Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом у якому за уточненими позовними вимогами просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування квартирою [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що вона являється власником квартири [ADDRESS]. Вона, як власник квартири, у 2011 році надала згоду на проживання у ній подружжя, а саме її сина [PERSON] та відповідача [PERSON], яка на той час мала прізвище [PERSON], які тоді перебували у зареєстрованому шлюбі. У лютому 2011 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували своє місце проживання у [ADDRESS]. 04 грудня 2017 року відповідач зібрала всі свої особисті речі та покинула квартиру і з того часу більше житлом не користується. Жодних дій, пов'язаних із зняттям з реєстраційного обліку, відповідачем не вчиняється, а зв'язок із нею відсутній. Також позивач вказує, що реєстрація відповідача у квартирі суттєво порушує її права та інтереси, як власника квартири, оскільки вона змушена сплачувати надміру збільшений розмір комунальних послуг, що нараховуються відповідно до кількості зареєстрованих осіб у квартирі, вона позбавлена можливості оформити субсидію. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 04.10.2018 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження та призначено у справі підготовче судове засідання (а.с. 20-21). 30 листопада 2018 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про виклик в судове засідання свідків (а.с. 28-29). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30.11.2018 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 30-31). 28 січня 2019 року Дніпровським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про витребування доказів (а.с. 53-54). В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] позов та викладені у ньому обставини підтримали. Позивач додатково пояснила, що відповідач є її колишня невістка, яка з ними не живе з 04 грудня 2017 року. Виселилася [PERSON] з квартири добровільно. В січні 2018 року відповідач обіцяла знятися з реєстрації з квартири, проте по даний час цього не зробила. З моменту виселення відповідач ніколи до них не приходила, на телефонні дзвінки не відповідає, зв'язку з нею не має. Де мешкає [PERSON] їм не відомо. Після оголошення судом перерви позивач в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Позивачем та її представником [PERSON] до суду подано заяву у якій просять провести розгляд справи у їх відсутності, зазначили, що не заперечують проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомлена про день, час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не подала. Положеннями ч. 1 ст. 280 ЦПК України визначено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вищевикладеного Дніпровським районним судом м. Києва 29 березня 2019 року постановлена ухвала про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, вислухавши пояснення позивача, її представника, свідків, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Позивач являється власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 07.02.1997 року, виданого державним нотаріусом Сьомої Київської державної нотаріальної контори Конончук Т.В., зареєстрованого в реєстрі за № 2у-564 (а.с. 7). За повідомленням позивача, відповідач у вищевказаній квартирі не проживає з 04.12.2017 року. Про обставини не проживання відповідача у квартирі [ADDRESS] свідчать акти від 07.04.2018 року, від 08.06.2018 року та від 08.08.2018 року, затверджені начальником ЖЕД-410 (а.с. 9, 10, 11). Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] засвідчив, що він є сином позивача, в минулому був чоловіком відповідача, з якою шлюб розірваний. [PERSON] добровільно виселилася з квартири [ADDRESS] на початку грудня 2017 року, забравши всі речі, після чого жодного разу у квартирі не з'являлася. Ніяких угод з відповідачем з приводу користування квартирою не укладалось. Фактична адреса мешкання відповідача не відома, зв'язку з нею не має. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що вона є сусідка позивача, їхні квартири в будинку [ADDRESS] знаходяться на одній площадці. [PERSON] вона бачила весь час коли та жила у квартирі № 144. З кінця 2017 року відповідача не стало, з того часу [PERSON] вона жодного разу не бачила, у квартирі позивача відповідач не проживає, вселитись остання ніколи не намагалась. Відповідно ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З пояснень позивача та свідків, відповідач являється колишньою невісткою позивача. Шлюб між [PERSON] та [PERSON], який був зареєстрований 10.09.2010 року, розірваний рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22.06.2018 року (а.с. 12-14). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Відповідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Згідно ст. 150 Житлового кодексу України власники квартири користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей, мають право на розпорядження квартирою, що знаходиться в приватній власності. Як убачається із довідки Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації від 04.02.2019 року, за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] та [PERSON] (а.с. 56). Отже, за вищевикладених обставин судом встановлено, що відповідач більше року без поважних причин постійно не проживає у спірній квартирі, будь які домовленості між сторонами з приводу користування житловим приміщенням відсутні, реєстрація відповідача призводить до того, що позивач несе додаткові витрати по оплаті житлово-комунальних послуг, у зв'язку з чим позивачу, яка є власником квартири [ADDRESS], відповідач чинить перешкоди у користуванні житловим приміщенням, позивач не може належним чином користуватися та розпоряджатися вказаною квартирою, а тому заявлені вимоги про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування зазначеною квартирою підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений останньою судовий збір в дохід держави у розмірі 704 грн. 80 коп. (а.с. 1).

Outcome: approved