Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАРМА-КИТ» (далі ТОВ «ФАРМА-КИТ»), в якому просила поновити її на роботі на посаду маркувальника ТОВ «ФАРМА-КИТ» та визнати незаконним наказ ТОВ «ФАРМА-КИТ» від 31 липня 2017 року про її звільнення з посади маркувальника ТОВ «ФАРМА-КИТ»; стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу (за 28 календарних днів) у розмірі 2937,76 грн. та до дня ухвалення рішення із розрахунку середньоденної заробітної плати у розмірі 104,92 грн. В обґрунтування позову зазначила, що 16 липня 2016 року вона була прийнята на роботу до ТОВ «ФАРМА-КИТ» на посаду маркувальника, де безпосереднім місцем роботи позивача була Аптека низьких цін №23, що знаходиться за адресою: м.Дніпро, пр. Дмитра Яворницького, буд.10/25. На момент прийняття на роботу, позивач мала інвалідність, яка була спричинена бронхіальною астмою. Позивач вказує, що 27 липня 2017 року вона написала заяву про звільнення її з посади маркувальника за угодою сторін з 31 липня 2017 року. Проте дана заява була написана нею без дійсного волевиявлення, адже на неї здійснювався психологічний тиск протягом останнього місяця роботи та позивач перебувала у стані сильного психологічного стресу. 30 липня 2017 року позивач відправила на адресу відповідача лист, в якому просила вважати її заяву від 27 липня 2017 року анульованою та не звільняти її із займаної посади. Позивач зазначає, що цього ж дня її здоровя погіршилося у звязку з чим вона потрапила до ДЗ «Спеціалізована багатопрофільна лікарня №1 МОЗ України», про що одразу повідомила завідувача аптеки. 04 серпня 2017 року позивач отримала лист від відповідача, в якому було зазначено, що 31 липня 2017 року її було звільнено та запропоновано зявитися для отримання трудової книжки. Позивач вказує, що не розуміючи підстави свого звільнення та реального місця знаходження своєї трудової книжки, наявності або відсутності у завідувача аптеки повноважень видавати співробітникам такі документи, вона не отримала свою трудову книжку. Позивач зауважує, що на момент подання заяви про звільнення за угодою сторін та видачі відповідачем наказу про звільнення її з посади маркувальника, у неї не було волевиявлення на звільнення за угодою сторін, вона перебувала у стані стресу через психологічний тиск з боку відповідача. Крім того, позивач зазначає, що відповідачем не було проведено остаточний розрахунок з нею у день звільнення та на вимогу позивача не надано довідку про її середньоденну та середньомісячну заробітну плату. Оскільки посадовий оклад позивача за останні два місяці роботи становив 3200 грн., позивач вказує, що її середньоденна заробітна плата становить 104,92 грн. (Сзп = 3200 грн. х 2 / 61 календарний день (у червні та липні) = 104,92 грн.). Позивачем також зазначено, що на день подання позовної заяви до суду, вимушений прогул становить 28 днів, а тому середній заробіток за час її вимушено прогулу складає: 28 х 104,92 = 2937,76 грн. Враховуючи викладене, позивач вважає, що її законні права були порушені керівництвом ТОВ «ФАРМА-КИТ» у звязку з чим вона вимушена звернутись з даним позовом до суду. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2017 року у даній справі відкрито провадження. Рішенням Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року у задоволенні позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАРМА-КИТ» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу відмовлено повністю. 19 лютого 2018 року позивачем подано до суду заяву про перегляд рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року за нововиявленими обставинами. Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 квітня 2018 року заяву [PERSON] про перегляд рішення суду за нововиявленими обставинами задоволено, скасовано рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 06 лютого 2018 року у справі № 204/5317/17 за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ФАРМА-КИТ» про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, справу призначено до розгляду. В судовому засіданні позивач та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача\~[PERSON]\~заперечувала проти\~позовних вимог\~та просила\~у їх\~задоволенні відмовити.\~В обґрунтування\~заперечень вказала,\~що дійсно\~27\~липня 2017\~року позивач\~звернулась до\~відповідача із\~заявою про\~звільнення за\~угодою сторін\~з 31\~липня 2017\~року.\~Дану заяву\~було погоджено\~відповідачем та\~позивача було\~звільнено 31\~липня 2017\~року за\~угодою сторін\~відповідно до\~п.1\~ст.36\~КЗпП України.\~Позивача було\~ознайомлено під\~підпис з\~даним наказом\~про звільнення,\~яким вона\~також підтвердила,\~що нею\~було отримано\~трудову книжку\~та проведено\~повний розрахунок.\~Представник відповідача\~[PERSON]\~зазначила,\~що жодних\~заяв про\~анулювання домовленості\~про звільнення\~відповідач не\~отримував,\~тому трудовий\~договір було\~припинено в\~узгоджений сторонами\~строк.\~Крім того,\~представник відповідача\~[PERSON]\~вказала,\~що позивач\~за місцем\~роботи не\~надавала і\~жодним чином\~не повідомляла\~відповідача про\~те,\~що знаходиться\~на стаціонарі\~в лікарні.\~Що стосується\~тверджень позивача\~щодо здійснення\~на неї\~психологічного тиску,\~представник відповідача\~[PERSON]\~звернула увагу\~на те,\~що позивачем\~не зазначено\~ким саме\~нібито здійснювався\~психологічний тиск\~та відсутні\~будь-які\~докази того,\~що такий\~тиск чинився\~з боку\~відповідача.\~Враховуючи викладене,\~представник відповідача\~[PERSON]\~стверджує,\~що звільнення\~позивача було\~проведено суворо\~із дотриманням\~законодавства і\~жодних її\~прав відповідачем\~порушено не\~було,\~а тому\~позов є\~необґрунтованим та\~задоволенню не\~підлягає. На підставі досліджених доказів судом встановлені наступні фактичні обставини.\~ \~ \~ \~ Позивач працювала на посаді маркувальника в ТОВ «ФАРМА-КИТ». 27 липня 2017 року позивач подала на імя директора ТОВ «ФАРМА-КИТ» заяву, в якій вона просила звільнити її 31 липня 2017 року з посади маркувальника за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП. Дана заява позивача погоджена завідуючою аптеки №23 [PERSON] та директором ТОВ «ФАРМА-КИТ» [PERSON] (а.с.54,64). Наказом директора ТОВ «ФАРМА-КИТ» №31/07-/к від 31 липня 2017 року позивача звільнено із займаної посади маркувальника за угодою сторін, згідно п.1 ст. 36 КЗпП України. Згідно розписки позивача, вбачається, що вона з даним наказом ознайомлена, отримала належно оформлену трудову книжку та повний розрахунок (а.с.53). Вирішуючи предявлені позовні вимоги судом враховується наступне. Трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін (стаття 21 КЗпП України). Підстави припинення трудового договору встановлено статтею 36 КЗпП України, підстави розірвання трудового договору з ініціативи працівника - статтями 38 і 39 цього Кодексу, підстави розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу - статтями 40, 41, 43, 431 і підстави розірвання трудового договору з керівником на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) - статтею 45 цього Кодексу . Однією з підстав припинення трудового договору, зокрема, є угода сторін (пункт 1 статті 36 КЗпП України). Пунктом 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року розяснено, що судам необхідно мати на увазі, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП (за згодою сторін) договір припиняється в строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Отже, на відміну від звільнення за власним бажанням, при припиненні трудового договору за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України), позивач не може без згоди про те відповідача в односторонньому порядку відкликати свою заяву про звільнення з таких підстав. Позивач посилається на те, що 30 липня 2017 року нею на адресу відповідача було спрямовано заяву від 30 липня 2017 року, якою вона просила вважати її заяву від 27 липня 2017 року анульованою та не звільняти її із займаної посади (а.с.6,7). Відповідно до ч.3 ст. 12, ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З відповіді ПП «ДКО-ЕКСПРЕС», яка надійшла до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська 19 лютого 2018 року, встановлено, що позивачем дійсно 30 липня 2017 року відправленням за номером 0305972 було спрямовано на адресу ТОВ «ФАРМА-КИТ» заяву на одному аркуші від 30 липня 2017 року, про що зазначено в описі вкладення відправлення (а.с.129). Однак, факт спрямування позивачем на адресу відповідача заяви від 30 липня 2017 року, якою вона просила вважати її заяву від 27 липня 2017 року анульованою та не звільняти її із займаної посади, не спростовує законодавчо визначеного порядку анулювання домовленості про припиненні трудового договору за угодою сторін (п.1 ст.36 КЗпП України). Позивачем не доведено, що було здійснено анулювання домовленості про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. Представник відповідача [PERSON] в свою чергу в судовому засіданні вказує, що взаємної згоди між позивачем та ТОВ «ФАРМА-КИТ» щодо анулювання домовленості про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП на час звільнення позивача не було. Будь-яких інших доказів щодо наявності взаємної згоди власника або уповноваженого ним органу відповідача і позивача про анулювання домовленості про припинення трудового договору за п.1 ст.36 КЗпП позивачем суду не надано. Також позивачем не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів щодо відсутності її волевиявлення станом на час написання нею заяви від 27 липня 2017 про її звільнення із займаної посади за угодою сторін, чинення на неї психологічного тиску. Факт перебування позивача на лікарняних через наявне хронічне захворювання не доводить факт її перебування під психологічним тиском керівника на час написання нею заяви від 27 липня 2017 про її звільнення із займаної посади за угодою сторін. Також судом враховується, що обставина тимчасової непрацездатності позивача на час видачі наказу про звільнення за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України не є перешкодою для видачі такого наказу. Отже, в судовому засіданні встановлено, що між сторонами існувала домовленість про припинення трудового договору за взаємною згодою з 31 липня 2017 року; у позивача було волевиявлення на припинення трудового договору в момент видачі наказу про звільнення; взаємна згода власника або уповноваженого ним органу і позивача про анулювання попередньої домовленості сторін щодо припинення договору за угодою сторін відсутня. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач була звільнена у відповідності до вимог законодавства про працю, з додержанням всіх необхідних процедур, а тому, підстави для задоволення її позову в частині її поновлення на роботі відсутні. Відповідно до ч. 2 ст. 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, в даному випадку позовна вимога про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідною від позовної вимоги про поновлення на роботі. Оскільки, судом відмовлено у задоволені позовної вимоги про поновлення на роботі, у задоволенні позову в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу також слід відмовити. Згідно ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed