Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-05 00:00:00

Позивачі 25.02.2020 року звернулись до Октябрського районного суду з позовом до відповідача про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування даного позову зазначали, що позивачам на праві спільної приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Згідно договору найму житлового приміщення №8 від 17.04.2012 року без оплати орендної плати на строк 5 років в даній квартирі був зареєстрований відповідач [PERSON] . З весни 2013 року відповідач у даній квартирі не проживає. Оскільки відповідач з реєстрації у даній квартирі не знявся та не проживає за даною адресою понад 1 рік, позивачі звернулись до суду про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням Ухвалою від 02.03.2020 року у справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримала у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши довіреність на представництво його інтересів в суді [PERSON] Відповідач [PERSON] , який про час та дату судового засідання повідомлений належним чином за останнім відомим місцем проживання та шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходили. Треті особи Управління реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб Департаменту з питань реєстрації виконавчого комітету Полтавської міської ради та Комунальне підприємство «Житлово-експлуатаційна організація №2» клопотань та заяв суду не надавали. Ураховуючи викладене та те, що позивачі не заперечували проти ухвалення заочного рішення, суд ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі ст. ст. 280-281 ЦПК України. Суд, дослідивши докази в їх сукупності, прийшов до такого висновку. За статтями 3 та 4 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи та закон, який встановлює нові обов`язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам судового процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Так, відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень та несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Частина 1 ст. 13 ЦПК України вказує, що суд розглядає справи не інакше як за зверненнями особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 14 січня 2009 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства м. Полтава згідно з розпорядженням (наказом) № 1788 від 14 січня 2009 року, зареєстрованого 09.12.2009 року Приватним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» номер запису №16764 в книзі №123 позивачу [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] належить по 1/3 частини квартири [ADDRESS] (а.с.11, 12). Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 15 січня 2020 року, виданого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу, серія та номер №16 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, індексний номер: 50654902, дата реєстрації: 15.01.2020, 1/3 частина квартири [ADDRESS] позивач [PERSON] успадкувала за [PERSON] розою [PERSON] (а.с.13). Позивачу [PERSON] належить 1/3 частина вище вказаної квартири, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 14 січня 2009 року, виданого Управлінням житлово-комунального господарства м. Полтава згідно з розпорядженням (наказом) № 1788 від 14 січня 2009 року, зареєстрованого 09.12.2009 року Приватним підприємством Полтавське бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» номер запису: 16764 в книзі: 123(а.с.11,12). 17 квітня 2012 року між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] , зі згоди інших співвласників квартири: позивача [PERSON] та [PERSON] , померлої [INFO] , був укладений договір №8 найму житлового приміщення - кімнати житловою площею 15,8 кв.м в квартирі [ADDRESS] , без оплати орендної плати, на строк 5 років, що був зареєстрований в КП «ЖЕО №2» ПМР, на підставі якого у квартирі позивачів було зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] як квартиранта, тобто наймача, що підтверджується довідкою №328 від 21.01.2020 року, виданою КП «ЖЕО №2» ПМР (а.с.16, 37). Згідно умов договору житлового найму від 17.04.2012 року відповідач вселився до належної позивачам квартири на правах наймача частини житлового приміщення і проживав у ній з 17.04.2012 року до весни 2013 року, що підтверджено сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підписи яких засвідчено 24.01.2020 року начальником КП «ЖЕО №2» Ландарем О.М.(а.с.17). Вирішуючи пред`явлені позовні вимоги суд враховує роз`яснення, викладені у п. 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України в розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07 лютого 2014 року, за якими члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлене домовленістю між ним і власником житла або законом. Також, відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Так, глава 23 Цивільного кодексу України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено в ст. 13 ч. 3 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Пленум Верховного Суду України у постанові «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 року № 2 підкреслив, що правильний і своєчасний розгляд житлових спорів є гарантією реального здійснення конституційного права особи на житло, захисту прав і охоронюваних законом інтересів державних органів, підприємств, установ, організацій у здійсненні покладених на них завдань щодо управління житловим фондом, його експлуатації і збереження. Досконалий розгляд житлових спорів є запорукою своєчасного, реального здійснення конституційного права громадян на житло і зміцнення законності у житлових правовідносинах. Суд вважає, що позивачем надано достатньо належних та допустимих доказів на підтвердження факту, що відповідач не проживає у спірній квартирі. З вище викладених правових норм вбачається, що для ухвалення рішення про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, має бути належним чином доведено факт непроживання особи у приміщенні без поважних причин понад один рік. В той же час, в даному випадку, такі обставини належним чином доведені.

Outcome: approved