Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, яким просила: визнати мережеву сонячну станцію об'єктом спільної сумісної власності; визнати за нею право власності на 1/2 частку мережевої сонячної станції; стягнути з відповідача на її користь грошову компенсацію вартості частки мережевої сонячної станції в розмірі 256306,05 грн. Позивач посилається на те, що під час перебування у шлюбі за спільні кошти нею та відповідачем придбана мережева сонячна станція вартістю 19035,04 доларів США, що станом на 03.11.2017 року еквівалентно 512613,00 грн. Вказана станція є спільною сумісною власністю подружжя, а тому позивачу належить 1/2 частка у цьому майні, грошова компенсація вартості цієї частки складає 256306,50 грн. Позивач та його представник підтримали вимоги Представник відповідача заперечувала проти позову. З'ясувавши обставини та дослідивши надані докази, суд приходить до висновку, що встановлені наступні факти та відповідні правовідносини. Сторони перебувають у шлюбі з 19 липня 2016 року по теперішній час, свідченням чого є свідоцтво про шлюб серії І-ФП №150704 (а.с. 6). Під час перебування у шлюбі сторони придбали мережеву сонячну станцію вартістю 19035,04 доларів США, що станом на 03.11.2017 року еквівалентно 512613,00 грн. (а.с. 15, 16). 12 вересня 2016 року між публічним акціонерним товариством «Миколаївобленерго» («Покупець») та [PERSON] («Продавець») укладено договір №СГ/18 про купівлю-продаж електричної енергії, виробленої з енергії сонячного випромінювання генеруючи ми установками приватного домогосподарства споживача (договір про користування електричною енергією №0144047 від 01.09.2016), за умовами якого Продавець продає Покупцю електричну енергію, вироблену з енергії сонячного випромінювання об'єктом електроенергетики (генеруючою установкою) приватного господарства, а саме: сонячний фотоелектричний модуль - ABISOLAR CL-P60250-D, мережевий сонячний інвертор - ABB Solar TRIO-27.6-TL-OUTD-S2X-400, розташована за адресою: [ADDRESS], що належить йому на праві власності, а Покупець оплачує Продавцю вартість купленої електричної енергії, яка безпосередньо відпущена в електричну мережу Покупця, за «зеленим» тарифом, встановленим НКРЕКП, в обсязі, що перевищує місячне споживання електроенергії приватним господарством, на умовах, передбачених цим договором (а.с. 7-9, 10, 11, 12). Статтею 60 Сімейного кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За ч. 2 цієї статті, при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Згідно із ч. 1 та ч. 2 ст. 71 Сімейного кодексу України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Приписами ч. 4 ст. 71 Сімейного кодексу України передбачено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Частиною 5 цієї статті встановлено, що присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Положеннями ч. 2 ст. 372 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У відповідності з ч. 3 ст. 372 Цивільного кодексу України, у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно роз'яснень, що містяться в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Пунктом 24 цієї Постанови роз'яснено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. За п. 25 вказаної Постанови, вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст. 11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Верховний Суд України в постанові від 11 березня 2015 року в справі №6-211цс14 дійшов до висновку, що під час вирішення спору щодо поділу майна частка кожного з подружжя в спільному майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін у придбане майно, у тому числі за рахунок майна, набутого одним із подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання майна вкладено, крім спільних коштів, кошти, що належали одній зі сторін, то частка в цьому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Правовою позицією Верховного Суду України, висловленої в постанові від 01 липня 2015 року в справі №6-612цс15, передбачено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Аналогічна правова позиція міститься в постанові від 16 грудня 2015 року в справі №6-2641цс15. Оскільки мережева сонячна станція була придбана сторонами під час перебування у шлюбі, за спільні кошти, то вказана станція є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача щодо придбання частини станції, а саме мережевого сонячного інвертора - ABB Solar TRIO-27.6-TL-OUTD-S2X-400 поза шлюбу. Дійсно згідно квитанції від 15.07.2016 року вказаний інвертор був придбаний [PERSON], тобто за три дні до офіційного укладення шлюбу. Однак позивач у судовому засідання зазначила, що до цього вона з відповідачем мешкала більше року однією сім'єю, даний факт представником відповідача не заперечувався та не спростовувався. Також суд вважає, що придбання, після укладення шлюбу, 29.07.2016 року відповідачем сонячного фотоелектричного модулю, який є частиною комплекту сонячної станції, дає підстави вважати, що купівля усієї станціє відбулась у шлюбі. Верховний Суд України в постанові від 18 січня 2017 року в справі №6-2565цс16 дійшов до висновку, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч. ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов'язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Оцінюючи всі зібрані по справі докази, враховуючи те, що мережева сонячна станція є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тому вимога про визнання об'єкту спільним майном подружжя та визнання права власності на частку у майні, підлягає задоволенню. З огляду на те, що станція є неподільною річчю, зважаючи на незгоду відповідача з вимогами щодо грошової компенсації, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення компенсації вартості частки спільного майна, задоволенню не підлягає. Згідно із ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1280 грн (сума судового збору на момент подання позову за дві вимоги немайнового характеру 640*2). На підставі ст. ст. 60, 70-71 Сімейного кодексу України, ст. ст. 365, 372 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial