Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», ПАТ «Омега Банк» про визнання правочину частково недійсним та з урахуванням уточнення просила суд визнати частково недійсним Договір факторингу № 15 від 28.11.2012р, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор плюс», в частині відступлення права вимоги за кредитним договором №693-Ф від 29.09.2006, укладеним між [PERSON] та ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК»; визнати недійсним Договір про відступлення прав за іпотечними договорами від 28.11.2012р, укладений між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «ФК «Вектор плюс»; визнати припиненим зобов'язання за договором іпотеки №693-Ф/ІП-1 від 29.09.2006; судові витрати покласти на відповідача. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 29 вересня 2006 року між [PERSON] та ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», було укладено кредитний договір, відповідно до якого банк надав позичальнику кредит на строк 29 вересня 2018 року. У забезпечення виконання умов кредитного договору між позивачем та ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», було укладено Іпотечний договір, відповідно до якого в іпотеку Банку було передано нерухоме майно: квартиру за [ADDRESS], що належить позивачу на праві власності. 28 листопада 2012 року між відповідачем ПАТ «Сведбанк» та відповідачем ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено Договір факторингу, на підставі якого, останній набув право вимоги, зокрема, за вказаним вище Кредитним договором. Проте, як стверджує позивач, договір факторингу від 28 листопада 2012 року в частині передання права грошової вимоги відносно кредитного договору, в якому майновим поручителем є позивач, необхідно визнати недійсним з огляду на те, що ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» не мав необхідного обсягу правоздатності для укладення Договору факторингу. Позивач також вважає, що всі взяті на себе зобов'язання за Іпотечним договором між нею та Банком є припиненими, а Договір про відступлення прав за іпотечними договорами незаконним, оскільки у зв'язку з неналежним виконанням [PERSON] взятих на себе зобов'язань утворилась прострочена заборгованість. Це сталося ще у березні 2009 року, але Банк з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором до боржника не звернувся. З часу виникнення боргу пройшло більше ніж три роки, тобто сплив термін позовної давності у березні 2012 року. В свою чергу ТОВ «ФК «Вектор плюс» з моменту укладення договору факторингу також не звернулося до суду із вищевказаним позовом до [PERSON] До позивача, як майнового поручителя, за весь період з 2009 року і по теперішній час позов про звернення стягнення на предмет іпотеки не заявлено. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням уточнення підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Представник ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» у судовому засіданні у задоволенні позову просила відмовити з підстав наведених у письмових запереченнях на позовну заяву. Представник ПАТ «Омега Банк» в судове засідання не з'явився, про дату та місце проведення повідомлявся належним чином, причини неявки не повідомив. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги з урахуванням уточнення підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. 29 вересня 2006 року між [PERSON] та ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», було укладено кредитний договір №693-Ф, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 210 000,00 доларів США на строк 28 вересня 2011 року (а.с.23-28). У забезпечення виконання умов кредитного договору 29 вересня 2006 року між позивачем та ЗАТ «ТАС-ІНВЕСТБАНК», правонаступником якого є ПАТ «Сведбанк», було укладено Іпотечний договір №693-Ф/ІП-1, відповідно до якого в іпотеку Банку було передано нерухоме майно: квартиру за [ADDRESS], що на той час належала позивачу на праві власності (а.с.16-18). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено Договір факторингу №15, відповідно до умов якого до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» перейшло право вимоги до [PERSON] по кредитному договору №693-Ф від 29 вересня 2006 року (а.с.207-215). Також 28 листопада 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» було укладено Договір про відступлення прав за іпотечними договорами, відповідно до умов якого до ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс» перейшло право вимоги до позивача по Іпотечному договору №693-Ф/ІП-1 від 29 вересня 2006 року (а.с.216-219). Згідно статуту ПАТ «ОМЕГА БАНК» рішенням загальних зборів акціонерів від 29 квітня 2013 року ПАТ «Сведбанк» змінив своє найменування на ПАТ «ОМЕГА БАНК», яке виступає правонаступником по всіх правах та зобов'язаннях ПАТ «Сведбанк». Згідно офіційної інформації Національного банку України, останній не надавав відповідачу ТОВ «Факторингова компанія «Вектор Плюс», генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій. Відповідно до положень статей 1077, 1078 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності, а фактором, у свою чергу, може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції (ст. 1079 ЦК України). При цьому нормами ЦК України не встановлено жодних обмежень щодо складу осіб (боржників), по відношенню до яких здійснюється уступка права вимоги при укладенні договорів факторингу. Згідно зі ст. 1081 ЦК України клієнт відповідає перед фактором за дійсність грошової вимоги, право якої відступається, якщо інше не встановлено договором факторингу. Відповідно до ст. ст. 512, 514 ЦК України відступлення права вимоги, яке має наслідком заміну кредитора у зобов'язанні, передбачає, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, враховуючи предмет договору факторингу, до фактора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, включаючи умови щодо валюти кредитування. З матеріалів справи вбачається, що оскаржені договори факторингу №15 та про відступлення прав за іпотечними договорами від 28 листопада 2012 року є укладеними у відповідності до вимог закону, при їх укладенні були дотримані норми ЦК України, які регулюють дані правовідносини. До того ж відсутність валютної ліцензії у ТОВ «ФК «Вектор Плюс» не може бути підставою для визнання недійсним договору факторингу, оскільки чинне законодавство не вимагає її наявності під час здійснення операцій факторингу. Відтак у суду немає законних підстав припинити зобов'язання позивача за вказаними договорами. Таким чином, відповідно до чинного цивільного законодавства суд вважає правильним у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст. 514, 516, 627, 638, 1054, 1077-1079, 1081 ЦК України;

Outcome: dismissed