Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-02 00:00:00

Позивач, з урахуванням уточнень до позову від 23 та 29 квітня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідачів про звернення стягнення на предмет іпотеки та виселення. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що між ним та відповідачем [PERSON] 07 березня 2007 року було укладено кредитний договір №DNІ0GK00000078, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 23 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 10,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 07 березня 2022 року та зобов'язався погашати заборгованість за кредитом щомісячними платежами, надаючи грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між банком та відповідачем [PERSON] 07 березня 2007 року було укладено договір іпотеки нерухомого майна №DNІ0GK00000078, згідно з яким останній надав в іпотеку належну йому на праві власності квартиру [ADDRESS] загальною площею 74,90 кв.м, вартістю 145 188 гривень 00 копійок. В порушення умов кредитного договору відповідач [PERSON] зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті відсотків за користування кредитними коштами належним чином не виконав, в зв'язку з чим станом на 24 жовтня 2013 року утворилася заборгованість за кредитом в сумі 24 678,28 доларів США, з яких 18 857,70 доларів США заборгованість за кредитом, 2 739,64 доларів США заборгованість по процентам за користування кредитом, 736 доларів США заборгованість по комісії за користування кредитом, а також нарахована пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в сумі 1 139,98 доларів США та штраф, який складається з фіксованої частини в сумі 31,29 доларів США і процентної складової в сумі 1 173,67 доларів США, що еквівалентно 197179 гривням 42 копійки, в зв'язку з чим відповідачеві [PERSON] направлялись листи - вимоги про повернення кредиту в тридцяти денний строк з дня отримання такої вимоги, в тому числі і щодо добровільного звільнення нерухомого майна, яке є предметом іпотеки з усіма зареєстрованими та незареєстрованими членами сім'ї та іншими мешканцями, на що останній з дня отримання такої вимоги та по теперішній час не здійснив жодної проплати по кредитному договору, як не звільнив і предмета іпотеки. Позивач з посиланням на норми Закону України «Про іпотеку» вважає, що іпотекодержатель, в разі не виконання у визначені строки умов договору боржником, має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання задовольнити свої вимоги за договором в повному обсязі на момент фактичного задоволення за рахунок майна, яке передано в іпотеку, а звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, якщо інше не передбачено законом або договором іпотеки, за умовами якого звернення стягнення та відчуження предмету іпотеки здійснюється відповідно до умов договору та чинного законодавства, в тому числі шляхом продажу конкретному покупцю з правом укладення іпотекодержателем договору купівлі-продажі предмету іпотеки від імені іпотекодавця, в зв'язку з чим банк і змушений звернутися до суду з позовом про звернення стягнення за кредитним договором на предмет іпотеки, оскільки після повідомлення боржника про порушення основного зобов'язання та про вимогу звільнити квартиру в добровільному порядку відповідно до умов договору іпотеки, здійснити передачу та відчуження заставленого майна у вигляді квартири, відповідач не бажає, а наявну заборгованість за кредитним договором не погашає. В зв'язку з цим виникли підстави звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до визначеної законом та договором іпотеки процедури і одночасно зі зверненням стягнення на предмет іпотеки виникли підстави для виселення всіх осіб, які зареєстровані та проживають в зазначеному житловому будинку зі зняттям їх з реєстраційного обліку, оскільки позивач як іпотекодержатель згоди іпотекодавцю на вселення та реєстрацію в зазначеному житловому будинку будь-яких осіб не давав, а згідно ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення, а ч. 3 ст. 109 ЖК України встановлено, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. В судовому засіданні 03 вересня 2014 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позовній заяві,оскільки і до дня розгляду справи судом відповідач [PERSON] заборгованості за кредитним договором не погасив, а щодо застосування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, надаваного як забезпечення кредитів в іноземній валюті» зазначила, що його положення не скасовують та не зупиняють дію законів, які встановлюють підстави звернення стягнення на предмет застави, а стосуються стадії примусового виконання рішень, на підставі чого ці норми не підлягають застосуванню щодо спірних правовідносин у даній справі. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні 03 вересня 2014 року позов не визнали, зазначивши, що відповідач [PERSON] сплачував кредит до взяття його під варту в жовтні 2012 року, в зв'язку з чим протягом 9 місяців він був позбавлений волі, при цьому на день його арешту заборгованість за кредитом була незначною, так як він фактично не сплачував кредит на протязі 2-3 місяців. Після його звільнення із під варти звертався до банку щодо здійснення перерахунку відсотків та штрафів в сторону зменшення, але банк йому на зустріч не пішов та вимагає передати предмет іпотеки для реалізації і сплати боргу за спірним кредитним договором. Він, хоч і зареєстрований в житлі своїх батьків, але фактично проживає в спірній квартирі, іншого житла, крім переданої в іпотеку квартири, на праві власності не має, як і його сім'я, в зв'язку з чим просили відмовити в задоволенні позовних вимог, застосувавши встановлений законодавством на день розгляду справи судом мораторій щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є нерухоме майно у виді квартири. Розмір заборгованості за кредитним договором не оспорювали, при цьому також зазначили, що є і інше забезпечення виконання умов кредитного договору у виді договору поруки, але банк своїм правом на звернення з вимогою про повернення кредиту до поручителя не скористався. Відповідач [PERSON], яка є і законним представником відповідача - малолітнього [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи через свого представника [PERSON] (а.с.226), в судове засідання повторно не з'явилась, про причини своєї неявки суд не повідомила, в зв'язку з чим суд ухвалив здійснювати розгляд справи за її відсутності, оскільки її інтереси в судовому засіданні представляє представник, який діє на підставі нотаріально посвідченої довіреності від 06 вересня 2011 року (а.с.151-152), з усіма правами сторони в справі. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] як законного представника малолітнього відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні 03 вересня 2014 року позов не визнав, надав до суду пояснення-доводи, які оголосив в судовому засіданні та згідно яких просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог на підставі застосування норм Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, надаваного як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки є всі визначені законом підстави для його застосування, а саме: кредит відповідачем брався в іноземній валюті, спірна квартира має загальну площу 74,80 кв.м, що не перевищує встановлену законом норму в 140 кв.м, в якій постійно проживає відповідач, який не має іншого житла, а також відповідачка [PERSON] з неповнолітнім сином, для яких спірна квартира також є єдиним житлом та в якій вони тривалий час зареєстровані. Вважав, що оскільки відсутні підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки за боргами відповідача [PERSON], то відсутні підстави і для виселення відповідачки [PERSON] з її неповнолітнім сином. Представник Солонянської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (як орган опіки та піклування), який про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.227), в судове засідання 03 вересня 2014 року не з'явився, надавши суду листа, згідно якого просив суд слухати справу за відсутності представника органу опіки та піклування та прийняти рішення, захистивши права та законні інтереси малолітньої особи, оскільки предмет стягнення є єдиним житлом боржника та його родини (а.с.164-165), в зв'язку з чим суд ухвалив здійснювати розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача [PERSON] та його представника [PERSON], представника [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] - [PERSON], дослідивши надані сторонами докази, приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст.ст. 10, 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтями 610,611 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, в тому числі припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору, при цьому виконання зобов'язання може забезпечуватися відповідно до ст.546 ЦК України неустойкою, порукою, гарантією, притриманням, завдатком або заставою, яка згідно ст.572,574,576 ЦК України виникає на підставі договору, закону або рішення суду та в силу якої кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом(право застави), а предметом застави може бути будь-яке майно, що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернено стягнення. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Однією із різновидностей зобов'язання є укладений між сторонами кредитний договір, який відповідно до ст. 629 ЦК України є обов'язковим до виконання сторонами, як і договір застави, який є забезпеченням виконання умов укладеного між сторонами кредитного договору. У судовому засіданні встановлено, що 07 березня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с.23-25), та [PERSON] було укладено кредитний договір №DNІ0GK00000078, відповідно до якого відповідач отримав кредит у розмірі 23 000,00 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,84% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагороди за надання фінансового інструменту у розмірі суми 1% від суми виданого кредиту в момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0.20% від суми виданого кредиту, відсотки за дострокове погашення кредиту згідно з п.3.11 з кінцевим терміном повернення 07 березня 2022 року, при цьому позичальник повинен був використати кредит за цільовим призначенням - на придбання нерухомого майна: квартири (п.2.2.1 та п.7.1) та зобов'язався повернути кредит шляхом здійснення щомісячних платежів в період з 21 по 28 число кожного місяця відповідно до умов кредитного договору та встановленого графіка, здійснивши сплату не пізніше дати фактичного повного погашення кредиту, сплачувати відсотки та винагороду за користування кредитом в розмірах та на умовах передбачених кредитним договором п.2.2.2, а в разі несвоєчасного погашення кредиту сплачувати пеню та штрафи відповідно до положень розділу 4 даного договору (а.с.16-18). Погашення заборгованості за кредитом (за виключенням винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється щомісячно в період сплати шляхом надання банку позичальником коштів (щомісячний платіж) у сумі 296.26 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії, для чого банк відкриває рахунок 29097050231519 (п.7.1-7.2 договору). Судом встановлено, що позивачем виконано умови кредитного договору та передано позичальнику грошові кошти, що не оспорював в судовому засіданні і відповідач [PERSON] та його представник [PERSON], але в порушення умов кредитного договору відповідач зобов'язання щодо своєчасності сплати коштів за кредитним договором відповідно до умов кредитного договору в установлені строки їх сплати належним чином не виконував, в зв'язку з чим станом на 24 жовтня 2013 року утворилася заборгованість за кредитом в сумі 18 857,70 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 2 739,64 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 736 доларів США, а також нараховані пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором в сумі 1 139,98 доларів США та штраф, який складається з фіксованої частини в сумі 31,29 доларів США і процентної складової в сумі 1 173,67 доларів США, а всього - 24 678,28 доларів США, що за курсом НБУ від 24 жовтня 2013 року становить 197 179 гривень 42 копійки, що підтверджується розрахунком позивача про наявність заборгованості за кредитним договором (а.с.7-10,63-74), а вказаний позивачем розмір заборгованості за кредитним договором відповідачами при розгляді справи судом не оспорювався. Згідно п.7.3 укладеного між сторонами кредитного договору кредит надавався позивачем в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені договором строки, а забезпеченням виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором виступає іпотека належної на праві власності відповідачеві [PERSON] згідно нотаріально посвідченого 07 березня 2007 року приватним нотаріусом Солонянського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №344 договору купівлі-продажу чотирьохкімнатної кватири [ADDRESS], про що позивачем як позикодавцем з відповідачем [PERSON] як позичальником 07 березня 2007 року було укладено посвідчений приватним нотаріусом Солонянського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №347 договір іпотеки нерухомого майна загальною площею 74,90 кв.м, вартістю 145 188 гривень 00 копійок. (а.с.19-21). Положеннями п.1 вказаного договору іпотеки передбачено, що у випадку порушення відповідачем зобов'язань за кредитним договором та не виконання боржником основного зобов'язання іптекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у вигляді квартири. Згідно умов п.33.5. договору іпотеки іпотекодавець зобов'язався протягом дев'яноста днів з дати купівлі предмету іпотеки, зареєструвати договір купівлі-продажу предмета іпотеки та право власності на нього згідно чинного законодавства в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Відповідно до розділу 3 даного договору у випадку порушення заставодавцем зобов'язань за кредитним договором або договором іпотеки, іпотекодержатель направляє іпотекодацю і позичальнику письмову вимогу про усунення порушення, а якщо протягом тридцяти денного строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, то іпотекодержатель вправі почати звернення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору, а у випадках передбачених п.п.18.8.1, 18.8.2, 18.9 та розділу У Закону України «Про іпотеку» на підставі рішення суду або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно з застереженням про задоволення вимоги іпотекодержателя, що міститься в цьому договорі. Іпотека за цим договором підлягає державній реєстрації в порядку та строки, передбачені чинним законодавством, а реалізація предмету іпотеки здійснюється відповідно до умов цього договору та законодавства України, при цьому початкова ціна предмету іпотеки за домовленістю сторін встановлюється у розмірі зазначеному в п.33.4, тобто в сумі 145 188 гривень 00 копійок (а.с.21). Обтяження стосовно даного нерухомого майна зареєстровані в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна позивачем 07 березня 2007 року (а.с.132-133). Судом встановлено, що кредитний договір та договір застави нерухомого майна (а.с.16-21) за змістом та формою відповідають вимогам ст.572-577 ЦК України, Закону України «Про заставу» та Закону України «Про іпотеку», які були чинними на період виникнення спірних правовідносин, умови його сторонами на оспорюються, а кожен з зазначених договорів в цілому чи окремі їх положення у встановленому законом порядку недійсними визнані не були. Позивач відповідно до вимог ст.ст.3, 4 ЦПК України та ст.20 ЦК України обрав способом судового захисту для погашення наявної за спірним кредитним договором станом на 24 жовтня 2013 року заборгованості в загальній сумі 197 179 гривень 42 копійки вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки, належний іпотекодавцю, та виселення осіб, які зареєстровані та проживають в предметі іпотеки. Позивачем на виконання вимог договору іпотеки та положень Закону України «Про заставу» та ст.33 Закону України «Про іпотеку» відповідачеві [PERSON] направлялась письмова вимога про наявність заборгованості за кредитним договором та з пропозицією протягом тридцяти денного терміну з дня отримання такої вимоги повернути суму кредиту в повному обсязі, а також процентів, комісій та штрафних санкції, а в разі не повернення кредиту повідомлялося про намір задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а вимога була отримана відповідачем (а.с.12-15). Згідно з ч.1 ст.33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя, при цьому примусове звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється державним виконавцем з урахуванням положень Закону України «Про іпотеку». З урахуванням зазначеного, судом встановлено, що є визначені законом підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки. В той же час, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який набрав чинності 07 червня 2014 року, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеки», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та зокрема за умови, що таке нерухоме майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Тобто норми цього закону регулюють примусове стягнення (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки за виконавчими документами, яким також є і рішення суду. Крім того, згідно п. 4 зазначеного закону, протягом його дії інші закону України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм, а тому норми Закону України «Про іпотеку» необхідно застосовувати з урахуванням вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Таким чином, суд дійшов висновку, що вказаний закон регламентує правовідносини, які склалися між сторонами в даній справі, оскільки, позичальник [PERSON] одержав кредит в іноземній валюті (а.с.16-18), в забезпечення його виконання передав в іпотеку квартиру, загальна площа якої становить 74,9 кв.м, що вбачається з тексту договору іпотеки (а.с.21), яка не перевищує 140 кв.м, а вказане нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника та його сім?ї, так як згідно довідки Житлово-будівельного кооперативу № 2 від 04 серпня 2014 року (а.с.231,232) він проживає в даній квартирі, хоча зареєстрований за іншою адресою по [ADDRESS], що вбачаться з копії його паспорту (а.с.61), листа Солонянського районного сектору Державної міграційної служби в Дніпропетровській області (а.с.82) та листа Солонянської селищної ради (а.с.90), проте іншого житла у нього не має, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.180,228,229) та архівною довідкою ТОВ «АБРИС» від 29 серпня 2014 року (а.с.230). Суд зазначає, що згідно п. 5 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» закон втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості, проте на час розгляду справи судом такий закон відсутній, але після прийняття відповідного законодавчого акту позивач не позбавлений права пред'явлення своїх вимог до відповідачів з моменту прийняття закону про врегулювання питання погашення відповідачем як позичальником основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті. На підставі викладеного в задоволенні позову про звернення стягнення на спірну житлову квартиру слід відмовити саме з підстав, передбачених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а також слід відмовити і в задоволенні позовних вимог щодо виселення [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які зареєстровані та проживають в спірній квартирі, яка є предметом іпотеки, оскільки такі вимоги є похідними від вимог про звернення стягнення на нерухоме майно. У зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed