Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання відповідачів такими, що втратили право на користування будинком [ADDRESS] . Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що їй на праві власності належить 36/100 частин будинку [ADDRESS] , іншими співвласниками будинку є треті особи: [PERSON] , якій належить 33/100 частини, та [PERSON] , якому належить 31/100 частини житлового будинку. Позивач вказує, що відповідачі не являються членами її сім`ї та у будинку не проживають з 2003 року. Раніше вона зверталася до відповідачів з проханням урегулювати питання в добровільному порядку, проте останні відмовилися, вказавши на неможливість приїхати до м. Києва. Відповідачі проживають в [ADDRESS] . Позивач стверджує, що відповідачі витрат на утримання будинку не несуть, особистих речей в будинку не мають, ним не цікавляться та не сплачують комунальні платежі. Жодних перешкод відповідачам у користуванні будинком не чинили. Реєстрація відповідачів у будинку порушує її право на вільне розпорядження належним їй майном та перешкоджає укладенню договору купівлі-продажу. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 08.06.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з викликом учасників прави в судове засідання, роз`яснено сторонам та третім особам порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання (а.с. 68-68 зв.). Відповідачам був встановлений п`ятнадцятиденний строк з дня вручення вказаної копії ухвали з доданими процесуальними документами для подання відзиву на позовну заяву. 01.09.2021 року до Дніпровського районного суду м. Києва від Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації надійшли письмові пояснення на позов у яких третя особа просить прийняти у справі рішення згідно чинного законодавства України, при цьому зазначено, що жилий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (36/100), [PERSON] (33/100) та [PERSON] (31/100) на підставі свідоцтва про право на спадщину № 4-423 від 06.09.2011 року, свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.06.2004 року № 1н-1271, свідоцтва про право на спадщину № 5-236 від 27.02.2014 року. Відповідачі не являються співвласниками спірного будинку. В судовому засіданні позивач просила задовольнити позовні вимоги, надала пояснення, викладені у позовній заяві, додатково пояснила, що її мати за життя на прохання відповідачів надала згоду на їх реєстрацію у спірному будинку, однак відповідачі там не проживали, після смерті її матері вона оформила спадщину, будь яких домовленостей у неї з відповідачами щодо користування будинком не було, реєстрація відповідачів перешкоджає їй оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. Відповідачі [PERSON] є її братом, [PERSON] - дружиною брата, а [PERSON] їхнім сином, а її племінником. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні підтримала позов, викладені у ньому обставини та пояснення позивача. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовими повідомленнями про вручення рекомендованих відправлень з процесуальними документами, про причини неявки суд не повідомили. Відзив на позов відповідачі у визначений термін не надали. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що він у спірному будинку ніколи не проживав та лише має право власності на його частку, тому надати пояснення з приводу спору не може. Представник третьої особи Відділу з питань реєстрації місця проживання та перебування фізичних осіб Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, у поданих до суду письмових поясненнях на позов третя особа просить розглянути справу у відсутності представника Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації. Згідно норми частини 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Положеннями ч. 1 ст. 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вищевикладеного та думки позивача, яка не заперечувала проти ухвалення заочного рішення, Дніпровським районним судом м. Києва 30 вересня 2021 року постановлена протокольна ухвала про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення учасників судового засідання, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 16.06.2004 року, виданого державним нотаріусом Десятої Київської державної нотаріальної контори, зареєстрованим в реєстрі за № 1н-1271, позивач [PERSON] є власником 36/100 частин жилого будинку [ADDRESS] (а.с. 8). Вказане також підтверджується Витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 100897923 від 20.10.2017 року (а.с. 9). Іншими співвласниками житлового будинку за адресою: [ADDRESS] є треті особи по справі: [PERSON] , якій належить 33/100 частки будинку, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.02.2014 року (а.с. 85), та [PERSON] , якому належить 31/100 будинку, що підтверджується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 14.09.2016 року (а.с. 14, 15). Відповідно довідки ЖРЕО № 406 від 22.05.2015 року № 1663, за адресою [ADDRESS] зареєстровані сторони по справі, зокрема позивач [PERSON] (з 31.03.1979 р.) та відповідачі (з 09.03.2000 року): [PERSON] - брат позивача, [PERSON] - дружина брата та [PERSON] - племінник (а.с. 23). Реєстрація відповідачів у будинку [ADDRESS] також підтверджується Довідками про реєстрацію місця проживання особи від 27.05.2021 року (а.с. 57-59). В обґрунтування вимог позивач зазначає, що відповідачі не являються членами її сім`ї, у будинку не проживають з 2003 року, добровільно зніматися з реєстрації відмовилися, витрат на утримання будинку не несуть, особистих речей в будинку не мають, житлом не цікавляться та не сплачують комунальні платежі, перешкод відповідачам у користуванні будинком не чинилось, реєстрація відповідачів порушує її право на вільне розпорядження належним їй майном. Про обставини не проживання відповідачів з 2003 року у будинку [ADDRESS] свідчить акт від 17.03.2021 року затверджений начальником ЖЕД-406 та видана ЖЕД-406 на підставі акту довідка № 50 від 17.03.2021 року, зі змісту яких убачається, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за адресою: [ADDRESS] не проживають з 2003 року (а.с. 20, 21). Відповідно довідки № 78 від 29.01.2021 року виданої Відділом ЦНАП Бобровицької міської ради, відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] фактично проживають за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Згідно частин 1, 2 ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). За нормою ст. 150 Житлового кодексу України власники будинку (частини будинку), квартири користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно положень ст. 41 Конституції України, ч. 1 ст. 321 ЦК України, право приватної власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. ч. 1, 5 ст. 403 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Частиною 2 ст. 406 ЦК України визначено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Враховуючи положення передбачені ст. ст. 317, 383, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Як зазначає позивач, відповідачі членами її сім`ї не являються та ніяких домовленостей з приводу користування спірним будинком між ними не існує, а реєстрація відповідачів у квартирі порушує її права як співвласника будинку. Пунктом 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що, застосовуючи положення ст. 391 ЦК України, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. В постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16 Верховний Суд України зазначив, що згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду від 29 травня 2019 року у справі № 755/5870/17-ц, з огляду на статтю 156 ЖК Української РСР, статтю 391 ЦК України право членів сім`ї (зокрема колишніх членів сім`ї) власника на користування жилим приміщенням є похідним від права власника і з припиненням для власника права власності на жиле приміщення члени його сім`ї (колишні члени сім`ї - за відсутності між ними договірних відносин, зокрема найму, оренди тощо) втрачають право користування цим приміщенням. 15 травня 2017 року Верховним Судом України за результатами розгляду цивільної справи № 734/387/15-ц винесено постанову в якій суд зробив висновок, що право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Отже, за вищевикладених обставин судом встановлено, що відповідачі не являються членами сім`ї позивача, у спірному будинку не проживають та фактично мешкають за іншою адресою, угода щодо користування спірним жилим приміщенням між сторонами не укладалась, майно відповідачів у будинку позивача не знаходиться, оплату житлово-комунальних послуг відповідачі не здійснюють, тому відсутні правові підстави для користування відповідачами спірним житловим приміщенням, реєстрація останніх порушує права позивача, як співвласника будинку, [PERSON] не може належним чином користуватися та розпоряджатися належною їй часткою будинку [ADDRESS] , а тому позов про визнання [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням підлягає задоволенню, оскільки знайшов своє підтвердження в судовому засіданні. За подачу позову позивачем було сплачено судовий збір на загальну суму 2 724 грн. (а.с. 7, 61). Згідно положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, у порядку розподілу між сторонами судових витрат з відповідачів на користь позивача необхідно стягнути сплачений останньою судовий збір в дохід держави у розмірі по 908 грн. із кожного відповідача.

Outcome: approved