Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-04 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме, квартирою [ADDRESS]. Обґрунтовуючи свої вимоги, посилається на те, що в 2005 році було розірвано шлюб між позивачем та відповідачем, та з 2006 року останній у зазначеній квартирі не проживає та до неї не з'являється. В судове засідання позивач не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, не заперечує проти винесення заочного рішення суду. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи судом повідомлявся належним чином, причини неявки суду не повідомляв. Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим розглянути спір за відсутності відповідача відповідно до ст.ст. 224-227 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення, про що не заперечувала позивач. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві власності позивачу, що підтверджується ордером № 1714 на право зайняття службового жилого приміщення від 22.10.1997 року (а.с. 7). В спірній квартирі зареєстровані, зокрема, сторони по справі, син сторін - [PERSON], донька - [PERSON], невістка - [PERSON] та онуки - [PERSON] і [PERSON] (а.с. 8). Відповідач є колишнім чоловіком позивача [PERSON] 07 грудня 2005 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано у відповідності до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві (а.с. 12). Фактично з 2006 року та по день подачі позову, останній в зазначеній квартирі не проживає та не з'являється до неї, що підтверджується актами від 24.11.2015 року, 05.01.2016 року та від 23.03.2016 року, які були складені комісією у складі мешканців будинку, які проживають за адресою: [ADDRESS], а саме - [PERSON], [PERSON] та в присутності майстра [PERSON] ( а.с. 9-11). Відповідач у спірній квартирі не проживає, квартирою не цікавиться, не несе витрати по її утриманню. Зокрема, доказів зворотного суду не надано. Відповідно до п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року з наступними змінами, у справах про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки, у разі їх поважності, суд може продовжити пропущений строк. Відповідач не звертався до суду з вимогою про продовження строку на відсутність у спірній квартирі. Вищевикладені обставини свідчать про те, що відповідач не проживав у квартирі за місцем реєстрації без поважних причин понад рік. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що спірна квартира є власністю позивача. Суду не надані докази, які б свідчили про те, що відповідач не проживає у спірній квартирі понад рік з поважних причин. Він виїхав із спірної квартири добровільно, ніяких перешкод у користуванні спірним житлом з боку позивача та інших осіб відповідачу не чинилося. Статтею 405 ЦК України, встановлено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач, не проживаючи в спірній квартирі, але, залишаючись зареєстрованим в ній, перешкоджає позивачу у користуванні власністю, оскільки, в неї виникають ускладнення з розпорядженням майном. Приймаючи до уваги викладене, суд визнає вимоги позову обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється за заявою особи, запиту органу реєстрації, остаточного рішення суду, свідоцтва про смерть. Таким чином, виходячи зі змісту зазначеного закону, прийняте рішення суду відповідно є підставою для зняття цієї особи з реєстрації, тому додатково зобов'язувати реєстраційні органи вчиняти ці дії не має потреби. Крім того, відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Враховуючи те, що відповідно до ст. 7 «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду по справам даної категорії є безпосередньою підставою для зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, реєстраційний орган не вправі відмовити в знятті з реєстрації такої особи з посиланням на те, що суд не зобов'язав його вчинити цю дію. Задовольняючи позов у повному обсязі, суд, відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved