Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-21 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення компенсації по заробітній платі за дні відпустки, вказуючи що вона працювала у відповідача з 25.04.1994 року по 14.11.2012 року на посаді архітектора. Працюючи на даному підприємстві з 1994 по 2008 роки вона не отримувала заробітну плату за час щорічної відпустки. З 2009 року на підприємстві почали видавати компенсацію заробітної плати за час щорічної відпустки. Коли в 2012 році вона звільнилась з підприємства, то вирішила звернутися до Територіальної інспекції праці із заявою з приводу перевірки нарахувань та виплати їй компенсації по заробітній платі. 08.11.2013 року Територіальна інспекція з питань праці у Черкаській області надала відповідь, що інспекцією праці була проведена перевірка і встановлено, що заробітна плата за час щорічної відпустки протягом 1994 по 2008 років нараховувалась згідно зобов'язання колективного договору. При розгляді питання про необхідність формування фонду заробітної плати за час відпустки для працівників виробничих груп за протоколом зборів трудового колективу підприємства від 18.03.2004 року одноголосно прийнято рішення замість виплати заробітної плати за час щорічної відпустки (без формування фонду відпускних), отримувати лише благодійну матеріальну допомогу на оздоровлення, діючу систему розмірів нарахувань заробітної плати від заробленої гривні залишати та не погіршувати умови праці. Таким чином, згідно рішень, прийнятих зборами трудового колективу, у колективних договорах зазначалося, що щорічну відпустку надавати згідно з графіком відпусток без формування фонду зарплати за час відпустки». Вже у грудні 2008 року на загальних зборах трудового колективу прийнято колективний договір на 2009-2012 роки згідно якого починаючи з 2009 року всім працівникам підприємства в тому числі і їй, заробітну плату нараховували відповідно до чинного законодавства про працю. Крім того при наданні щорічних відпусток на підставі заяв та положення колективного договору, їй продовжували щороку надавати нецільову благодійну допомогу на оздоровлення. Вважає що, відповідач порушив відносно неї трудове зако нодавство, тим що не виплачував їй компенсацію по заробітній платі за період з 1994 по 2008 роки включно. Крім цього, не отримуючи компенсації по заробітній платі за час відпустки, вона вимушена була підробляти під час відпустки, так як не мала коштів на відпочинок. Із-за відсутності коштів на відпочинок вона не просто втомлювалась, а і при цьому несла моральні страждання так як відчувала себе обманутою. Тому моральну шкоду оцінює в 5000 грн. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги уточнили та просили суд стягнути з відповідача на користь позивача компенсацію по заробітній платі за період з 25.04.1994 року по 31.12.2008 року в сумі 28 509,41 грн. та моральну шкоду в розмірі 5000 грн. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимог не визнали та просили в задоволенні позову відмовити, оскільки позивач пропустила строк позовної давності. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, судом встановлені такі обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено в судовому засіданні, відповідно до наказу Госпрозрахункового проектно-виробничого архітектурно-планувального бюро управління архітектури Черкаської облдержадміністрації № 28 від 25.04.1994 року позивач була прийнята на роботу архітектором ІІ категорії Золотоніської групи з 25 квітня 1994 року . В подальшому, дане підприємство було реорганізоване у державне комунальне проектно-виробниче архітектурно-планувальне підприємство «Облархбюро», а з 2009 року - у комунальне проектно-виробниче архітектурно-планувальне підприємство « Облархбюро» Черкаської обласної ради. Із наданої суду відповіді територіальної державної інспекції з питань праці у Черкаській області вбачається, що інспекцією була проведена перевірка використання найманої праці позивачки, зокрема у частині забезпечення відпочинку та виплати заробітної плати за дні відпусток за період з 1994 по 2012 рік та встановлено, що заробітна плата за час щорічної відпустки виплачувалася [PERSON] згідно умов колективного договору, а також виплачувалась нецільова благодійна допомога на оздоровлення до відпустки у наступних розмірах : - 1997 рік - у серпні за 28 кал. днів нараховано 140 грн.; - 2000 рік - у квітні за 28 кал. днів нараховано 140,00 грн.; - 2003 рік - у вересні за 28 кал. днів нараховано 225,00 грн.; - 2006 рік - у травні за 31 кал. день нараховано 460,00 грн.; - 2008 рік - у вересні за 31 кал. день нараховано 1000 грн. Також в ході перевірки інспекцією встановлено, що позивач знаходилась у щорічній відпустці, а саме з 1994 по 2003 роки - по 28 календарних днів, у тому числі - основна - 24, додаткова - 4; з 2004 по 2012 - по 31 календарний день (основна - 24, додаткова - 7). Всі щорічні відпустки позивачем були використані. На підставі заяви та наказу підприємства від 14.11.2012 року № 36-к позивач [PERSON] була звільнена з роботи за угодою сторін (п. 1 ст. 36 КЗпП України) . В цей же день, вона отримала трудову книжку та з нею проведено остаточний розрахунок. Звертаючись до суду з даним позовом [PERSON] посилається на те, що відповідач порушив відносно неї трудове законодавство, а саме не виплачував їй компенсації по заробітній платі за період з 1994 по 2008 роки включно. Виплата вказаної компенсації передбачена ст. 21 КЗпП України. Натомість, замість компенсації заробітної плати вона отримувала благодійну матеріальну допомогу, визначену колективним договором. При цьому, не отримуючи компенсацію по заробітній платі за час відпустки, вимушена була підробляти в цей період, так як не мала коштів на відпочинок. Між тим, як встановлено в судовому засіданні, при підписанні колективних договорів позивач була присутня, знала про їх існування та визначені ним умови оплати праці протягом усього часу роботи на підприємстві, погоджувалась з ними. Доказів на підтвердження Фактичного виконання роботи під час відпустки, крім власних пояс нень позивача, суду не надано. Як вбачається із довідки про виплату нецільової благодійної допомоги до відпустки за період з 1994 по 2008 роки, розрахунково-платіжних відомостей, розрахункових листків за цей період позивач щорічно отримувала допомогу, погоджувалась із її розміром. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про оплату праці» за структурою заробітна плата складається з основної заробітної плати, додаткової заробітної плати, а також заохочувальних та компенсаційних виплат. До останніх належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або провадяться понад установлені зазначеними актами норми. Компенсація за невикористану відпустку входить до структури заробітної плати. Проте, під час розгляду справи встановлено, що позивач за весь перебування у трудових відносинах з відповідачем щороку знаходилась у відпустці, тобто використала таку відпустку. В той же час ставить питання про стягнення компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутись із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. В чинній редакції ст. 233 КЗпП України діє з 01 серпня 2001 року, тобто саме з цього часу у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. До набрання чинності ч.2 ст. 233 КЗпП України для спорів такої категорії діяв тримісячний строк. А згідно чинного законодавства (ст. 58 Конституції України) закон зворотної сили не має. Проте, позивач звернулась до суду про стягнення компенсації за 1994-2008 рік лише у травні 2014 року та вважає, що строк на звернення до суду за захистом трудових прав вона не пропустила. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 (з наступними змінами та доповненнями) «Про практику розгляду судами трудових спорів» встановлені ст.ст. 228, 233 КЗпП строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed