квітня 2016 року (а.с.11). У відповіді начальника ЦПЗ № 6 ХД УДППЗ «Укрпошта» від 22.11.2016 року за № 1337 зазначено, що згідно перевірених документів за період з 18.05.2016 року по 18.11.2016 року на ім'я [PERSON] за адресою: [ADDRESS] реєстрованої письмової кореспонденції не надходило (а.с.13). Статтями 10, 57, 60, 179 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Конституція України ( ст. 47) проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в збереженні житла за його власниками без обмежень, та в гарантії збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, членів сім'ї власника жилого приміщення протягом року (ст. 405 ЦК України). Ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) захищає право особи на житло. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. В протоколі 1 до Конвенції про захист прав людина та основоположних свобод зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року зазначено, що вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з п.2 ч.1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі відмови власника від права власності. Згідно із ч.3 ст. 347 ЦУК України, у разі відмови від права власності на майно, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на нього припиняється з моменту внесення за заявою власника відповідного запису до державного реєстру. В інформаційній довідці з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна від 03.10.2016 року зазначено, що право власності на спірну двокімнатну квартиру житловою площею 33,3 кв.м., загальною площею 48,0 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS], належать [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 03.10.2016 року. Отже, не зняття з реєстрації [PERSON] за вищевказаною адресою порушує право власності позивача та створює перешкоди у розпорядженні її майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Тому, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про визнання особи померлою. З огляду на вищевикладене, суд вважає уточнений позов [PERSON] обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved