Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-29 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька. [PERSON] посилалася на те, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] 02.06.2008 року шлюб між ними було розірвано. Від подружнього життя у сторін є одна малолітня дитина: [PERSON], [INFO]. Зазначила, що після розірвання шлюбу малолітній [PERSON] проживає разом із нею та перебуває на її утриманні. Вона піклується про здоров'я сина, його фізичний та духовний розвиток. Відповідач протягом тривалого періоду часу участі у вихованні дитини не приймає, не піклується про нього та не цікавиться станом його здоров'я. Також позивач вказувала на те, що дитина часто хворіє та потребує санаторно-курортного лікування та оздоровлення, оскільки перебуває на диспансерному обліку в МДП у лор-лікаря з діагнозом аденоїди ІІ степеню. У зв'язку з цим вона має намір оздоровити дитину та виїхати для літнього відпочинку за кордон. Відповідач після розлучення сина не відвідує та, зловживаючи своїми правами, не знаходить часу та бажання для надання згоди на тимчасовий виїзд у її супроводі малолітнього за кордон для медичного оздоровлення та відпочинку за межами України, чим перешкоджає забезпеченню реалізації охоронюваних законом прав та інтересів [PERSON] Просила позов задовольнити, надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон малолітнього [PERSON], [INFO] у супроводі матері [PERSON], [INFO] за межі України до Італії, Франції, Німеччини, Греції , Іспанії, Болгарії, Чорногорії, Туреччини, Єгипту для оздоровлення в період з 01.06.2016 року по 31.12.2016 року без згоди та супроводу його батька [PERSON], [INFO]. Представник позивача у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, в якій позов підтримала, просила задовольнити. Представник третьої особи у судове засідання також не з'явився, надав суду заяву, в якій не заперечував проти задоволення позовних вимог. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. У відповідності до ст.224 ЦПК України, в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Представник третьої особи також у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву, в якій просив розглянути справу у його відсутності та врахувати інтереси дитини. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, 02.06.2008 року шлюб між ними було розірвано (а.с.7). Від шлюбу у них є одна малолітня дитина - [PERSON], [INFO], про що свідчить копія свідоцтва про народження дитини (а.с.8). Малолітній [PERSON], [INFO] проживає разом із матір'ю, зазначену обставину відповідач не заперечував, а тому суд на підставі ст.60 ЦПК України визнає її такою, що не підлягає доказуванню . Відповідач [PERSON] записаний як батько в свідоцтві про народження дитини, запис про батьківство не оспорював. Статтею 2 Конвенції Організація Об'єднаних Націй про права дитини від 20.11.1989 року, яка була підписана Україною 21 лютого 1990 р, та ратифікована Постановою Верховної Гади Української РСР від 27 лютого 1991 року № 7К9-Х1І «Про ратифікацію Конвенції про права дитини» передбачено, що держави-учасниці поважають і забезпечують всі права, передбачені цією Конвенцією, за кожною дитиною, яка перебуває в межах їх юрисдикції, без будь-якої дискримінації, вживають всіх необхідних заходів для забезпечення захисту дитини від усіх форм дискримінації або покарання на підставі статусу, діяльності, висловлюваних поглядів чи переконань дитини. У статті 3 Конвенції Організація Об'єднаних Націй визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від тою, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини, а держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя. Положеннями ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що батько або (і) інші особи, що виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здатностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципу № 4 Декларації прав дитини - дитині мають належати права: на здорове зростання і розвиток, на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. Аналогічні положення закріплені частиною першою ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», згідно якої батьки мають право та зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний, моральний розвиток. Згідно ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадяни України»від 21 січня 1994 року № 3857-ХІІ, постановою КМУ від 27 січня 1995 року № 57 «Про затвердження Правил перетинання державного кордону громадянами України», Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231. Відповідно до ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України», оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається органами внутрішніх справ за місцем проживання дитини. Проїзний документ на дитину оформляється терміном на три роки або до досягнення нею 18-річного віку. Згідно ч.2 п.2-2 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №932 від 27.01.1995 року, виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється у разі пред'явлення оригіналу або нотаріально посвідченої копії рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Правилами оформлення і видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон і проїзного документа дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою КМУ від 31 березня 1995 року № 231 (із змінами) визначено зокрема, що виїзд неповнолітніх громадян України за межі території України здійснюється за одним із таких документів: паспорт громадянина України для виїзду за кордон, виданий дітям громадянам України згідно з цими правилами; проїзний документ дитини, виданий відповідно до Правил; паспорт громадянина України для виїзду за кордон одного з батьків, у який, відповідно до Правил, записано дитину, яка прямує у його супроводі через державний кордон. Статтею 18 цих Правил передбачено, що оформлення паспорта/ проїзного документа здійснюється на підставі заяви батьків (законних представників батьків чи дітей), а у разі, коли батьки не перебувають у шлюбі між собою, - того з них, з ким проживає дитина, справжність підпису яких засвідчено нотаріально. За наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. З огляду на викладене, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. На даний час позивачка [PERSON] має намір виїхати разом із малолітнім сином з метою його оздоровлення за кордон, однак без нотаріально посвідченої згоди на це батька дитини, зробити цього не може, як і не може оформити необхідні документи. Згідно ст.9 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікованої Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. На підставі наведеного та враховуючи, що виїзд дитини за межі України відповідає її інтересам, а також приймаючи до уваги неможливість отримання необхідної для цього згоди батька, суд вважає за необхідне задовольнити позов та надати позивачу дозвіл на виїзд за кордон без письмової згоди відповідача їх малолітнього сина [PERSON], [INFO].

Outcome: approved