Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду із вказаним позовом, який підтримала у судовому засіданні, та вимоги мотивує тим, що [INFO] від друзів та колег вона дізналася, що відповідач [PERSON] на своїй сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» виклав відео, яке містило елементи спілкування її з депутатами Верхньосироватської сільської ради Сумського р-ну Сумської обл., де вона працює начальником відділу організаційно-правового забезпечення та управління персоналом, на зустрічі, яка відбулася 24.06.2019 року. Дане відео містило коментарі, які висміюють її вади мови, а саме відповідач, з особистих мотивів, в образливій формі звертав увагу невизначеного кола осіб на її дефекти дикції. У своїх дописах до відео [PERSON] цілеспрямовано змінював у кожному слові літеру «р» на літеру «г». Позивач вважає дії відповідача ганебними і такими, що зачіпають її честь та гідність. Оскільки [PERSON] працює в селі, де кожен знає один одного, відео лунало з телефонів багатьох людей, які його обговорювали. Ця ситуація викликала відчуття пригніченості, у зв`язку з чим погіршилося самопочуття позивача, а саме почалися болі в серці, підвищення тиску та аритмія. 26.06.2019 року [PERSON] звернулася до лікарні, де їй було поставлено діагноз «вегето-судинна дистонія по кардіальному типу» та прописано серцеві та заспокійливі препарати. Тому позивач просить суд визнати такою, що порушує її права на повагу до її честі та гідності, інформацію, створену [PERSON] на своїй сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» 24.06.2019 року о 23 год. 42 хв. та о 23 год. 56 хв., 25.06.2019 року о 00 год. 12 хв.; стягнути з [PERSON] 50000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Ухвалою суду від 10.07.2019 року відкрито спрощене позовне провадження у вказаній цивільній справі та призначено судове засідання для розгляду справи по суті з викликом сторін. Відповідач [PERSON] , повідомлений належним чином про час та місце судового розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, що, відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України, не перешкоджає розгляду справи по суті у його відсутність. Суд, заслухавши думку позивача та вивчивши матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] працює начальником відділу організаційно-правового забезпечення та управління персоналом Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області. 24.06.2019 року о 23 год. 42 хв. та о 23 год. 56 хв., а також 25.06.2019 року о 00 год. 12 хв., [PERSON] на своїй сторінці в соціальній мережі «Фейсбук» розмістив відео з елементами спілкування [PERSON] з депутатами Верхньосироватської сільської ради Сумського району Сумської області на зустрічі, яка відбулася [INFO] . У своїх дописах до вказаних відео [PERSON] у кожному слові позивача змінював літеру «р» на літеру «г», звертаючи увагу, в образливій формі, на дефекти мови (дикції) [PERSON] Даний факт підтверджується доданими до матеріалів справи скриншотами сторінки соціальної мережі «Фейсбук», котра належить [PERSON] (а.с.7-9). [PERSON] вважає, що відповідач, звертаючи увагу невизначеного кола осіб на фізичні вади мови, принижує її честь та гідність. Відповідно до положень ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно вимог ст. 269 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній фізичній особі від народження або за законом. Особисті немайнові права тісно пов`язані з фізичною особою. Частиною 1 статті 270 ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Відповідно до ст. 275 ЦК України, фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Захист особистого немайнового права може здійснюватися також іншим способом відповідно до змісту цього права, способу його порушення та наслідків, що їх спричинило це порушення. Відповідно до ст. 3 Конституції України, честь та гідність визнаються найвищою соціальною цінністю, а ст.\~28\~Конституції передбачено, що кожний має право на повагу до його гідності. Право людини на захист від посягань на честь, гідність і ділову репутацію закріплено в таких актах, як Загальна декларація прав людини, прийнята і проголошена резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, Європейська конвенція захисту прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові Пленуму «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року, чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. В п. 15 даної постанови вказано, що при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов`язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, проте позивач має право подати докази недостовірності поширеної інформації. Позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Таким чином, зважаючи на пояснення позивача та встановлені у судовому засіданні обставини справи, суд вважає, що [PERSON] , висловлюючи свою суб`єктивну думку щодо вад мовлення (дикції) [PERSON] та розміщуючи при цьому її в мережі інтернет, а саме на особистій сторінці в соціальній мережі «Фейсбук», використав принизливу та непристойну форму, внаслідок чого принизив честь та гідність позивача перед невизначеним колом осіб користувачами соціальної мережі; відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будь-яких доводів та аргументів на спростування тверджень позивача суду не надав. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 19, п. 27 та п. 29 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» №1 від 27.02.2009 року, якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на відповідача може бути покладено обов`язок відшкодувати моральну шкоду. Способами захисту гідності, честі чи ділової репутації від поширення недостовірної інформації можуть бути, крім права на відповідь та спростування недостовірної інформації, також і вимоги про відшкодування збитків та моральної шкоди, заподіяної такими порушеннями як фізичній, так і юридичній особі. Зазначені вимоги розглядаються у відповідності до загальних підстав щодо відповідальності за заподіяння шкоди. Вирішуючи питання про відшкодування моральної шкоди, судам необхідно враховувати роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року N 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» (зі змінами, внесеними постановою від 25 травня 2001 року N 5). Крім того, при визначенні розміру моральної шкоди судам слід виходити із засад справедливості, добросовісності та розумності. При цьому визначений розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою і не повинен призводити до припинення діяльності засобів масової інформації чи іншого обмеження свободи їх діяльності. Згідно положень ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, крім іншого, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За таких обставин, беручи до уваги ступінь вини відповідача, моральні страждання позивача, те, що за захистом порушеного права вона була вимушена звернутися до суду, виходячи із засад справедливості, розумності та добросовісності, оскільки розмір грошового відшкодування має бути співмірний із заподіяною шкодою, суд вважає необхідним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 5000 грн. У відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на корить позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 960 грн. 50 коп., (768,40 +192.10), пропоційно від задоволених позовних вимог.

Outcome: partial