Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-12 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача,третя особа [PERSON] , про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності на нерухоме майно, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідачу на праві власності належить 1/3 частина квартири [ADDRESS] . 12 грудня 2010 року відповідач за договором купівлі-продажу, який не був посвідчений нотаріально, продала позивачу вказане нерухоме майно. З того часу і по сьогодні [PERSON] постійно і безперервно володіє квартирою, сплачує комунальні платежі та несе інші витрати пов`язі з володінням спірним майном. Договір не був посвідчений нотаріально в зв`язку з тім, що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 12 грудня 2010 року, мотивуючи це тим, що у неї немає вільного часу. Крім того, вже після підписання спірного договору, позивачу стало відомо, що [PERSON] не була власницею всього спірного нерухомого майна, а їй належала лише 1/3 частина квартири [ADDRESS] , по 1/3 частини вказаної квартири належало [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , його мати [PERSON] померла [INFO] . Третя особа по справі - [PERSON] є сином [PERSON] . Позивач у судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце його проведення сповіщалася належним чином, причини неявки суду не відомі, до суду надійшла заява від представника позивача - адвоката Златі Н.С., відповідно до якої вона просить розглянути справу за їх відсутності, позов підтримують в повному обсязі та просять його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечують. Ухвалою Ренійського районного суду Одеської області від 27 листопада 2018 року явку відповідача [PERSON] було визнано обов`язковою та викликано її у судове засідання для надання суду особистих пояснень. Однак на судові засідання, що відбулися 27 грудня 2018 року, 12 лютого 2019 року, 19 березня 2019 року, 16 квітня 2019 року, 29 травня 2019 року, 15 липня 2019 року, 13 серпня 2019 року відповідач не з`явилася, про дату, час та місце їх проведення сповіщалася належним чином, причини неявки суду не відомі. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Таким чином, суд приходить до висновку, що причини неявки відповідача є неповажними та є підстави для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце його проведення сповіщався належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно із ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Оскільки судової розгляд справи було неодноразово перенесено на іншу дату з причини неявки третьої особи, яка була належним чином повідомлена, суд, для недопущення порушення законних прав позивача, вважає за можливим розглянути справу без [PERSON] Суд, розглянувши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Дійсно, як встановлено у судовому засіданні, у 12 грудня 2010 року відповідач за договором купівлі-продажу, який не був посвідчений нотаріально, продала позивачу квартиру [ADDRESS] . З того часу і по сьогодні [PERSON] постійно і безперервно володіє квартирою, сплачує комунальні платежі та несе інші витрати пов`язі з володінням спірним майном. Договір не був посвідчений нотаріально в зв`язку з тім, що відповідач ухилялася від нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу від 12 грудня 2010 року, мотивуючи це тим, що у неї немає вільного часу. Вже після підписання спірного договору, позивачу стало відомо, що [PERSON] не була власницею всього спірного нерухомого майна, а їй належала лише 1/3 частина квартири [ADDRESS] , по 1/3 частини вказаної квартири належало [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] помер [INFO] , його мати [PERSON] померла [INFO] . Третя особа по справі - [PERSON] є сином [PERSON] . На сьогоднішній день, позивач більш 8 років добросовісно, безперервно та відкрито користується спірним майном, доглядає та утримує його, робить капітальні та поточні ремонти, несе витрати за комунальні платежі. З 2010 року відповідач або інші правонаступники власників жодного разу не витребували у позивача спірне майно, вимог щодо повернення квартири не висувалося, не заперечувалось проти ремонтів. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. На підставі ч. 1 ст. 397 ЦК України, володільцем чужого майна є особа, яка фактично тримає його у себе, а частина 3 цієї статті передбачає, що фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Згідно п. 9, 11, 13, 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав, особа яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається. Набувальна давність визначається, як засіб закріплення майна за суб`єктами, що ним володіють, у випадках, коли вони не мають можливості через певні обставини підтвердити підстави виникнення прав, а також, в інших ситуаціях. Право власності за набувальною давністю може бути набутим, як на безхазяйні речі, так і на майно, яке належить за правом власності іншій особі. З наданих суду документів вбачається, що [PERSON] правомірне, добросовісно, відкрито та безперервно володіє чужим нерухомим майном. А на підставі ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ конвенцію та практику суду як джерело права. У свою чергу, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства й на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно зі ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» в контексті вказаної конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зав`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться зокрема на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Суд вважає, що всі обставини викладені в позовній заяві знайшли підтвердження, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved