Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача грошових коштів як відповідальності за невиконання грошового зобовязання В позові зазначила, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26.11.2013 року з відповідача на її користь стягнуто заборгованість за договором позики у сумі 23970 грн. У Шевченківському відділі державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області знаходиться виконавче провадження з виконання зазначеного рішення суду. До теперішнього часу рішення суду не виконано. Вказані обставини зумовили звернення позивача до суду з позовом, в якому позивач просить стягнути з відповідача на її користь інфляційні витрати за період з 26 листопада 2013 року по 31 січня 2017 року в сумі 24497 грн. 34 коп., а також проценти за користування її грошовими коштами у сумі 13139 грн. 36 коп., виходячи з того, що договором позики між сторонами не передбачено розмір процентів за користування чужими грошовими коштами, тому в силу частини першої ст. 1048 ЦК України їх розмір має визначатися на рівні облікової ставки Національного банку України. Крім вказаних сум просить покласти на відповідача видатки зі сплати судового збору, попередньо понесені нею, у сумі 640 грн. В судовому засіданні представник позивача підтримав вимоги позову. Просить про його повне задоволення. Представник відповідача проти задоволення позову заперечує, зазначивши, що лише невиконання зобовязань може бути підставою для притягнення особи до відповідальності. Між тим позивачем не надано суду достовірних доказів, що у відповідача існують невиконані зобовязання перед позивачем, як не надано і доказів того, що виконавче провадження з виконання рішення суду, на яке посилається позивач, дійсно перебуває в провадженні Шевченківського відділу державної виконавчої служби. Стягнення відсотків за користування грошовими коштами, якщо валютою зобовязання є іноземна валюта, не передбачено законом, тому вказана вимога є необґрунтованою. Крім того, вважає, що позивачем пропущено давність звернення до суду за захистом права, що є підставою для залишення позову без задоволення. Вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, зясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з таких міркувань. Судом встановлено, що рішенням апеляційного суду Запорізької області від 26.11.2013 року змінено рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 02.08.2013 року, з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість у сумі 23970 грн. за договором позики і судовий збір у сумі 240 грн. (а. с. 45-47). У Шевченківському відділі державної виконавчої служби м. Запоріжжя Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області знаходиться виконавче провадження за виконавчим листом на виконання згаданого рішення суду. Як випливає з інформації державного виконавця, станом на 20.09.2017 року рішення суду боржником не виконано, заборгованість за виконавчим документом не сплачувалась (а. с. 55-56). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином згідно до вимог договору та цивільного законодавства. В силу ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вирішуючи вимоги про притягнення відповідача до відповідальності, встановленої статтею 625 ЦК України, суд знаходить всі підстави для їх задоволення, оскільки у відповідача існує встановлене рішенням суду невиконане грошове зобовязання перед позивачем, тому, на думку суду, є всі підстави для покладення на відповідача цієї відповідальності. У звязку з викладеним суд знаходить всі підстави для покладення на відповідача інфляційних витрат у звязку з простроченням виконання зобовязання. При цьому суд не вбачає підстав для стягнення відсотків за користування грошовими коштами, виходячи з такого. В силу ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. З наведеного положення закону випливає, що проценти за користування позикою мають бути передбачені договором між сторонами, а позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики лише у випадку, якщо інше не встановлено договором або законом. Як свідчить договір між сторонами (а. с. 64), укладений в простій письмовій формі, сторони не передбачали отримання процентів за цим договором у будь-якому розмірі, що підтверджує і зміст вимог позикодавця за позовом про стягнення того, що належить їй за цим договором, відповідно до яких вона просить лише про стягнення суми позики. Ці вимоги, як встановлено судом, задоволені в повному обсязі. У звязку з викладеним суд вважає, що позивач вправі претендувати на притягнення відповідача до відповідальності лише за невиконання зобовязання, зміст і розмір якого встановлений рішенням суду, а положення про розмір процентів на рівні облікової ставки Національного банку України (ч. 1 ст. 1048 ЦК України) застосовуються до випадків, коли проценти передбачені договором, але розмір їх сторони не визначили. Разом з тим суд вважає, що передбачений статтею 625 ЦК України розмір процентів може бути застосований як вид відповідальності за невиконання грошового зобовязання і знаходить за можливе покласти на відповідача цю відповідальність у сумі 2157 грн. 30 коп. ((23970 грн. невиконаних зобовязань : 100 %) х 3 х 3 роки (за період з набрання рішенням законної сили, а саме: з 26 листопада 2013 року по день складання позову, що співпав з 31 січня 2017 року)). Твердження представника відповідача про необґрунтованість позову через відсутність обєктивних даних про наявність заборгованості суд до уваги не приймає, оскільки зі згаданої судом інформації відділу державної виконавчої служби випливає, що боржник за виконавчим провадженням заборгованість за виконавчим документом не сплачувала, що є обєктивним і належним підтвердженням розміру невиконаного зобовязання, і відповідно, - розміру позовних вимог, якому представник відповідача всупереч принципу змагальності не протиставив будь-яких даних. Вирішуючи питання про застосування давності звернення до суду за захистом права, суд вважає, що вона позивачем не пропущена, оскільки її перебіг починається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. І так як строк виконавчої давності, протягом якого позивач звернулася до відділу виконавчої служби, уповноваженого на виконання рішень суду, і протягом якого державному виконавцю належало вжити всіх передбачених законом заходів для досягнення мети примусового виконання рішення, простирається до 27 листопада 2014 року, а цей позов [PERSON] подала вже 15 лютого 2017 року, тобто протягом встановленої ст. ст. 257, 261 ЦК України позовної давності, суд вважає, що строк звернення до суду нею не пропущений. Судовий збір, попередньо оплачений позивачем, відповідно до правил цивільного процесуального законодавства підлягає стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: partial