Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

Позивач звернулись до суду з зазначеним позовом в якому просила установити факт належності [PERSON], померлій [INFO], та [PERSON], померлому [INFO], на праві спільної сумісної власності квартири за [ADDRESS], визнати за нею, [PERSON], право власності в порядку спадкування за заповітом від 24.11.2004 року, на квартиру за [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог, у позовній заяві зазначає що, [PERSON] та [PERSON] знаходились в шлюбі, зареєстрованому 02.02.1946 року в Ворошилівській сільській раді міста Дніпропетровська. Свідоцтво про реєстрацію шлюбу видане повторно Дніпропетровським рай бюро запису актів цивільного стану 9 березня 1967 року. Вони проживали в квартирі за [ADDRESS]. На їх ім'я було видане свідоцтво про право власності на житло 4 листопада 1993 року, яке було зареєстроване в комунальному підприємстві «Новомосковська міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської області за р.№ 195-1. 30 січня 2004 року [PERSON] померла, її чоловік [PERSON] заяву про прийняття спадщини в нотаріальну контору не подавав як не звертався в нотаріальну контору і з приводу отримання свідоцтва про право на спадщину, що відкрилась після смерті дружини, але він вважається таким, що спадщину прийняв, так як на день її відкриття проживав за однією адресою зі спадкодавцем: [ADDRESS] [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке заповітне розпорядження: все належне майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті і на що за законом він матиме право, заповідав [PERSON], яке посвідчено Паранько\~В.В. секретарем виконкому Чумаківської сільської ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області 24 листопада 2004 року, зареєстровано в реєстрі за № 10. [PERSON] [INFO]. Після його смерті позивач в установлений законом термін звернулася до державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори з заявою про те, що спадщину після спадкодавця приймаю. Незважаючи на те, що її право на спадкове майно ніхто не оспорює, нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контор в видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] їй було відмовлено, про що 23.10.2014 року було винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, тому вона звернулась до суду з даним позовом. Від представника відповідача на адресу суду надійшла заява щодо розгляду цивільної справи без участі їхнього представника. Позивач в судове засідання теж не з'явився, надала суду заяву щодо розгляду цивільної справи за її відсутністю, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, квартира за адресою: [ADDRESS] на праві приватної спільної сумісної власності належить: [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 04.11.1993 року, зареєстрованого в БТІ 04.11.1993 року за р.№ 195-1, що підтверджується листом КП «Новомосковське міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» № 1177/13 від 09.08.2013 року (а.с. 8). Оскільки факт належності квартири [ADDRESS] ніким не оспорюється, а матеріалами справи підтверджується право спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , суд не вбачає правових підстав у задоволенні цієї части позовних вимог. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Згідно ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. З матеріалів цивільної справи вбачається, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с. 5). Згідно ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У судовому засіданні встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданого 23.11.2013 року (а.с. 9). Згідно заповіту від 24.11.2004 року, [PERSON] на випадок своєї смерті заповів все своє майно [PERSON], [INFO] (а.с. 7). Відповідно до ст.ст. 1223, 1268, 1270 ЦК України, право на спадкування мають всі особи визначені у заповіті; спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину, якщо протягом 6-місячного строку подав заяву до нотаріуса про її прийняття. Згідно постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернулась до нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], померлого [INFO], та нотаріальною конторою у видачі свідоцтва їй було відмовлено, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно, а саме: квартира [ADDRESS] (а.с. 12). Відповідно до роз'яснень ВССУ, наданих в п. ЗЛ Інформаційного листа за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Судом встановлено, що спадщина не перейшла до держави, не визнана відумерлою, позивач вступила в управління та володіння спадковим майном і є спадкоємцєм за заповітом, право власності спадкодавця [PERSON] не припинено відповідно до ст. 346 ЦК України, а відповідно до ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва на право власності не позбавляє спадкоємців права на спадщину, а згідно із ст. 16 ЦК України способом захисту свого права є визнання права. За таких обставин суд задовольняє позовні вимоги частково, оскільки судом встановлені всі обставини, які дають позивачу право на визнання її права власності на спадкове майно в порядку спадкування. На підставі викладеного,

Outcome: partial