Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до комунального підприємства «Київблагоустрій»», у якому просив визнати незаконним розпорядження № 1 про звільнення приміщення від 06.04.2015 року, видане директором КП «Київблагоустрій» [PERSON]; визнати неправомірною зміну робочого місця заступнику директора КП «Київблагоутрій» [PERSON] та зобов'язати директора КП «Київблагоутрій» [PERSON] поновити заступнику директора КП «Київблагоустрій» [PERSON] попередні умови праці, а саме надати попереднє робоче місце - кабінет №103, що знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 31-А, корп. 2. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що згідно з Наказом про прийняття на роботу № 20-к від 20.01.2011 року [PERSON] з 25.01.2011 року призначений на посаду заступника директора КП «Київблагоустрій». Згідно Розпорядження № 1 про звільнення приміщення від 06.04.2015 року, виданого директором КП «Київблагоустрій» [PERSON], наказано заступнику директора [PERSON] до 12 год. 00 хв. 06.04.2015 року звільнити кабінет № 103 у приміщенні КП «Київблагоустрій» за адресою: м. Київ, вул.. ДегтярівськА, 31/2, а також визначити [PERSON] робоче місце за адресою: м. Київ, вул. Народного ополчення, 14, приміщення охорони підприємства. Позивач вказує, що прибувши за вищевказаною адресою, виявив, що в зазначеній будівлі відсутні належні умови праці, зокрема, відсутня оргтехніка, засоби зв'язку, стіл тощо. Згідно акту обстеження приміщення охорони за адресою: м. Київ, вул. Народного ополчення, 14, вказане приміщення охорони не відповідає вимогам нормативних актів про охорону праці. За таких обставин позивач звернувся до суду із відповідним позовом. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити з підстав, що викладені у позові. Представник відповідача в судовому засіданні проти заявлених позовних вимог заперечував у повному обсязі та просив відмовити у їх задоволенні. Третя особа - директор комунального підприємства «Київблагоустрій» [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи Київської міської державної адміністрації у судовому засіданні зазначив, що, на його думку, позовні вимоги задоволенню не підлягають. Заслухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд встановив. Згідно Наказу про прийняття на роботу № 20-к від 20.01.2011 року [PERSON] з 25.01.2011 року призначений на посаду заступника директора КП «Київблагоустрій» (а.с. 6). У відповідності до акту пропуску на робоче місце від 07.04.2015 року [PERSON] прибув на робоче місце о 08 год. 30 хв., проте, не зміг потрапити на своє робоче місце, а саме кабінету № 103, за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 31-а, корп. 2, у зв'язку з тим, що двері до кабінету були опечатані (а.с. 8). Згідно Розпорядження № 1 про звільнення приміщення від 06.04.2015 року, виданого директором КП «Київблагоустрій» [PERSON], наказано заступнику директора [PERSON], зокрема, до 12 год. 00 хв. 06.04.2015 року звільнити кабінет № 103 у приміщенні КП «Київблагоустрій» за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 31/2, а також визначити [PERSON] робоче місце за адресою: м. Київ, вул. Народного ополчення, 14, приміщення охорони підприємства. З Акту обстеження приміщення охорони за адресою по вул. Народного ополчення, 14, вбачається, що комісією у складі старшого інженера з ОП [PERSON], начальника відділу супроводу документації [PERSON], заступника начальника відділу супроводу документації [PERSON], виявлено невідповідність обстеженого приміщення Закону України «Про охорону праці» та іншим нормативно-правовим актам, санітарним нормам та правилам (а.с. 13). Так, позивач вважає, що необхідності в зміні робочого місця заступника директора КП «Київблагоустрій» не було, оскільки, будь-яких змін в організації виробництва і праці на КП «Київблагоустрій» не відбулося, крім того, нове місце роботи не відповідає санітарно-побутовим умовам, а відтак розпорядження № 1 про звільнення приміщення від 06.04.2015 року є незаконним, а зміна робочого місця позивача - неправомірна. Згідно положень ч. 1 ст. 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. За умовами ч. 1 ст. 32 КЗпП України переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, а також переведення на роботу на інше підприємство, в установу, організацію або в іншу місцевість, хоча б разом з підприємством, установою, організацією, допускається тільки за згодою працівника, за винятком випадків, передбачених у статті 33 цього Кодексу та в інших випадках, передбачених законодавством. Згідно п. 31 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розглядами судами трудових спорів» не вважається переведенням, що потребує згоди працівника, переміщення його на тому ж підприємстві (в установі, організації) на інше робоче місце, в інший структурний підрозділ на території підприємства в межах тієї ж місцевості, доручення роботи на іншому механізмі або агрегаті при продовженні роботи за тією ж спеціальністю, кваліфікацією чи посадою і з тими ж істотними умовами праці. Однак і переміщення не може бути безмотивним, не обумовленим інтересами виробництва. Розпорядженням № 1 про звільнення приміщення від 06.04.2015 року директор КП «Київблагоустрій» вчинив дії щодо переміщення працівника на тому ж підприємстві на інше робоче місце, у тій же місцевості, не змінюючи трудових обов'язків, що обумовлені трудовим договором, умов праці, тобто, вчинив такі дії, що не потребують згоди працівника. Позивач мав би виконувати на новому робочому місці роботу за тією ж спеціальністю, кваліфікацією та посадою і з тими ж істотними умовами праці, а відтак зазначені дії не є переведенням працівника на нову роботу у розумінні ст. 32 КЗпП України та не потребують згоди останнього. 20.07.2015 року [PERSON] звільнено із займаної посади заступника директора КП «Київблагоустрій» наказом № 182-к «Про припинення трудового договору з [PERSON].». Рішенням Дніпровського району м. Києва від 19.11.2015 року позовні вимоги [PERSON] до КП «Київблагоустрій» виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації), третя особа - директор комунального підприємства «Київблагоустрій» [PERSON] про визнання дій неправомірними, поновлення на роботі, оплату за час вимушеного прогулу, відшкодування завданої моральної шкоди, задоволено в частині визнання протиправним Наказу № 90 від 02.04.2015 року «Про відміну надбавки за високі досягнення у праці [PERSON]» та зобов'язання відповідача здійснити перерахунок позивачеві за період з 06.04.2015 року по 20.07.2015 року, врахувавши надбавку до заробітної плати згідно наказу № 59 від 05.03.2012 року. В задоволенні решти позовних вимог - відмовлено. При цьому, суд дійшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання дій КП «Київблагоустрій» стосовно звільнення [PERSON] неправомірними, визнання наказу № 182-к від 20.07.2015 року про звільнення останнього незаконним та про поновлення на роботі позивача на посаді заступника директора КП «Київблагоустрій». Вказане рішення суду набрало законної сили, оскільки ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.02.2016 року залишено без змін. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини (ч. 3 ст. 61 ЦПК України). Таким чином, позивач на момент розгляду справи є звільненим із посади заступника директора КП «Київблагоустрій», а відтак, підстав для поновлення умов праці позивача немає. Враховуючи, що у відповідності до умов ст. 3 ЦПК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, однак, фактичних трудових відносин між сторонами не існує, то і відсутня обставина порушення права позивача роботодавцем, яке мало б бути захищене судом. В силу положень ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed