Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який у подальшому уточнила та в остаточному варіанті просить визнати автомобіль Hyundai Tucson, кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER] (новий номерний знак [NUMBER]) обєктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], визнати ідеальні частки в спільному майні вказаному автомобілі 1/3 частку за [PERSON] та 2/3 частки за позивачем, визнати недійсними договори купівлі-продажу спірного автомобілю від 23.06.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] та згідно довідки-рахунку №869957 від 14.02.2013 року між [PERSON] та [PERSON]; поділити спірний автомобіль шляхом виділення його позивачу та стягнути з неї на користь [PERSON] грошову компенсацію з депозитного рахунку суду за 1/3 частину автомобілю; припинити право власності [PERSON] на 1/3 частину спірного автомобіля та визнати за позивачем право особистої приватної власності на нього; витребувати від [PERSON] спірний автомобіль з чужого незаконного володіння та передати його позивачу. При цьому посилається на те, що спірний автомобіль був придбаний позивачем та [PERSON] у шлюбі та є їх спільною сумісною власністю. Без згоди позивача спірний автомобіль було відчужено [PERSON] на користь [PERSON] та у подальшому на користь [PERSON], а тому вказані правочини є недійсними, оскільки укладені з порушенням вимог закону. Позивач вважає, що у звязку з тим. Що неповнолітня дитина від шлюбу з [PERSON] проживає з нею та перебуває на її утриманні, відповідач не отримує матеріальної допомоги, а тому є підстави для відступлення від принципу рівності часток подружжя у спільному сумісному майні подружжя та збільшення її частки до 2/3 з припиненням права власності на 1/3 частку [PERSON] у спірному майні та виплатою йому грошової компенсації. А також визнання за позивачем права особистої приватної власності на спірний автомобіль та повернення його від [PERSON] Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом, в якому просить визнати за ним право особистої приватної власності на спірний автомобіль, посилаючись на те, що вказаний автомобіль було придбано ним за особисті грошові кошти, отримані від [PERSON] за договором позики, а тому вказаний автомобіль є його особистою приватною власністю. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позов та просили його задовольнити, а також відмовити в задоволенні зустрічного позову. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову та просила задовольнити зустрічний позов. В судове засідання відповідач [PERSON] та її представники не з»явилися, про час та місце судового засідання [PERSON] була повідомлена належним чином, про причини неявки суд не повідомила. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала щодо задоволення первісного та зустрічного позовів. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі та дослідивши матеріали справи, з урахуванням меж заявлених позовних вимог, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 11.07.2009 року, який розірваний рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 23.05.2012 року. Від шлюбу вони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], який проживає разом з матірю. Відповідно до ч.2 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.ч.1, 2, 4, 5 ст.71 СК України, майно, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільний кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] під час перебування у шлюбі було придбано автомобіль Hyundai Tucson, кузов № [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], право власності на який 11.09.2010 було зареєстровано за [PERSON] з правом керування [PERSON] Оскільки спірний автомобіль був придбаний [PERSON] та [PERSON] під час перебування ними у шлюбі, він є обєктом їхньої спільної сумісної власності та є неподільною річчю. Частиною 1 ст.70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними та шлюбним договором. Згідно ч.2 та ч.3 ст.70 СК України при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сімї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідно до п.25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи питання про поділ майна, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 СК України щодо обовязкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно п.22 вказаної постанови, вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної вартості на час розгляду справи. Відповідно до висновку №3945 судової автотоварознавчої експертизи від 22.05.2015 року, середня ринкова вартість автомобіля Hyundai Tucson, 2.0, кузов № [NUMBER], колір чорний, 2009 року випуску, на день проведення експертизи становить 231740 грн. без врахування технічного стану та реального пробігу на час проведення експертизи. Вартість спірного автомобіля за погодженням між [PERSON] та [PERSON] не визначена, а доказів його дійсної вартості на час розгляду справи, суду не надано. Позивачем сплачено на депозитний рахунок суду суму в розмірі 77247 грн., відповідач [PERSON] не надав згоду на отримання грошової компенсації, а підстав для присудження грошової компенсації відповідно до ст.365 ЦК України, не має. Враховуючи рівність часток подружжя у праві спільної сумісної власності на спірний автомобіль, що визначено ч.1 ст.70 СК України, відсутність домовленості між ними та шлюбного договору щодо визначення іншого розміру їхніх часток у праві власності на нього у разі поділу майна, а також за відсутності підстав для відступлення від засади рівності часток подружжям шляхом збільшення частки майна позивача, оскільки хоча з нею проживає неповнолітній син, на утримання якого позивач отримує аліменти від [PERSON] та визнала в судовому засіданні, що не має заборгованості по ним, однак не надала суду доказів недостатності отримуваних нею аліментів для забезпечення розвитку дитини та її лікування, тому суд вважає, що при поділі спірного автомобіля частки сторін мають бути рівними в розмірі по ? його частині. Як встановлено судом, [PERSON] відчужив спірний автомобіль (державний номерний знак [NUMBER]) [PERSON] шляхом укладення договору купівлі-продажу від 23.06.2011 року через комісійний магазин ТОВ «Магніт-Авто», що підтверджується довідкою-рахунком серії КІМ №787391 від 23.06.2011 року, яка у подальшому на підставі довідки-рахунку №869957 від 14.02.2013 року відчужила спірний автомобіль на користь [PERSON], у якого на даний час і перебуває вказаний автомобіль з державним номерним знаком АМ8900ВН. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий право чин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ст.369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників. Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно ст.65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Судом встановлено, що [PERSON] уклав договір купівлі-продажу від 23.06.2011 року спірного автомобілю з [PERSON], без згоди іншого співвласника дружини [PERSON], тобто без необхідних повноважень, а тому такий правочин є недійсним, оскільки суперечить вимогам ст.369 ЦК України та ст.65 СК України. Відповідно до ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом в порушення закону. Згідно п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 06.11.2009р. № 9, норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. Таким чином суд відмовляє у задоволенні вимог про визнання недійсним наступного правочину, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 14.02.2013 року щодо відчуження спірного автомобіля, який був вчинений після недійсного правочину та задовольняє вимоги в частині витребування вказаного майна від [PERSON] та передачі його позивачу в межах позовних вимог, оскільки майно вибуло з володіння позивача не з її волі в порушення закону. Зустрічний позов [PERSON] до [PERSON], треті особи [PERSON], [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на автомобіль, не підлягає до задоволення з огляду на наступне. Відповідно до ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11.08.2014 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] борг в сумі 21500 доларів США, а в разі неможливості це зробити вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] борг у сумі 169635 грн., що станом на 20.08.2010 року по офіційному курсі НБУ становить 21500 доларів США. При цьому судом було встановлено, що [PERSON] не давала письмової згоди на укладання договору позики з метою придбання спірного автомобіля та наявність у подружжя власних коштів для придбання автомобіля. Таким чином, судом встановлено, що спірний автомобіль було придбано [PERSON] для його сімї, а не за кошти, які належали йому особисто, а тому укладаючи договір купівлі-продажу він діяв в інтересах сімї. Вищевказаними судовими рішеннями не встановлені обставини, якими обґрунтовується зустрічний позов. Відповідно до ст.88 ЦПК України, суд присуджує позивачеві судові витрати з відповідачів пропорційно до розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial