Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, у якому просить позбавити відповідачів батьківських прав відносно їх малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] ; призначити її опікуном дитини. Свої вимоги мотивує тим, що відповідачі є біологічними батьками малолітньої [PERSON] , яка є її єдинокровною сестрою, та яка з 27 грудня 2019 року постійно проживає з нею та членами її сім`ї у будинку по [ADDRESS] , тобто, з того часу коли їх батько [PERSON] привіз дитину до неї та більше ніколи за дитиною не повертався та не цікавився її долею. У травні 2018 року вона бачилася з матір`ю дитини [PERSON] , яка повідомила, що дитина її не цікавить і забирати її до себе вона не збирається. [PERSON] називає позивача мамою, а її чоловіка [PERSON] батьком. Відповідачі ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. В зв`язку з наведеним просить позов задовольнити. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, дали пояснення аналогічні вищенаведеному, додатково пояснивши, що не підтримують на даний час вимогу про встановлення опіки, оскільки така є передчасною, просять позов в частині позбавлення відповідачів батьківських прав задовольнити. У судовому засіданні представник третьої особи позов в частині позбавлення відповідачів батьківських прав підтримала, пояснивши, що відповідачі взагалі не цікавляться дитиною, яка виховується позивачем, яку дитина називає мамою, і тому, позбавлення відповідачів батьківських прав у повній мірі буде відповідати інтересам дитини. Щодо призначення опікуна, то у цьому випадку це питання відноситься до компетенції органу опіки і піклування. Суд ухвалив проводити заочний розгляд справи без участі відповідачів, які відзиву суду не подали, до суду не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, а позивач не заперечує відносно такого розгляду. 18 листопада 2019 року ухвалою суду у справі відкрито провадження; постановлено розгляд справи проводити у загальному позовному провадженні та призначено підготовче судове засідання. 20 лютого 2020 року ухвалою суду підготовче провадження у справі закрито та призначено справу до судового розгляду. Заслухавши пояснення позивача, її представника, представника третьої особи, свідків, думку малолітньої дитини, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] /а.с.5/. Позивач [PERSON] , [INFO] , є єдинокровною сестрою малолітньої [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] , у якому батьками позивача вказані [PERSON] та [PERSON] /а.с.5 зворот/. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER] від 12 серпня 2013 року позивачу [PERSON] належить на праві власності житловий будинок, загальною площею, 117 кв.м. по [ADDRESS] /а.с.7/. У вказаному будинку позивач проживає разом зі своїм чоловіком [PERSON] та їх малолітнім сином [PERSON] , [INFO] /а.с.8/. З довідки про реєстрацію місця проживання особи від 18 липня 2019 року вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою [ADDRESS] /а.с.9/. З довідки виконкому Великополюхівської сільської ради № 190 від 16 липня 2019 року вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS] і склад її сім`ї такий: її свекруха [PERSON] , її чоловік [PERSON] ; їх донька [PERSON] , 2006 року народження та їх син [PERSON] , 2009 року народження, а також її донька [PERSON] , 2014 року народження /а.с.15/. Таким чином, відповідачі [PERSON] та [PERSON] не перебувають у зареєстрованому шлюбі, а їх донька [PERSON] народилася під час перебування її матері у зареєстрованому шлюбі з іншим мужчиною [PERSON] . Відповідачі не проживають за місцем їх реєстрації, а фактично спільно проживають у дачному будинку, який знаходиться на території СГОК «Береги», розташованого на території села Семенівка Пустомитівського району Львівської області. У вказаному будинку відсутня система опалення, водопостачання та будь-які комунальні вигоди. Зазначений висновок суду грунтується на поясненнях позивача та поясненнях свідка [PERSON] , який є головою СГОК «Береги», який у судовому засіданні пояснив, що відповідачі проживають у вищевказаному дачному будиночку, де відсутні елементарні комунальні вигоди, у самому будиночку постійно відбуваються пиятики, знаходяться невідомі люди, скрізь антисанітарні умови, відповідачі часто залишали дитину [PERSON] без догляду, тим самим наражаючи її на небезпеку, з кінця 2017 року він жодного разу не бачив дитину на території дачного кооперативу. З пояснення позивача [PERSON] убачається, що з 27 грудня 2019 року її єдинокровна сестра [PERSON] постійно проживає з нею та членами її сім`ї у будинку по [ADDRESS] , тобто, з того часу коли їх батько [PERSON] привіз дитину до неї та більше ніколи за дитиною не повертався та не цікавився її долею. У травні 2018 року вона бачилася з матір`ю дитини [PERSON] , яка повідомила її, що дитина її не цікавить і забирати її до себе вона не збирається. [PERSON] називає позивача мамою, а її чоловіка [PERSON] батьком. Вказані пояснення позивача повністю узгоджуються з поясненнями свідка [PERSON] , який пояснив суду, що його тесть [PERSON] [INFO] привіз до них у трирічному віці сестру дружини [PERSON] , він сказав йому, що тепер він батько дитини та залишив дівчинку йому та його дружині, після цього відповідач жодного разу не приїздив до них та не цікавився життям дитини. [PERSON] називає його батьком, а позивача - мамою. Свідки [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні пояснили, що є сусідами позивача, їх помешкання знаходяться поряд з її будинковолодінням, їм відомо, що наприкінці 2017 року батько позивача привіз до неї її єдинокровну сестру [PERSON] , після чого він зник та більше жодного разу не з`являвся. Дитину повністю виховує позивач та її чоловік, а [PERSON] називає їх мамою та татом. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що з відповідачем [PERSON] вона розірвала шлюб у 2010 році, після цього він переїхав жити у дачний будинок, розташований на території СГОК «Береги», у цьому будиночку відсутні будь-які комунальні вигоди. 27 грудня 2017 року відповідач привіз до позивача, яка є їх спільною донькою, малолітню дитину [PERSON] , за якою так і не повернувся. Дитина була недоглянутою та казала, що під час свого проживання з відповідачами вона погано харчувалася. Позивач та її зять виховують дівчинку, остання називає її доньку мамою, а її бабцею. Суд, вислухавши думку малолітньої [PERSON] , з`ясував, що остання кличе позивача мамою та спокійно почуває себе у сім`ї позивача, яку вважає своєю. З довідки Закладу дошкільної освіти ясла-садка № 2 від 19 серпня 2019 року № 37 убачається, що [PERSON] є вихованком старшої групи «Соняшник», дитину щодня приводить [PERSON] , яка здійснює оплату за харчування, а також, цікавиться розвитком дитини, її успіхами та досягненнями. Інших родичів ні директор, ні вихователь не бачили /а.с.17/. З виписки із медичної карти амбулаторного хворого від 14 травня 2019 року № 703 убачається, що дитина [PERSON] , яка проживає за адресою [ADDRESS] , є здоровою та завжди відвідує 3-ю міську поліклініку м. Львова в присутності її сестри [PERSON] /а.с.14/. Відповідно до висновку Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради, як органу опіки і піклування від 27 серпня 2019 року з метою захисту прав та інтересів дитини орган опіки і піклування вважає за доцільним позбавити батьківських прав [PERSON] та [PERSON] відносно їх малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] /а.с.12/. Згідно із частиною 7 статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Згідно із частинами 2 та 4 статті 155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно з пункту 2 частини 1 статті 164 СК України мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пунктами 15, 16, 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Зазначений висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду, який міститься у постанові від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц. Частиною 4 статті 10 ЦПК України і статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). За таких обставин, врахувавши характер поведінки відповідачів, які добровільно у грудні 2017 року віддали дитину на виховання позивача, і після цього жодного разу не відвідали свою малолітню доньку, їх відношення до виконання своїх батьківських обов`язків, що свідчить про те, що змінити їх поведінку відносно доньки у кращу сторону неможливо, оскільки відповідачі не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, усунулась від її матеріального забезпечення, а також, те, що середовище у якому живуть відповідачі не можна вважати безпечним, спокійним та благонадійним для дитини, у той же час, як позивач повністю забезпечила розвиток дитини у безпечному та спокійному середовищі, суд прийшов до висновку, що відповідачі повинні бути позбавлені батьківських прав. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, прийшов до висновку, що позовна вимога про позбавлення відповідачів батьківських прав відносно їх малолітньої доньки підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про призначення позивача опікуном малолітньої [PERSON] , то суд прийшов до наступних висновків. Відповідно до частини 3 статті 60 ЦК України суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Статтею 61 ЦК України передбачено, що орган опіки та піклування встановлює опіку над малолітньою особою та піклування над неповнолітньою особою, крім випадків, встановлених частинами першою та другою статті 60 цього Кодексу. З аналізу вищевказаних норм ЦК України слідує, що встановлення опіки над малолітньою особою належить до компетенції орану опіки та піклування, а суд може встановити опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, та призначає опікуна лише за наявності поданням органу опіки та піклування. Беручи до уваги, що позивач повністю піклується про малолітню дитину, а матеріали справи не містять подання органу опіки та піклування про призначення позивача опікуном малолітньої дитини [PERSON] , суд приходить до висновку, що зазначена вимога є передчасною, і тому, відсутні правові підстави для її задоволення. Відповідно до положень статті 141 ЦПК України суд вважає за необхідним стягнути з відповідачів на користь позивача судовий збір, сплачений за вимогу про позбавлення батьківських прав у розмірі 768,40 грн. у рівних частках, тобто по 384 гривні 20 коп. з кожного. Разом з тим, судовий збір, сплачений за вимогу про призначення опікуна слід віднести за рахунок позивача.

Outcome: partial