Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

Позивач звернулася до Токмацького районного суду Запорізької області з позовною заявою до [PERSON], за участю третьої особи, що не заявляє самостійних позовних вимог, Товарної біржи «Українська товарна біржа» про визнання договору купівлі-продажу дійсним. В обґрунтування позову зазначено, що між [PERSON] та [PERSON], на Українській товарній біржі укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], який зареєстровано на цій же біржі за №96010 від 13.10.2000 року. В подальшому даний договір зареєстровано в КП «Абрис» за № 8430 від 16.10.2000 року, про що був зроблений реєстраційний напис на договорі. На даний час позивач бажає оформити договір купівлі-продажу цієї квартири, але у неї виникли труднощі в оформленні договору нотаріально. Відповідно до діючого на той час законодавства договір купівлі-продажу квартири мав бути нотаріально посвідчений. Однак, положення Закону України «Про товарну біржу», який діяв на час укладення договору купівлі-продажу не вимагали нотаріального посвідчення договорів, які укладалися та реєструвалися на товарних біржах. У даному випадку позивач та відповідач виконали всі істотні умови договору купівлі-продажу квартири, а саме: відповідач, як продавець, передав у власність позивача квартиру, а позивач, як покупець, прийняла квартиру та сплатила за неї зазначену в договорі суму - 5440 грн. Позивач користується квартирою з жовтня 2000 року. На теперішній час узаконити укладений договір в позасудовому порядку не є можливим. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, надали заяви, в яких просили справу розглянути за їх відсутності, підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з'явилася, надала заяву, в якій просила справу розглянути за її відсутності, визнала позовні вимоги в повному обсязі. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, повідомлявся належним чином про час та місце слухання справи. Оскільки особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з'явились, відповідно до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України в разі визнання позовних вимог відповідачем суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема визнання права. Пунктом 2 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 р. регламентовано, що відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Між [PERSON] та [PERSON], на товарній біржі «Українська» укладений договір купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS], який зареєстровано на цій же біржі за №96010 від 13.10.2000 року. Даний договір зареєстровано в КП «Абрис» за № 8430 від 16.10.2000 року, про що був зроблений реєстраційний напис на договорі. Позивач вважала, що укладений договір є законним, оскільки згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956-XII угоди, зареєстровані на біржі, нотаріальному посвідченню не підлягають. Проте в квітні місяці 2015 році при вирішенні питання про переоформлення квартири вона дізналася, що укладена 13.10.2000 року біржова угода потребує обов'язкового нотаріального посвідчення. Згідно відповіді Токмацької державної нотаріальної контори №279/01-16 від 06.04.2015 року позивачу роз'яснено, що договір купівлі-продажу квартири від 13.10.2000 року за №9601 нотаріально не посвідчений в супереч вимогам діючого станом на 2000 рік законодавства та рекомендовано звернутися до суду для визнання договору дійсним. Так, відповідно до діючого на той час законодавства договір купівлі-продажу квартири мав бути нотаріально посвідчений. Однак, положення Закону України «Про товарну біржу», який діяв на час укладення договору купівлі-продажу не вимагали нотаріального посвідчення договорів, які укладалися та реєструвалися на товарних біржах. Право власності було зареєстровано за позивачем у відповідності до чинних на той момент Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходиться у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженого наказом № 56 Державний комітет України по житлово-комунальному господарству від 13.12.1995 року, які передбачали в якості правовстановлюючого документу зареєстровані на біржі правочини. Описані правовідносини є цивільно-правовими, тому, враховуючи час їх виникнення, слід застосувати Цивільний Кодекс Української РСР в редакції 1963 року, ст. 128 якого вказує на те, що право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно(товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 224 ЦК Української РСР в редакції 1963 року). В даному випадку сторони виконали істотні умови договору купівлі - продажу квартири, а саме: продавець [PERSON] передала у власність покупцю [PERSON] квартиру [ADDRESS], покупець - прийняла квартиру та сплатила за неї зазначену в договорі суму. Факт сплати вартості квартири [ADDRESS] підтверджується записом про це у договорі купівлі-продажу, зокрема що позивачем сплачено 5440 грн. до підписання договору. Після оформлення предмет угоди фактично перейшов в користування [PERSON], однак, сторонами був порушений обов'язок нотаріального посвідчення вказаного договору, що передбачено ст. 227 ЦК України в редакції 1963 р., і відповідач ухилилася від нотаріального посвідчення угоди. Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР в редакції 1963 р. договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК України в редакції 1963 р., якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга ухиляється від її нотаріального оформлення, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати останню дійсною. В цьому разі нотаріальне оформлення угоди у подальшому не вимагається. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами згідно з постановою Пленуму Верховного Суду від 25.05.98 року № 15), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження (наприклад, статтями 105, 114 ЦК). Щоб не допустити неправильного визнання дійсними угод на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК, суд повинен перевірити, чи підлягала виконана угода нотаріальному посвідченню, чому вона не була нотаріально посвідчена і чи не містить вона протизаконних умов. Судом встановлено, що між продавцем та покупцем було досягнуто згоди з усіх істотних умов, що підтверджується змістом біржової угоди, в якій зазначено предмет продажу, його характеристика, порядок передачі предмета продажу у власність покупця, визначена ціна продажу. Будь-яких суперечок між сторонами угоди судом не встановлено, протизаконних умов угода не містить та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, однак порушена форма угоди, оскільки при її укладенні не була дотримана нотаріальна форма договору. За таких обставин суд доходить висновку про те, що позивачем повністю виконано умови укладеного договору, а інша сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди і захист майнових прав позивача можливий лише шляхом визнання договору дійсним. На підставі викладеного та

Outcome: approved