Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 924 кв.м. розташовану за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських споруд. Мотивуючи свої вимоги тим, що 14 вересня 1995 року вона придбала у [PERSON] житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] . 03.12.2010 року Виконавчим комітетом Миколаївської міської ради видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме житловий будинок літ. А., загальною площею 49,7 кв. м., житловою площею 32,9 кв. м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . При зверненні до Миколаївської міської ради з заявою про приватизацію земельної ділянки, що розташована за адресою: [ADDRESS] , їй було відмовлено, з посиланням на те, що спірна земельна ділянка, згідно державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 13.02.1995 року, належить [PERSON] та вказана земельна ділянка відчужена на нового власника не була та перереєстрація не здійснювалася. За таких обставин на даний час вона не може в повній мірі розпорядитись належним їй майном, в тому числі продати, що призводить до істотного порушення її прав як власника. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. На позовних вимогах наполягає, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі у судове засідання не з`явилися по невідомим суду причинам. Про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Причини неявки суду не повідомили. Згідно ч.1 ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін,на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. ст. 280-283 ЦПК України. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, є дата складання повного судового рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами [ADDRESS] належав на праві власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Першою миколаївською державною нотаріальною конторою 18 червня 1993 року за №4-3450 та договору дарування, посвідченого Другою Миколаївською державною нотаріальною конторою 10 червня 1994 року за №2-2965 та зареєстрованих в Миколаївському міжміському бюро технічної інвентаризації відповідно 13.08.1993 року та 16.06.1994 року за №5054. Земельна ділянка для обслуговування житлового будинку площею 924 кв. м. належить на праві власності [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] виданого Миколаївською міською радою 13.02.1995 року. 14 вересня 1995 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу цілого житлового будинку, жилою площею 35,6 кв.м з усіма господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] , який посвідчений Державним нотаріусом Другої Миколаївської державної нотаріальної контори Барсковою Л.Е. за №1-2282 та зареєстрований в ММБТІ 28.09.1995 року за № 5054. 03 грудня 2010 року виконавчим комітетом Миколаївської міської ради [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] , а саме: житловий будинок літ. А загальною площею 49,7 кв.м. житловою площею 32,9 кв.м. з господарськими будівлями, огорожею та спорудами, розташований за адресою [ADDRESS] , замість договору купівлі-продажу від 14.09.1995 р. № 1-2282, яке було зареєстровано в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно за №32255717, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.05.2019 року. Позивач зазначає, що при зверненні до Миколаївської міської ради з заявою про приватизацію земельної ділянки, для будівництва та обслуговування житлового будинку, їй було відмовлено та повідомлено, що рішенням Миколаївської міської ради № 3/10 від 21.12.1994 року передано у приватну власність [PERSON] земельну ділянку площею 924 кв. м. розташовану за адресою [ADDRESS] з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку та видано на її ім`я Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] від 13.02.1995 року та його було зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 1564. Проте, доказів на підтвердження зазначеного суду не надано, зокрема листа з Миколаївської міської ради. Слід зазначити, що розпорядженням Миколаївського міського голови №28р від 19.02.2016 року «Про перейменування об`єктів топоніміки» назву «вул. Куйбишева» змінено на нову назву «вул. Олександра Янати». Суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог не інакше як за зверненням особи (стаття 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України). Нормами Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. (діючого на момент посвідчення угоди) встановлювалось, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва (ст. 1 Декрету), у межах норм, установлених Земельним кодексом України. На підставі ст.. 3 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. (діючого на момент посвідчення угоди) право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст.. 1 цього Декрету, посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю. Згідно ст.. 4 Декрету Кабінету Міністрів України «Про приватизацію земельних ділянок» від 26.12.1992 р. (діючого на момент посвідчення угоди), встановлено, що громадяни України мають право продавати або іншими способам, відчужувати земельні ділянки, передані їм для цілей, вказаних у статті цього Декрету, без зміни їх цільового призначення. Договір купівлі - продажу або іншими способами відчуження земельної ділянки посвідчується у нотаріальному порядку і реєструється у сільській, селищній, міській раді народних депутатів, на території якої розташована земельна ділянка. Відповідно до ст.. 30 Земельного кодексу УРСР від 18.12.1990 р. (який діяв на момент придбання нерухомого майна) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або праві користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і якщо інше не передбачено у договорі відчуження - будівлі та споруди. У раз зміни цільового призначення надання земельної ділянки у власність або користування здійснюється в порядку відведення. При переході права власності громадян на жилий будинок і господарські будівлі та споруди до кількох власників, а також при переході праві власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельні ділянка переходить у спільне користування власників цих об`єктів. В подальшому дана норма була закріплена в ст. 120 Земельной кодексу України від 25.10.2001 р., ст. 377 Цивільного кодексу України; також підтверджена роз`ясненням, наданим Державним комітетом України і земельних ресурсів в листі № 721/27/Н5110-11 від 19.01.2011 p., позицією Верховного суду України, яка відображена в п. 18 Постанови ВСУ № 7 від 16.04.2004 р. «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із наступними змінами), в Узагальненнях судової практики ВСУ від 01.07.2014 р. «Судова практика щодо права власності при розгляді цивільних справ Конвенцією про захист прав людині і основоположних свобод». Відповідно до ст.. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved