Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідачів про визначення порядку користування житловим приміщенням. Свої вимоги мотивувала тим, що вона є співвласником квартири [ADDRESS] та придбана згідно договору купівлі-продажу від 29.10.1997 року. Вказана квартира в рівних частках належить позивачу та відповідачам, має загальну площу 51 кв.м., та складається з двох ізольованих кімнат. Перша кімната площею 19,1 кв.м., друга кімната площею 11,4 кв.м. Після розлучення колишній чоловік позивача [PERSON] створює всілякі перешкоди та перепони для нормального проживання в квартирі. Постійно намагається вигнати позивача з квартири, повідомляє позивачу, що вона не має права знаходитись в ній, що нічого в цій квартирі їй не належить та вона не має. Також [PERSON] не надає позивачу конкретного місця чи окремої кімнати де б вона могла знаходитись та нормально проживати. В свою чергу син також підтримує батька та створює перешкоди в нормальному користуванні квартирою. На даний час у зв'язку з неможливість проживання у вказаній квартирі позивачка вимушена тимчасово мешкати у своєї матері. Оскільки всі кімнати в квартирі є ізольованими, то є всі підстави для забезпечення права позивача на проживання в цьому приміщенні та необхідно встановити чіткий порядок користування ним, а саме: виділити позивачу як жінці для окремого проживання ізольовану кімнату площею 11,4 кв.м., а двом чоловікам відповідачам виділити для спільного проживання ізольовану кімнату площею 19,1 кв.в, з залишенням у загальному користуванні усіх підсобних і нежилих приміщень квартири та зобов'язанням відповідачів не порушувати визначений порядок користування приміщеннями квартири. В судовому засіданні позивач та її представник вимоги позову підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. Позивач дала пояснення, аналогічні викладеним у позові. Додатково пояснила, що на даний час у неї з'явився новий чоловік у зв'язку з чим вона має намір виділити собі в користування окрему ізольовану кімнату але відповідачі заважають їй у цьому створюючи всілякі перешкоди. Вона та відповідачі у добровільному порядку не можуть погодити порядок користування спірною квартирою через неприязні відносини. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх представник позовні вимоги не визнали, категорично заперечували проти задоволення позову. Відповідач [PERSON] суду пояснив, що раніше коли він та позивачка проживали однією сім'єю займали кімнату площею 19 кв.м., а син кімнату площею 11,5 кв.м. Після розірвання шлюбу він не проживає постійно в спірній квартирі, а лише навідується до сина у зв'язку з тим, що бувша дружина проживає там зі своїм співмешканцем. Наголошував на тому, що колишня дружина без всяких перешкод користується квартирою, оскільки має ключі від неї. Вона вільно користується всіма місцями загального користування. Відповідач [PERSON] суду пояснив, що він та його батько [PERSON] ніколи та жодним чином не чинили перешкоди матері в користуванні квартирою. Натомість співмешканець матері навмисно провокує та ініціює сварки. При цьому він заявляє, що саме він тепер буде жити в квартирі і всі повинні слухатися тільки його. Також співмешканець матері дозволяє собі застосовувати відносно нього фізичну силу, погрожує та залякує. Новий чоловік постійно налаштовує матір проти нього та батька. Представник відповідачів звернула увагу суду на той факт, що позивачка в позовній заяві не вірно зазначила розміри кімнат та визначені нею розміри кімнат не відповідають даним технічного паспорта на квартиру. Наголошувала на тому, що викладені позивачкою обставини справи не відповідають дійсності. Заслухавши пояснення учасників процесу, повно, всебічно та об'єктивно дослідивши матеріали, справи суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 29.10.1997 року (а.с.7). Відповідно до інформаційної довідки Київського міського бюро технічної інвентаризації КМР від 15.09.2016 року квартира [ADDRESS], на праві власності зареєстрована за: [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних долях на підставі договору купівлі -продажу, зареєстрованого на Товарній біржі «Українська біржа Десятинна» 29.10.1997 року №7658 (а.с.8). Згідно довідки Комунального концерну «Центр комунального сервісу» Деснянського району м. Києва за №2369 від 14.09.2016 року в квартирі [ADDRESS]: [PERSON], [PERSON], [PERSON] (а.с.9). Згідно технічного паспорту виготовленого ТОВ «Київське бюро технічної інвентаризації» станом на 22.09.2016 року квартира [ADDRESS] складається із двох кімнат житловою площею 30,5 кв.м., у тому числі 1 кімната площею 19,1 кв.м., 2 кімната площею 11,4 кв.м, кухні площею 7,8 кв.м., вбиральні площею 1,0 кв.м., ванної кімнати площею 2,5 кв.м., коридору площею 4,1 кв.м., 3.1 кв.м. Загальна площа квартири 51,0 кв.м. (а.с.10-12). Згідно технічного паспорту наданого відповідачами квартира [ADDRESS] складається із двох кімнат житловою площею 30,5 кв.м., у тому числі 1 кімната площею 19,0 кв.м., 2 кімната площею 11,5 кв.м, кухні площею 7,8 кв.м., вбиральні площею 1,0 кв.м., ванної кімнати площею 2,6 кв.м., коридору площею 7,2 кв.м. Загальна площа квартири 51,0 кв.м. Згідно із ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право користування полягає в тому, що власник має юридично закріплену можливість використовувати корисні якості речі (майна) для себе, здобувати з цього користь, вигоду. Право розпорядження означає юридично забезпечену можливість встановлювати, змінювати, припиняти юридичну долю речі (майна). Право розпорядження закріплює абсолютну владу власника над річчю (майном), яка може виражатися навіть у відчуженні або знищенні речі (майна). Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст.380 ЦК України). Відповідно до ст.383 ЦК України квартира використовується власником для власного проживання та проживання членів його сім'ї. Відповідно до п. 14 постанови № 20 від 22 грудня 1995 року Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справах за позовами про захист права приватної власності» можливо встановлення порядку користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов та п.6 постанови № 7 від 04 жовтня 1991 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» у цьому разі окремі підсобні приміщення (кухня, коридор тощо) можуть бути залишені в загальному користуванні учасників спільної часткової власності. Відповідачі у судовому засіданні вказували на той факт, що вони ніколи не перешкоджали позивачу у вільному користуванні квартирою. Більш того, щоб уникати конфліктів відповідач [PERSON] вимушений був залишити житло і на даний час живе з дружиною в іншому місці. Саме відповідачка своїми діями створює конфліктні ситуації адже її новий чоловік знущається з [PERSON] та застосовує відносно нього фізичну силу. На підтвердження вказаних доводів відповідачами надано висновок інспектора Деснянського УП ГУ НП України в м. Києві від 20.08.2016 року по заяві [PERSON] Відповідно до вказаного висновку в ході перевірки було встановлено, що між сторонами по справі дійсно виникають конфліктні ситуації по причині того, що новий чоловік [PERSON] [PERSON] відвідує її спільне з колишнім чоловіком та сином житло. Відносно [PERSON] та [PERSON] складено адміністративні протоколи за ст. 173-2 ч.1 КУпАП, оскільки вони вчинили насильство в сім'ї психологічного характеру. Частиною 4 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Сторонам належить право власності по 1/3 частині на спірну квартиру. З урахуванням розміру частин у праві власності на спірну квартиру сторонам належить право користування житловою площею по 10,1 кв.м. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної сумісної власності (спільне майно). Майно може належать особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. За положенням ч 1 ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні За ч. 1 ст. 357 ЦК України частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Відповідно до статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року № 6-1500 цс 15. З урахування викладеного, суд вважає, що вказаний позивачем варіант встановлення порядку користування спірною квартирою не буде враховувати баланс інтересів кожного із співвласників, оскільки площа кімнати, яку просить виділити в користування відповідачам позивач становить 19,0 кв.м. та відповідно на кожного з відповідачів припадає 9,5 кв.м., що значно менше у відношенні до їх ідеальних часток та таке зменшення буде суттєво впливати на права та інтереси сторін враховуючи ту конфліктну ситуацію, що склалася відносно користування спірною квартирою. Отже, заперечення відповідачів проти запропонованого позивачем варіанту користування спірною квартирою ґрунтуються на законі. Крім того, суд враховує і пояснення надані як позивачем [PERSON] так і відповідачем [PERSON], про те, що на даний час кожен із них створив нову сімю. Дана обставина сторонами не оспорювалась, отже додатково доказами не підтверджувалась. Тобто, на даний час як для позивача так і для відповідачів спільне проживання в одній кімнаті із співласником житла є неможливим, оскільки тягне за собою спільне проживання члена сімї співласника квартири іншої статі із співласником квартири іншої статі, що є неприпустимим та як наслідок призведе до інших спірних ситуацій між сторонами. З урахуванням викладеного суд прийшов до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] про визначення порядку користування житловим приміщенням, які фактично призводять до зміни встановленого на даний час порядку користування квартирою - є необґрунтованими, такими, що порушують інтереси інших співвласників квартири, а отже не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed