Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що її з відповідачем подружнє життя не склалось, через те, що вони різні люди за характерами, у них різні погляди на проблеми сім'ї та побуту, ведення господарства, виховання дитини. Проживають окремо, сімейно-шлюбні відносини не підтримують, спільного господарства не ведуть,.Крім того, позивачу стало відомо, що у відповідача є коханка, а тому примирення між ними не можливе. Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON], [INFO]. 11.05.2018 року ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва, відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання (а.с.14-15). Відповідно до ст. 200 ч.3 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Позивач в судовому засіданні підтримала позовні вимоги з підстав наведених в позовній заяві пояснила, що примирення з відповідачем буде суперечити її інтересам, а тому є неможливим, просила розірвати їхній шлюб, оскільки він носить лише формальний характер. В судовому засіданні відповідач позов визнав, не заперечував проти розірвання шлюбу, однак не погодився з причинами розірвання шлюбу які вказала позивач, посилаючись на наступне. Відповідач вважає, що позивач не надала належних, допустимих та достовірних доказів на підтвердження того, що відповідач не має постійного доходу вже кілька років, у зв'язку з цим не здатен матеріально забезпечувати сім'ю, вважає, що дане твердження є припущенням та спрямоване на введення суду в оману. Також відповідач вважає цинічним з боку позивача звинувачувати його в порушенні сімейних цінностей, тоді як зі свого боку нею не вчиняється жодних дій направлених на врахування інтересів та прав інших членів сім'ї зокрема права дитини на материнську любов, увагу та турботу, яка могла б бути проявлена в читанні казок на ніч, спільних сімейних прогулянок та відвідання місць відпочинку, які б дозволили дитині культурно, духовно та фізично розвиватися та просто отримувати задоволення та радість. Відповідач також не погоджується з твердженням позивача щодо того, що у нього є коханка, оскільки позивачем з цього питання не було надано суду достовірних та достатніх доказів. Відповідач звертав суду увагу на те, що у нього є обов'язок і бажання брати участь у вихованні дитини і він має право на особисте спілкування з сином, однак позивач перешкоджає відповідачу спілкуватися з сином, що порушує права відповідача та їх спільної дитини. Просив суд винести рішення з врахуванням його письмових пояснень. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, заслухавши пояснення сторін, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, подружжя перебуває в шлюбі зареєстрованому 14 серпня 2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, про що в книзі реєстрації актів про укладення шлюбу зроблено запис № 987 (а.с. 4). Від шлюбу мають спільну дитину - [PERSON], [INFO] (а.с. 5). Шлюбні відносини між подружжям не склались, через несумісність характерів, різні погляди на шлюб та сім'ю, ведення господарства. На момент розгляду справи в суді спільного господарства не ведуть, не підтримують сімейно-шлюбні відносини, проживають окремо. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім'я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім'ї призведе до порушення інтересів кожного з подружжя, тому є всі наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування до шлюбу жінки та чоловіка не допускається. Відповідно до ч.3, 4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. За ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, оскільки сторони не бажають перебувати у шлюбі, а примушування до збереження шлюбу не допускається - збереження шлюбу суперечить інтересам обох сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги - на користь позивача з відповідача стягується 50 відсотків судового збору, а інші 50 відсотків повертаються позивачу з державного бюджету. На підставі викладеного,

Outcome: approved