Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позов про посвідчення дійсності договору купівлі-продажу від 28 січня 2009 року та визнання права власності набувача за цим договором на обєкт нерухомого майна, а саме залізобетонний приямок, що розташований по вулиці Садовій в с.Оліївка Житомирського району Житомирської області. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що 08 червня 2004 року ПП [PERSON] придбав у ВАТ «Житомирський завод «Автозапчастин» залізобетонний приямок, що розташований в м.Житомирі по вул.Щорса, 234, який в подальшому на підставі письмового договору купівлі-продажу [PERSON] придбав у [PERSON] за ціною 9800 гривень. Даний обєкт згідно технічної характеристики є обєктом нерухомого майна, про те назва даного обєкта в договорах купівлі-продажу зазначено як «приямок», що згідно Інструкції про порядок технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127, не входить до переліку обєктів, що підлягають технічній інвентаризації і, відповідно, не є обєктом нерухомого майна. Саме тому даний обєкт не було внесено до Державного реєстру прав на нерухоме майно та відповідно даний договір не був нотаріально посвідчений, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Представник позивача підтримала позов та просила його задовольнити з підстав зазначених в ньому. Подала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник відповідача в судове засідання не зявився, надавши заяву про розгляд справи у його відсутність. Позов визнав повністю. Представник третьої особи не заперечував проти задоволення позову та подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутність. В зв'язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Відповідно до п.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. З огляду на зазначене суд не вбачає перешкод у судовому розгляді справи. Суд, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини. 08 червня 2014 року приватний підприємець [PERSON] придбав у ВАТ «Житомирський завод «Автозапчастин» залізобетонний приямок, що розташований в м.Житомирі по вул.Щорса, 234 (а.с.55), який був переданий згідно акту прийому-передачі майна від 08 червня 2004 року (а.с.56). В подальшому на підставі письмового договору купівлі-продажу від 28 січня 2009 року [PERSON] придбав у приватного підприємця [PERSON] за ціною 9800 гривень залізобетонний приямок, що розташований в м.Житомирі по вул.Щорса, 234 (а.с.59), який був переданий згідно акту прийому-передачі майна від 28 січня 2009 року (а.с.60). Згідно листа управління Держземагенства у Житомирському районі Житомирської області від 12 листопада 2014 року №3683/вих. земельна ділянка, що розташована за адресою: м.Житомир, вул.Щорса, 234, знаходиться в межах індексно-кадастрової карти Оліївської сільської ради (а.с.64). Відповідно до висновку за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи №20/04-2015 від 20 квітня 2015 року споруда залізобетонного прияму, що розташована по вул.Садова в с.Оліївка Житомирського району Житомирської області відноситься до обєктів нерухомого майна, переміщення якого є неможливим без їх знецінення та зміни призначення (а.с.77-89). Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідного до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч.1 ст.11 ЦПК України). Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків звільнення таких осіб від доказування. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, (ч. 1, 2 ст.60 ЦПК України). У випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням, зобовязаний витребувати такі докази (ч.1 ст.137 ЦПК України). Зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частини 1 - 3 ст.203 ЦК України). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст.203 ЦК України). Презумпція правомірності правочину - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦПК). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, письмових доказів, висновків експертів. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір.

Outcome: approved