Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-31 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача в якому зазначила, що 14.02.2015 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від зареєстрованого шлюбу у сторін [INFO] народилася дитина - [PERSON]. Вказала, що сторони спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують, почуття любові та поваги зникли, а тому шлюб носить лише формальний характер. Позивач вважає, що подальше спільне проживання з відповідачем та збереження шлюбу є неможливим, оскільки вони мають різні погляди на шлюб та сім'ю, у зв'язку з чим просить розірвати шлюб. Крім того, позивач зазначила, що відповідач не виконує свого батьківського обов'язку щодо утримання дитини та не цікавиться її життям. Тому позивач просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття. Окрім цього вказувала на те, що між ним та відповідачем не досягнуто згоди щодо місця проживання дитини, однак з урахуванням того, що дитина проживає разом із позивачем, нею створені усі належні умови для її проживання. Зазначає про те, що відповідач вихованням та утриманням дитини не займається, тому просить визначити місце проживання дитини саме з нею. До спільного розгляду разом із первісним позовом 24.01.2018 року була прийнята зустрічна позовна заява відповідача відповідно до змісту якої, відповідач, посилаючись на те, що сторони спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують, а шлюб носить лише формальний характер, просив розірвати шлюб між позивачем та відповідачем. Окрім цього вказував на те, що ним створені усі належні умови для проживання дитини, тому місце її проживання слід визначити з ним, і стягнути з позивача на його користь на утримання спільної дитини аліменти в розмірі 1/4 частини у сіх видів заробітку (доходу) позивача але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з дня звернення з позовом до суду і до досягнення дитиною повноліття. Представники третіх осіб в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи судом повідомлялися належним чином, від Органу опіки та піклування Вишгородської районної державної адміністрації 15.05.2018 року надійшов висновок про доцільність проживання дитини з матір'ю і лист про розгляд справи за відсутності його представника. Представник Органу опіки та піклування Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. Представник позивача 22.05.2018 року в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності із зазначенням того, що він підтримує заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позовних вимог позивача в частині розірвання шлюбу між ними та їх визнав, а проти задоволення позовних вимог в частині визначення місця проживання дитини з матір'ю та стягнення на її користь аліментів на утримання дитини заперечував. Вказував на те, що він не підтримує заявлені ним позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, а щодо інших позовних вимог вважає їх доведеними та такими, що підлягають задоволенню. Заслухавши пояснення відповідача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як убачається із матеріалів справи, 14.02.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, про що зроблено відповідний актовий запис №184. Від зареєстрованого шлюбу у сторін [INFO] народилася дитина - [PERSON], яка проживає разом із позивачем та знаходиться на її утриманні. Сторони спільного господарства не ведуть, стосунків не підтримують, шлюб носить лише формальний характер. Згідно ч. 3 ст. 105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Відповідно до ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їх дітей, що мають істотне значення. Згідно ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності до ч. 2 ст. 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Як убачається з пояснень учасників, почуття любові та поваги між сторонами зникли, тому збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам їх дитини. Враховуючи особливий характер сімейних відносин, зважаючи на норми ст. ст. 111, 112 СК України, так як фактично шлюбні відносини між подружжям припинені, суд вважає примирення сторін неможливим. Оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження сім'ї є неможливим і суперечить інтересам позивача та відповідача, позовні вимоги позивача про розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Щодо вимоги позивача та відповідача про визначення місця проживання дитини, то суд вважає за необхідне відмітити наступне. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Частиною першою статті 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. За частиною третьою статті 161 СК України якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Преамбулою Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ (далі - Конвенція) визнається, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Відповідно до статті 3 Конвенції у всіх діях відносно дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними або приватними інституціями, які займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється найкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з положеннями статті 9 зазначеної Конвенції, держави - учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При цьому поняття розлучення слід тлумачити з огляду на право одного з батьків на спілкування з дитиною та обов'язок другого батька надати можливість для такого спілкування. Крім того, відповідно до положень абзацу 2 принципу 7 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1386 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за його навчання: ця відповідальність лежить перш за все на батьках. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв'язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Також при розгляді справ щодо визначення місця проживання дитини необхідно виходити з балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов'язком батьків діяти в її інтересах. Необхідно враховувати принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, Конвенцію про права дитини, ратифіковану постановою Верховної Ради України від 27 грудня 1991 року № 789-ХІІ, та положення національного законодавства. Декларація, прийнята резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН - це міжнародний договір у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів та Закону України «Про міжнародні договори України». Вона встановлює основні принципи в сфері забезпечення прав дитини. У свою чергу Конвенція про права дитини є міжнародним договором, приєднавшись до якого у 1991 році, Україна взяла на себе зобов'язання щодо забезпечення прав дитини, закріплених у цьому документі. Конвенція - частина законодавства України, як міжнародний договір має пріоритет над національним законодавством, її застосування обов'язкове. Конвенція про права дитини ґрунтується на принципах, закріплених у Декларації, і розвиває її положення, встановлюючи зобов'язання для країн-учасниць. Національне сімейне законодавство, яке будується на основі Конвенції, передбачає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суд виходить з принципу рівності прав і обов'язків обох батьків, віддаючи перевагу тому з них, хто може створити найбільш сприятливі умови для виховання дитини, інші обставини, що мають істотне значення. Згідно висновку органу опіки та піклування Вишгородської районної державної адміністрації про визначення місця проживання малолітнього [PERSON] з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] від 05.05.2018 року №7-20/1107 малолітній [PERSON] проживає з матір'ю, де створені належні умови проживання. Мама забезпечує дитину всім необхідним: піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; надає дитині доступ до культурних та духовних цінностей; сприяє засвоєнню інтересу до внутрішнього світу; створює умови для отримання освіти. Відповідно до акту обстеження житлово - побутових умов від 26.07.2017 року здійсненого представника служби у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації проведеного за місцем реєстрації відповідача, в квартирі створені усі належні умови для проживання дитини, квартира обладнана усіма необхідними меблями та побутовою технікою. Згідно характеристики на відповідача, затвердженої сільським головою Жміївської сільської ради Київської обл. №338 від 13.07.2017 року відповідач проживає без реєстрації в с. Жміївка вул. Мічуріна 2 Іванківського району Київської обл. з травня 2016 року по даний час. На території Жміївської сільської ради проживає постійно. Характеризується з позитивної сторони. Не працює. Виконує різні громадські доручення. Відомостей про житлово - побутові умови відповідача за місце проживання на території Жміївської сільської ради суду надані не були. За таких обставин, враховуючи наявні в матеріалах справи докази суд вважає, що відповідач за місце своєї реєстрації проживає не постійно, а відомостей щодо створених житлово - побутових умов за місцем фактичного проживання відповідача матеріали справи не містять. Згідно довідкою до акту огляду МСЕК від 29.11.2004 року відповідачу встановлена друга група інвалідності з дитинства. З матеріалів справи убачається, що дитина сторін з вересня 2017 року постійно проживає разом із позивачем, якою створені всі необхідні умови для нормального життя та розвитку дитини, яка проживає у звичній для неї обстановці та оточенні. У той же час, як необхідність зміни місця проживання дитини і його визначення за місцем проживання відповідача не знайшла свого підтвердження у судовому засіданні. З листа органу опіки та піклування Вишгородської районної державної адміністрації від 28.02.2018 року убачається, що позивач не заперечує проти участі батька у вихованні та утримання дитини. Доказів, які б спростовували вищенаведені обставини, матеріали справи не містять. З огляду на зазначене, суд приходить до висновку про правомірність заявлених вимог позивача про визначення місця проживання дитини з матір'ю і, відповідно, відмови у задоволенні позовних вимог відповідача про визначення місця проживання дитини з відповідачем. Стосовно позовної вимоги позивача про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як убачається із матеріалів справи, відповідач не надає допомоги на утримання дитини. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. У відповідності із ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 ст.183 СК України визначено що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ст. 27 Конвенції про захист прав дитини, батько(- ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ст. 18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Враховуючи наведене, суд вважає, що виходячи з того, що дитина сторін проживає разом із позивачем, у зв'язку з чим цілодобовий обов'язок останньої полягає не тільки у матеріальному забезпеченні дитини, а ще й у вихованні, контролі, що потребує більших моральних витрат ніж періодичні зустрічі, враховуючи вік дитини, суд вважає за можливе визначити розмір аліментів в розмірі 1/4 частини від заробітку (доходу) відповідача щомісячно. Зважаючи на правомірність заявлених позовних вимог позивача в частині визначення місця проживання дитини та стягнення з відповідача аліментів на її утримання, вимоги зустрічної позовної заяви задоволенню не підлягає. На підставі викладеного та

Outcome: approved