Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, у якому просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на будинок № 17, розташованого по вул.Сулейманова в с. Березівка Чернівецького району Вінницької області. В обґрунтування позову вказала, що у вказаному будинку проживає з 2005 року, який належав її матері [PERSON], яка померла 02.12.2005. Після її смерті спадкоємцем за заповітом залишились позивач та її брат [PERSON]А,, який спадщину оформити не встиг, оскільки помер, а тому після його смерті спадщину прийняла його дочка [PERSON] [PERSON] спадщину прийняла, однак право власності на будинок не оформила та з її слів не має наміру оформляти. Крім того, [PERSON] передала позивачу усі документи, які підтверджують право власності [PERSON] на вказаний будинок. З 2005 року позивач відкрито, безперервно володіє спірним будинком, підтримує його в належному стані, здійснює ремонтні роботи та під час відпусток проживає в ньому разом зі своєю сімєю, постійно сплачує земельний податок. Позивач та її представник в судове засідання не зявилися. Представник позивача подав до суду заяву, в якій вказав, що позовні вимоги підтримує, посилаючись на обставини, викладені в позові та просить справу розглядати за його відсутності. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Не зважаючи на те, що відповідач про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином шляхом публікації оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, у судове засідання не зявилася, письмового відзиву на позов до суду не надходило. З огляду на викладене, суд, в порядку статті 280 ЦПК України, враховуючи відсутність відповідних заперечень представника позивача, ухвалив слухати справу за відсутності відповідача, що не зявилася, у порядку заочного розгляду справи спрощеного позовного провадження. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги є необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 02 грудня 2015 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії 1-ЖД №034279. Померлій на праві приватної власності належав житловий будинок з надвірними будівлями №17 по вул. Сулеймана в с. Березівка Чернівецького району Вінницької області, що стверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 29.08.2006 серії САА №669743. Як слідує із посилань позивача, вказаний будинок успадкували [PERSON] та її брат [PERSON], який не встигнувши оформити спадщину помер, а тому спадщину після його смерті прийняла його дочка [PERSON] При цьому, [PERSON] спадщину прийняла, та право власності на будинок не оформляла, передавши оригінали усіх правовстановлюючих документів на майно позивачеві. А тому, з 2005 року позивач відкрито володіє житловим будинком №17 по вул. Сулеймана в с. Березівка Чернівецького району Вінницької області, сплачує усі податки за користування присадибною ділянкою та під час відпустки разом із дітьми приїздить до вказаного будинку. Відповідно до ч. 1\~ст. 344 ЦК України\~особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. У п.п. 9, 10 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя\~статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга\~статті 344 ЦК України). У інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-150/0/4-13 від 28.01.2013 головам апеляційний судів, міста Києва та Севастополя, Апеляційного суду Автономної Республіки Крим розяснено, що при вирішенні спорів, повязаних з правом власності в силу набувальної давності, судам слід враховувати наступне: - право власності на нерухоме майно можна набувати за набувальною давністю лише після 1 січня 2011 року; -задоволення судом вимог про визнання за володільцем права власності на нерухоме майно на підставі\~статті 334 ЦК\~України можливе лише за наявності необхідних умов: добросовісності заволодіння, відкритості, безперервності, безтитульності володіння; - за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено; - відлік строку набувальної давності починається з моменту заволодіння нерухомим майном; у випадку коли володілець заволодів майном на підставі певного договору з його власником, строк набувальної власності обчислюється з моменту спливу строку позовної давності; - у разі втрати майна володільцем не зі своєї волі (усунення володільця від володіння нерухомим майном), неповернення майна у володіння та незвернення з позовом про витребування такого майна протягом року строк набувальної давності переривається; у разі повернення нерухомого майна у володіння чи предявлення позову про його витребування строк набувальної давності не переривається, а період, протягом якого володілець не з власної волі був позбавлений володіння, зараховується до строку набувальної давності. У постанові від 6 червня 2018 року № 61-8051св18 Верховний Суд висловив правову позицію про те, що добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. З огляду на викладене, позивачем не було надано суду будь-яких доказів на підтвердження того, що відповідач як власник майна спадкоємець померлого [PERSON] відмовилася від нього. Крім того, власник будинку помер, а його дочка, яка є відповідачем, має право у будь-який час звернутися до нотаріаотної контори із заявою про прийняття спадщини, а у разі відмови, то до суду із заявами про визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, позивач не є добросовісним набувачем в розумінні\~ст. 344 ЦК України, так як їй достеменно було відомо про особу-власника будинку, а тому відсутні правові підстави для визнання права власності за позивачем на спірне майно за набувальною давністю. Відповідно до\~статті 6 Європейської конвенції з прав людини\~та основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. За змістом статей\~12,\~13,\~81 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи в межах заявлених фізичними або юридичними особами вимог і на підставі наданих ними доказів. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із\~статтею 89 ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні (стаття 263 ЦПК України). За таких обставин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог позивача, оскільки вони є необґрунтованими та не підтверджуються належними доказами.

Outcome: dismissed