Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

Позивачі 21.01.2020 року звернулися до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської місцевої прокуратури №3 Прокуратури Одеської області, Приморського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Одеській області, Департаменту інформаційних технологій Міністерства внутрішніх справ України, Головного управління Національної поліції в Одеській області (Управління інформаційно-аналітичної підтримки), за участі третьої особи: Головне управління Державної казначейської служби України в Одеській області, про визнання дій протиправними, визнання довідки нелегітимною та визнання інформації такою, що втратила актуальність, про стягнення моральної шкоди у розмірі 65 000 грн. Позовні вимоги мотивовані тим, що Приморським районним судом м.Одеси 18.01.2007 прийнято рішення про направлення кримінальної справи щодо обвинувачення відповідачів до прокуратури Приморського району м. Одеси для проведення досудового слідства. В подальшому матеріали справи були загублені та жодних дій відповідачами не проведено, позивачі вказані як підозрювані і не можуть цього змінити. Моральну шкоду позивачам завдають дії відповідачів, які вже шостий рік ігнорують чинне законодавство та не змінюють статус позивачів як підозрюваних. Ухвалою суду від 28.01.2020 року було відмовлено у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчиняти певні дії, визнання нелегітимною довідки, визнання інформації такою, що втратила актуальність. Ухвалою суду від 28.01.2020 року позов про стягнення моральної шкоди залишено без руху. Після усунення недоліків позову, ухвалою суду від 13.02.2020 року провадження у справі в частині стягнення моральної шкоди було відкрите, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 23.03.2020 року. Не погоджуючись з ухвалою суду від 28.01.2020 року про відмову у відкритті провадження у справі в частині позовних вимог позивачі подали апеляційну скаргу в результаті розгляду якої постановою Одеського апеляційного суду від 24.12.2020 року апеляційну скаргу [PERSON] та [PERSON] залишено без задоволення, ухвала Приморського районного суду м. Одеси від 28.01.2020 року залишена без змін. Справа 05.01.2021 року повернулася до Приморського районного суду м. Одеси та була призначена до розгляду у підготовчому засіданні 11.03.2021 року. Ухвалою суду від 11.03.2021 року було закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до розгляду по суті на 28.04.2021 року. Справу була направлена до Касаційного цивільного суду у складі Верховного суду, адже позивачі подали касаційні скарги на вищевказані ухвалу та постанову. Постановою Верховного суду від 19.10.2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] та [PERSON] про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного суду. Касаційну скаргу залишено без задоволення, а ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 28.01.2020 року та постанову Одеського апеляційного суду від 24.12.2020 року залишено без змін. Справа 27.10.2021 року надійшла до Приморського районного суду м. Одеси та була призначена до розгляду у судовому засіданні 03.12.2021 року. У судовому засіданні 03.12.2021 року [PERSON] , яка діяла в своїх інтересах та в інтересах [PERSON] просила зупинити провадження у справі до прийняття рішення по суті предмету спору в порядку КПК України в частині позовних вимог у розгляді яких в порядку ЦПК України відмовлено. Прокурор Жигун І.В. заперечувала проти зупинення провадження, вказувала, що відповідачем не може бути Одеська місцева прокуратура №3. Від Відділу поліції №2 Одеського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Одеській області надійшов 19.11.2021 року лист, в якому вказали, що відділ поліції не є юридичною особою та не може бути відповідачем по справі. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов висновку про відсутність підстав для зупинення провадження у справі та задоволення позовних вимог, з огляду на наступне. Щодо розгляду заяви про зупинення провадження у справі. Відповідно до п.6 ч. 1 ст.251 ЦПК України суд зобов`язаний зупинити провадження у справі у разі об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення іншої справи, що розглядається в порядку конституційного провадження, адміністративного, цивільного, господарського чи кримінального судочинства, - до набрання законної сили судовим рішенням в іншій справі. Згідно до п.5 ч.1 ст. 253 ЦПК України, провадження у справі зупиняється у випадках, встановлених пунктом 6 частини першої статті 251 цього Кодексу, - до набрання законної сили судовим рішенням, від якого залежить вирішення справи. Необхідність в зупиненні провадження у справі виникає у випадку, якщо неможливо прийняти рішення у даній справі до ухвалення рішення в іншій справі. Між двома справами, що розглядається, повинен існувати тісний матеріально-правовий зв`язок, тобто факти, встановлені в одній із справ, будуть мати преюдиційне значення для іншої справи. Як вказує позивач вона звернулася до Приморського районного суду м. Одеси зі скаргою в порядку кримінального судочинства з тими вимогами, у відкритті яких було відмовлено у даній справі. Провадження у справі зупиняється саме до набрання законної сили вироком, у разі зупинення провадження до розгляду справи в порядку кримінального судочинства. За результатами розгляду скарги вирок не виноситься, а справа, де підозрюваними є позивачі була загублена. Тому, підстав для зупинення провадження у справі судом не встановлено. Судом встановлено, що кримінальна справа №1-790/06 відносно [PERSON] від 18.01.2007 року була направлена до прокуратури Приморського району м. Одеси для проведення досудового слідства, станом на 14.09.2015 року кримінальна справа до Приморського районного суду м. Одеси не надходила, про що свідчить лист Приморського районного суду м. Одеси від 16.06.2015 року (т.1 а.с.23б). Справа №1-790/06 не надходила до Приморського районного суду м. Одеси і станом на 16.08.2018 року (т.1 а.с.24). Приморський відділ поліції в м. Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області повідомило позивачку, що за обліками Приморського ВП в м. Одеса кримінальна справа №08200500727 не рахується (т.1 а.с.26). Одеська місцева прокуратура №3 листом від 05.02.2019 року повідомила, що в архіві вказана кримінальна справа №08200500727 відсутня, її рух після повернення з суду невідомий. Вказано, що Одеська місцева прокуратура №3 звернулася до Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області з вимогою про відновлення матеріалів кримінальної справи (т.1 а.с.25). Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.12.2019 року у справі №1540/5031/18 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] , [PERSON] до Департаменту інформаційних технологій Міністерства внутрішніх справи України про зобов`язання відповідача визнати нелегітимними довідки №181564516903600001274 від 05.06.2018 та №18138425850540917206 від 04.06.2018 року через наявність у них недостовірної інформації (т.1 а.с.11-16). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 06.05.2019 року у справі №522/3843/19 задоволено скаргу [PERSON] та [PERSON] , зобов`язано уповноважених посадових осіб Приморського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості викладені в заяві [PERSON] від 28.03.2018 року про кримінальну справі №008200500727 від 09.11.2005 (т.1 а.с.17-18). Щодо видалення інформації як таку що втратила актуальність [PERSON] також зверталася до ГУ НП в Одеській області (т.1 а.с.21, а.с.34). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України закріплено право особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно з ч.1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У частині першій статті 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважує, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (RYSOVSKYY v. UKRAINE, № 29979/04, § 70, ЄСПЛ, від 20 жовтня 2011 року). Таким чином підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність у діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. ідповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. Такі висновки викладені у постанові Верховного суду від 27.11.2019 року при розгляді справи 242/4741/16-ц. Позивачі просять стягнути моральну шкоду з державного бюджету, відповідачем держава Україна не вказана. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц (провадження № 14-61цс18) зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження». Тобто, пред`явлення позову до неналежного відповідача є самостійною підставою для відмови в задоволенні позову. З огляду на вищевикладене, зважаючи, що відповідачами у справі вказані органи які на думку позивачів порушують їх права по всім позовним вимогам, зокрема і тим, у відкритті провадження по яким було відмовлено, позивачі не виявили бажання замінити неналежних відповідачів у справі про відшкодування моральної шкоди, Держава Україна не вказана відповідачем по справі, а Одеська місцева прокуратура №3 в судовому засіданні звертала увагу суду на неналежний склад учасників справи, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed