Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, яким просив: визнати недійсним Договір позики від 25 березня 2020 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , предметом якого є безвідсоткова грошова позика у сумі 950000,00 грн.; визнати недійсним Договір застави від 25 березня 2020 року укладений між [PERSON] та [PERSON] , предметом якого є 50% частки в статутному капіталі ТОВ «Конкордпласт 2000»; скасувати запис в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 25.03.2020 16:09:35 за № 27618600, зареєстрований приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л.; розподілити судові витрати. Мотивуючи свої вимоги тим, що за період з 2015 року по 2017 рік ним помилково були перераховані грошові кошти на рахунок відповідача [PERSON] . Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.06.2019 року, залишеного в силі Постановою Верховного Суду від 11.03.2020 року, стягнуто з [PERSON] на його користь суму безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 2238069,63 грн. 25 березня 2020 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір позики без номеру. Відповідно до якого [PERSON] надав [PERSON] безвідсоткову позику у сумі 950000,00 грн., а останній зобов`язався повернути позику у визначений договором строк - один місяць з моменту реальної передачі всієї грошової суми. 25 березня 2020 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір застави без номеру. Предметом якого є частка в статутному капіталі ТОВ «Конкордпласт 2000», що складає 50 % статутного фонду. Сторони договору застави дійшли згоди, що вартість предмета застави на момент укладення договору складає 11067211,14 грн. Договір застави був зареєстрований в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 25.03.2020 року. Вважає, що оспорюваний договір застави укладено після набрання законної сили рішення суду про стягнення з [PERSON] на його користь грошові кошти, що порушує його право на належне виконання рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05.06.2019 року. Оспорюваний договір застави спрямований на уникнення звернення стягнення на корпоративні права боржника [PERSON] , а тому підлягає визнанню недійсним на підставі ст.. 228 ЦК України. Зазначає, що відповідачі уклали фіктивний договір позики від 25.03.2020, який не обумовлений на реальне настання обумовлених ним правових наслідків. [PERSON] свідомо планував не повертати фіктивний борг у сумі 950000,00 грн. з метою створення штучної заборгованості перед [PERSON] для подальшого створення перешкод у виконанні рішення суду про стягнення з [PERSON] на його користь грошових коштів. Також зазначає, що несплачена доля [PERSON] в статутному капіталі ТОВ «Конкордпласт 2000» складає 1467230,00 грн., а тому неповністю сформована часка в капіталі обмежує його в повноваженнях на розпорядження своєю часткою щодо передачі її під заставу. Ухвалою суду від 17.09.2020, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до підготовчого судового засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 30.11.2020, закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду по суті та залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ТОВ «Конкордпласт 2000». Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивача у справі. На позовних вимогах наполягає. Проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з`явилися по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що у травні 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів за період з 2015 року по 2017 рік у сумі 2238069,63 грн. Рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2019 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму безпідставно отриманих грошових коштів у розмірі 2238069 грн. 63 коп., зокрема: за 2015 рік - 816200,00 грн.; за 2016 рік - 1274130,84 грн.; за 2017 рік - 147738,79 грн. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 8810,00 грн. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів відмовлено. Постановою Верховного Суду від 11 березня 2020 року, постанову Миколаївського апеляційного суду від 09 жовтня 2019 року скасовано, та залишено в силі рішення Ленінського районного суду м. Миколаєва від 05 червня 2019 року. 25 березня 2020 року між [PERSON] (далі - позичальник) та [PERSON] (далі - позикодавець) укладено Договір позики, відповідно до якого позикодавець в порядку і на умовах, визначених цим Договором, надає позичальнику безвідсоткову позику у сумі 950000 грн. 00 коп., а останній зобов`язується повернути позику у визначений цим Договором строк. Згідно п. 2.1 Договору позики, строк надання позики становить один місяць з моменту реальної передачі всієї грошової суми. В якості забезпечення виконання Договору позики, 25 березня 2020 року між [PERSON] (далі - заставодержатель) та [PERSON] (далі - заставодавець) укладено Договір застави. Відповідно до п. 2 Договору застави, даним договором забезпечується виконання зобов`язання заставодавця перед заставодержателем щодо повернення грошей, передбачених за Договором позики від 25.03.2020 року на суму 950000 грн. 00 коп., зі строком повернення грошових коштів без процентів не пізніше 26 квітня 2020 року. Згідно п. 5, 6 Договору застави, предметом застави є: частки в статутному капіталі Товариства з обмеженою відповідальністю «Конкордпласт 2000», ідентифікаційний код 32391293, що знаходиться по вул. В. Чорновіла (Гмирьова), 8-ж в м. Миколаєві в сумі 11067211 грн. 14 коп., що складає 50 % статутного фонду. Заставодавець та заставодержатель дійшли згоди, що вартість предмета застави на момент укладення договору застави складає 11067211 грн. 14 коп. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, [PERSON] та [PERSON] є засновниками товариства з обмеженою відповідальністю «Конкордпласт 2000», правонаступником якого є приватне підприємство « Конкордпласт 2000» та товариства з обмеженою відповідальністю «Алпри -Груп», керівником даного товариства є [PERSON] . З витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 25.03.2020, вбачається, що на частку у Статутному капіталі ТОВ «Конкордпласт 2000» що знаходиться по вул. В. Чорновіла (Гмирьова), 8-ж в м. Миколаєві , що складає 50 % статутного капіталу, приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Боненко Т.Л. внесено обтяження - заборону відчуження на підставі Договору застави від 25.03.2020 б/н. 25 травня 2020 року приватним виконавцем виконавчого округу Миколаївської області Куліченко Д.О. винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 62172433 з примусового виконання виконавчого листа № 489/2893/18 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму безпідставно отриманих коштів у розмірі 2238069 грн. 63 коп., зокрема: за 2015 рік - 816200,00 грн.; за 2016 рік - 1274130,84 грн.; за 2017 рік - 147738,79 грн. та судового збору у розмірі 8810,00 грн. 22 липня 2020 року [PERSON] звернувся до приватного виконавця виконавчого округу Миколаївської області Куліченка Д.О. з заявою про неможливість реалізації у виконавчому провадженні № 61272433 частки боржника [PERSON] 50 % у статутному капіталі ТОВ «Конкордпласт 2000», ЄДРПОУ 32391293, яка є предметом застави згідно Договору застави від 25.03.2020. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, передбаченими в законі. Цивільним кодексом України передбачений вичерпний перелік підстав, за наявності яких правочин може бути визнаний недійсним. За змістом ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Частинами 1-5 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Положенням ч. 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені, зокрема ч. 5 ст. 203 цього Кодексу. Позивач просить визнати Договір позики від 25.03.2020 недійсним на підставі ст. 234 ЦК України, оскільки правочин є фіктивним, поза як його було вчинено без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлювались, тобто [PERSON] планував не повертати фіктивний борг у сумі 950000,00 грн. [PERSON] з метою створення штучної заборгованості перед [PERSON] для подальшого створення перешкод у виконанні рішення суду у справі № 489/2893/18. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009 р. №9 судам роз`яснено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків. Треті особи, які звернулися з позовом про визнання правочину фіктивним, повинні довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18 червня 2020 р. по справі № 755/1791/15-ц (провадження № 61-42280св18), від 14 лютого 2018 р. у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 08 лютого 2018 р. у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17). Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Ознака вчинення фіктивного правочину лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути визнаний фіктивним. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину (постанова Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 р. у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), Постанова Верховного Суду від 27 квітня 2020 р. по справі № 362/5764/17 (провадження № 61-3849св19). З матеріалів справи вбачається, що в забезпечення виконання зобов`язань по спірному договору позики від 25.03.2020, між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір застави від 25.03.2020, на підставі якого в подальшому у зв`язку з невиконанням [PERSON] своїх зобов`язань за договором позики від 25.03.2020, [PERSON] міг звернути стягнення на предмет застави - 50 % у статутному капіталі ТОВ «Конкордпласт 2000», що в свою чергу свідчить про реальність настання правових наслідків правочину. Суд вважає встановленим факт укладення фіктивного договору позики, який спрямований на створення штучної заборгованості [PERSON] перед [PERSON] з метою створення перешкод у виконанні судового рішення ухваленого на користь [PERSON] , тому він відповідно підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» № 1255-IV від 18.11.2003 р. до забезпечувальних обтяжень належить, зокрема, застава рухомого майна згідно з параграфом 6 глави 49 Цивільного кодексу України, що виникає на підставі договору. Згідно з ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Частиною 1 ст. 20 Закону України «Про заставу» передбачено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. Згідно ч.1 ст. 19 Закону України «Про заставу», за рахунок заставленого майна заставодержатель має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі, що визначається на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, відшкодування збитків, завданих про строчкою виконання (а у випадках, передбачених законом чи договором,-неустойку), необхідні витрати на утримання заставленого майна, а також витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги, якщо інше не передбачено договором застави. Згідно зі ст.589, ч.1 та 2 ст.590, ч.1 ст.591 ЦК України, у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити у повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Стаття 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» визначає правові наслідки реєстрації обтяження. Так, взаємні права та обов`язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом Позивач в своєму позові зазначає, що укладений Договір застави від 25.03.2020 спрямований на створення штучних перешкод у виконанні рішення суду у справі № 489/2893/18, у вигляді ненадання згоди заставодержателя на звернення стягнення на заставні корпоративні права боржника у виконавчому провадженні. Про зазначені наміри свідчить заява [PERSON] від 16.07.2020 адресована приватному виконавцю виконавчого округу Миколаївської області Куліченку Д.О., відповідно до якої зазначає, що на підставі п. 3 ч. 1 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» не дає згоди на реалізацію (продаж) у виконавчому провадженні частки боржника [PERSON] 50 % у статутному капіталі ТОВ «Конкордпласт 2000», на погашення зобов`язань [PERSON] перед стягувачем [PERSON] . Статтею 228 ЦК України визначено правові наслідки вчинення правочинів, що порушують публічний порядок, вважаються серйозними порушеннями законодавства, мають антисоціальний характер і посягають на істотні громадські та державні (публічні) інтереси, та встановлено перелік правочинів, які є нікчемними та порушують публічний порядок. Відповідно до цієї статті, по-перше, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним; по-друге, правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. При кваліфікації правочину за статтею 228 ЦК України має враховуватися вина, яка виражається в намірі порушити публічний порядок сторонами правочину або однією зі сторін. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2020 року у справі № № 404/6619/17. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст. 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч. 2 та 3 ст. 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Цивільно-правовий договір (в тому числі й договір застави) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення виконання судового рішення про стягнення коштів, що набрало законної сили. Суд вважає, що [PERSON] , відносно якого ухвалено рішення про стягнення з нього коштів у справі № 489/2893/18, яке набрало законної сили 11.03.2020, розуміючи, що відносно нього як боржника буде відкрито виконавче провадження, передаючи 25.03.2020 в заставу [PERSON] частку у статутному капіталі ТОВ «Конкордпласт 2000», яка могла бути реалізована в ході виконавчого провадження, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стягувача [PERSON] , оскільки укладає договір застави, який порушує майнові інтереси стягувача і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії відповідача [PERSON] , які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19). Відповідно до п. 4.2 Статуту ТОВ «Конкордпласт 2000» від 14.12.2012, статутний капітал Товариства поділений між учасниками наступним чином: [PERSON] - 11067211,14 грн. - що складає 50 % Статутного (складеного) капіталу Товариства; [PERSON] - 11067211,14 грн. - що складає 50 % Статутного (складеного) капіталу Товариства. Як вбачається з довідки ТОВ «Конкордпласт 2000» від 12.06.2020 за вих № 7, що затверджений розмір статутного капіталу ТОВ «Конкордпласт 2000» складає 22134422,28 грн., сплачений [PERSON] та [PERSON] розмір статутного капіталу ТОВ «Конкордпласт 2000» складає 19199962,28 грн., не сплачений розмір [PERSON] та [PERSON] статутного капіталу ТОВ «Конкордпласт 2000» складає 2934460,00 грн. Відповідно до ч. 3 ст. 21 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», учасник товариства має право відчужити свою частку (частину частки) у статутному капіталі лише в тій частині, в якій вона є оплаченою. Договір застави від 25.03.2020, не містить опису предмета застави, а лише зазначено 50 % у статутному капіталі ТОВ «Конкордпласт 2000». Слід зазначити, що вказана частка статутного капіталу не може бути предметом застави, оскільки згідно довідки ТОВ «Конкордпласт 2000» від 12.06.2020 за вих № 7, не сплачена доля у статутному капіталі ТОВ «Конкордпласт 2000» [PERSON] складає 1467230,00 грн. Згідно п. 5.1 Статуту ТОВ «Конкордпласт 2000» від 14.12.2012, учасник товариства має право продати чи іншим чином відступити свою частку (її частину) у Статутному (складеному) капіталі Товариства одному чи кільком учасникам Товариства, а при згоді інших учасників і третім особам. Сторонами не надано доказів на надання згоди [PERSON] на передання частки у статутному капіталі ТОВ «Конкордпласт 2000» у заставу. За такого, суд дійшов висновку, що є підстави для визнання недійсним договору застави від 25.03.2020, укладеного між [PERSON] та [PERSON] на підставі загальних засад цивільного законодавства (п. 6 ст. 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (ч.3 ст. 13 ЦК України), оскільки відповідач [PERSON] , укладаючи договір, діяв недобросовісно, а договір застави від 25.03.2020 з його боку був направлений на уникнення звернення стягнення на його майно як боржника за виконавчим листом № 489/2893/18. Тобто, зазначені дії саме відповідача [PERSON] є умисним та свідомим перешкоджанням у виконанні остаточного судового рішення суду, яке набрало законної сили, що є явним порушенням конституційних прав і свобод позивача. Вимога про скасування запису в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна від 25.03.2020 за № 27618600 про реєстрацію обтяження у вигляді застави, яке було накладено на підставі договору, який визнано судом недійсним, є похідною від законності самого договору застави, а тому теж підлягає задоволенню. Також суд вважає за необхідне зазначити щодо наявності у [PERSON] права на звернення з вимогою про визнання недійсним правочинів, стороною яких він не є. Згідно статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому пунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Відповідно до п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2009 р. правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Правом на оскарження правочину наділена також особа, яка не була стороною правочину, дії якої спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (постанова Верховного Суду України від 25.05.2016 р. по справі № 6-605цс16, постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 25.07.2018 р. по справі №753/22172/14-ц). Як встановлено раніше, статутний капітал ТОВ «Конкордпласт 2000» поділений між учасниками наступним чином: [PERSON] 50 % Статутного (складеного) капіталу Товариства; [PERSON] 50 % Статутного (складеного) капіталу Товариства. Проте, на виконанні у приватного виконавця виконавчого округу у Миколаївській області Куліченка Д.О. перебуває на примусовому виконанні виконавчий лист № 489/2893/18 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму безпідставно отриманих коштів у розмірі 2238069 грн. 63 коп., та судового збору у розмірі 8810,00 грн., а отже, з цього слідує, що позивач наділений правом на оскарження спірних правочинів. Стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, повинен бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права (справа «Bellet v. France», заява N 23805/94, рішення від 04.12.1995 р., пункт 36). Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, а тому з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1681,60 грн.

Outcome: approved