Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу у сумі 100000,00 гривень, 3% річних у розмірі 1627,40 гривень, збитків від інфляції у розмірі 8675,34 гривень та судових витрат. В своєму позові позивач посилався на те, що 07.02.2016 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач взяв у позивача грошові кошти в сумі 100000 ( сто тисяч ) гривень, які зобов'язався повернути не пізніше 07 серпня 2016 року. На підтвердження договору позики відповідачем була надана розписка, копія якої додається. Відповідач на даний час кошти не повернув, на численні дзвінки та прохання позивача не відповідає. В звязку з цим вона вимушена звернутися до суду з даною позовною заявою про стягнення боргу, а також три проценти річних від простроченої суми, інфляційних втрат та судових витрат. В судове засідання представник позивача надала заяву про слухання справи у її відсутність, на позовних вимогах наполягає та надала суду оригінал розписки. Відповідач у судове засідання не зявився. На адресу суду повернувся конверт в якому йому направлявся виклик до суду, з позначкою що адресат за зазначеною адресою не проживає. Приймаючи до уваги вищенаведене, суд вважає, що відповідач у відповідності до положень ч.5 ст.74 ЦПК України є таким, які повідомлений про час та дату розгляду справи належним чином. Відповідно до ч.4 ст.\~169,\~224 ЦПК України\~якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, або причину неявки буде визнано неповажною, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів та постановляє заочне рішення, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача на підставі матеріалів, які додані до справи, та постановити заочне рішення. 15 червня 2017 року відповідно до\~ст. 225 ЦПК України\~постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень\~ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та\~ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказі в сторін та інших осіб, які беруть участь у справі суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов\~\~про стягнення боргу\~\~підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що в 07.02.2016 року році між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач взяв у позивача грошові кошти в сумі 100000 ( сто тисяч ) гривень, які зобов'язався повернути не пізніше 07 серпня 2016 року, що підтверджується оригіналом розписки, долученого до матеріалів справи. Відповідач на даний час кошти не повернув, на численні дзвінки та прохання позивача не відповідає, про зазначила у позовній заяві позивачка. Згідно розрахунків позивача заборгованість становить 100000,00 гривень, 3% річних у розмірі 1627,40 гривень, збитків від інфляції у розмірі 8675,34 гривень, всього 110302,74 гривень. Відповідно до ч.1\~ст.60 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонам та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рушення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір. Позивачем по справі надано у судове засідання докази з яких вбачається наявність боргового зобов'язання у відповідача по справі, яке не виконано ( наявність розписок у позивача). Згідно п.1 ч.2\~ст.11 Цивільного кодексу України\~підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 202 ЦК України\~визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори ). Статтею 204 ЦК України\~передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до частин першої та другої\~статті 207 ЦК України\~правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Статтею 509 ЦК України\~передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 ЦК України. Відповідно до ст.ст.\~525,\~526 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, а зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу. Згідно зі ст.ст.610,\~611 ЦК України\~порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання); у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч. 1\~ст. 1049 ЦК України). Згідно\~\~ вимог\~ст. 1046 ЦК України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначенні родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2\~ст. 1047 ЦК України\~передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже законом встановлено, що на підтвердження укладення правочину - (договору позики) може бути надана розписка. Крім того,\~стаття 545 ЦК України\~встановлює презумпцію, відповідно до якої наявність боргового документу у кредитора підтверджує невиконання боржником зобов'язання. Статтею 530 ЦК України\~визначено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч.2\~ст.625 ЦК україни\~Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд вважає, що посилання позивача є обґрунтованими, оскільки позивач надав суду належні та допустимі докази. Відповідно до ч.1\~ст.88 ЦПК України\~стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до матеріалів справи позивачем при подачі позову сплачено судові витрати у розмірі 1103,03 грн. - судовий збір\~за подання позовної заяви та 320,00 грн. за подання заяви про забезпечення позову.

Outcome: approved