Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

Позивач звернулася до суду, посилаючись посилаючись на те, що рішеннями Таращанського районного суду Київської області з [PERSON] стягнуто на її користь борг за договором позики та пеню за прострочення повернення боргу. Разом з тим, боржниця свідомо тривалий час, а саме - п'ятий рік ухиляється від виконання рішень суду щодо основного боргу і, відповідно, від виконання всіх похідних зобовязань у зв'язку із невиконанням рішень суду, що набрали законної сили. Зазначає, що всі заходи примусового виконання, застосовані відділом ДВС Таращанського районного управління юстиції, майже не дали результату. 25.01.2013 року вона вперше звернулась до відповідача із заявою про вчинення боржницею злочину, яка була прийнята та зареєстрована в Єдиному реєстрі досудових розслідувань. В кримінальному провадженні було проведено досудове розслідування, за результатами якого старшим слідчим Бабаніним Т.В. 04.03.2013 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п. 2 ст. 284 КПК України у зв»язку з відсутністю в діянні складу злочину. 28.08.2013 року за її клопотанням на імя державного виконавця останній звернувся до Таращанського РВ ГУ МВС України у Київській області з питанням про притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за ухилення від виконання рішення суду. Заява також була внесена до реєстру досудових розслідувань, але 05.11.2013 року слідчий Лимар А.С. виніс постанову про закриття кримінального провадження відносно [PERSON], висновки якої ґрунтувалися лише на поясненнях винної. Вона оскаржила таку постанову слідчого до Таращанського районного суду Київської області, слідчий суддя якого своєю ухвалою від 14.11.2013 року підтвердив факт неправомірності постанови слідчого і відповідно до якої кримінальне провадження слідчим СВ Таращанського РВ ГУ МВС України у Київській області Лимарем А.С. було відновлено. Разом з тим, своєю постановою від 24 січня 2014 року слідчий в черговий раз відмовив в порушенні кримінального провадження за ст. 382 КК України відносно [PERSON], а вона у свою чергу в черговий раз оскаржила постанову слідчого, і як результат, постановою слідчого судді Таращанського районного суду Київської області від 11.02.2014 року її скаргу було задоволено. Вдруге вона звернулася до Таращанського РВ ГУ МВС України у Київській області із заявою про притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] за ст. 190 КК України 02.03.2015 року. Протягом семи місяців слідчим СВ Таращанського РВ ГУ МВС України в Київській області Пильгуном Р.М. проводилось досудове розслідування, яке здійснювалося ним дуже повільно, формально, незважаючи на її неодноразові звернення з цього приводу. Результатом такої повільної роботи стала постанова слідчого СВ Таращанського РВ ГУ МВС України у Київській області Пильгуна Р.М. від 03.10.2015 року про закриття кримінального провадження щодо притягнення до кримінальної відповідальності [PERSON] за ст. 190 КК України, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12015100290000099 від 02.03.2015 року. Вкотре вона знову була змушена звернутися до Таращанського районного суду із скаргою на постанову слідчого, ухвалою слідчого судді якого від 09.11.2015 року скаргу задоволено, а постанову слідчого скасовано. Таким чином, вже надмірно тривалий час службовими особами, а саме - слідчими СВ Таращанського РВ ГУ МВС України у Київській області Лимарем А.С. та Пильгуном Р.М. не виконуються надані їм державою повноваження, а саме - відновлення в правах осіб, відносно яких законні права порушені, як того вимагають положення ст.2 КПК України ст.13 Конвенції ООН про захист прав людини і основоположних свобод. Винні дії [PERSON], які полягають у тривалому свідомому невиконанні чинних рішень суду, є явними і суди неодноразово підтверджували незаконність винесених слідчими процесуальних документів, скасовуючи оскаржувані нею постанови. Вона має літній вік, на разі, впродовж 2013-2015 років у зв'язку з упередженим ставленням та недобросовісним виконанням своїх службових обов'язків слідчими СВ Таращанського РВ ГУ МВС України у Київській області Лимарем А.С. та Пильгуном Р.М. стан її здоров»я значно погіршився. По причині перебування в постійному напруженому стані вона змушена звертатися до лікарні з приводу гіпертонії, яка прогресує, що підтверджено медичними довідками. Більше того, порушений звичний режим життя її сім»ї. Нещодавно помер її чоловік, який стояв на обліку з онкозахворюванням в 4-й стадії та тривалий період потребував у зв'язку з цим стороннього догляду, який вона тривалий час власне і здійснювала. Тривале невиконання своїх безпосередніх обов'язків, зволікання у проведенні необхідних слідчих дій службовими особами Таращанського РВ ГУ МВС України в Київській області, що змушувало її періодично нагадувати слідчому про своє існування, поряд із складними сімейними обставинами значно вплинуло на стан її здоров'я, погіршивши його. Під час хвороби чоловіка вона змушена була покидати його вдома одного, що додатково примушувало її нервувати і переживати фізичні і моральні страждання за його стан. Заборговані їй [PERSON] кошти стали б у пригоді для проведення повного і стабільного лікування та підтримання здоров»я чоловіка та її власного. І саме органи внутрішніх справ в тому числі повинні були сприяти відновленню її законних прав. Враховуючи тривалість порушення її законних прав та глибину психологічних та моральних страждань її та членів її сімї, спричинені декількома незаконними рішеннями слідчого СВ Таращанського РВ ГУ МВС України у Київській області, які скасовувались слідчим суддею Таращанського районного суду, розмір завданої їй винними діями відповідача моральної шкоди, яку вона просить стягнути з відповідача на свою користь, оцінює в сумі 15000.00 грн.. Будучи неодноразово належним чином повідомленим про всі судові засідання у справі, відповідач свого представника в судове засідання не направив, а тому суд, заслухавши думку позивача, у відповідності до положень ст. 169 ЦПК України ухвалив провести розгляд спору по суті у відсутності представника відповідача. У судовому засіданні позивач свій позов підтримала за викладених у ньому обставин і підстав та просила задовольнити. Заслухавши у судовому засіданні позивача, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи із наступного. В судовому засіданні встановлено, що рішенням Таращанського районного суду Київської області від 12.02.2013 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість за договором позики в сумі 23940.00 грн., яке було звернуто до примусового виконання. Разом з тим, боржник добровільно рішення суду до цього часу не виконує. Всі заходи примусового виконання, застосовані відділом ДВС Таращанського районного управління юстиції бажаного результату не дали і що у свою чергу змушувало стягувача та державного виконавця неодноразово звертатися до Таращанського РВ ГУ МВС України в Київській області із заявами про порушення щодо особи [PERSON] кримінальної справи за ухилення від виконання судового рішення. Відомості про вчинення [PERSON] кримінального правопорушення неодноразово вносилися службовими особами відповідача до ЄРДР за ст.ст. 190, 382 КК України, проте в кожному окремому випадку кримінальні провадження слідчими закривалися за відсутності в діянні [PERSON] складу вказаних злочинів і такі результати роботи слідчих оскаржувалися позивачем до слідчого судді Таращанського районного суду Київської області. Всі оскаржувані постанови слідчого були скасовані слідчим суддею. На даний час у провадженні слідчого Таращанського ВП Миронівського ВП ГУ НП України в Київській області знову перебуває кримінальне провадження щодо [PERSON] за ч.1 ст. 382 КК України по факту невиконання судового рішення. З приводу неправомірних дій слідчих Таращанського РВ ГУ МВС України в Київській області позивач також зверталася до органів прокуратури Викладене підтверджується показами у судовому засіданні позивача, а також сукупністю отриманих у справі письмових доказів, якими є: ●Пенсійне посвідчення на імя позивача та довідка управління ПФУ України у Таращанському районі Київської області на її імя від 21.08.2013 року № 2828/03, виконавчий лист Таращанського районного суду Київської області (а.с. 5); ●Ухвала слідчого судді Таращанського районного суду Київської області від 09.11.2015 року (а.с. 6); ●Ухвала слідчого судді Таращанського районного суду Київської області від 14.11.2013 року (а.с. 7-8); ●Ухвала слідчого судді Таращанського районного суду Київської області від 11.02.2014 року (а.с. 9); ●Постанова про закриття кримінального провадження від 03.10.2015 року (а.с. 10-11); ●Лист прокуратури Таращанського району Київської області від 10.12.2015 року № 1486 на імя позивача (а.с. 12); ●Рішення Таращанського районного суду Київської області від 17.09.2015 року у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення 3-х відсотків річних та моральної шкоди (а.с. 13-14); ●Ухвала слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 01.12.2015 року за скаргою [PERSON] на бездіяльність прокуратури Київської області (а.с. 15); ●Повідомлення відповідача на імя позивача від від 05.04.2015 року (а.с. 17); ●Довідка Таращанської ЦРЛ на імя позивача від 07.12.2015 року (а.с. 18); ●Свідоцтво про смерть [PERSON] (а.с. 20); ●Повідомлення відповідача на імя позивача від 05.11.2013 року (а.с. 22); ●Постанова про закриття кримінального провадження від 05.11.2013 року (а.с. 23-24); ●Постанова про закриття кримінального провадження від 09.02.2016 року (а.с. 93-96); ● Постанова про відмову у порушенні кримінальної справи від 25.03.2010 року (а.с. 100); ●Лист заступника начальника Таращанського районного районного управління юстиції - начальника ВДВС на імя позивача від 07.04.2016 року № 235/4-024/03-23 (а.с. 111); ●Подання про притягнення до кримінальної відповідальності за ст. 382 КК України [PERSON] (а.с. 112); ●Довідки Таращанської ЦРЛ на імя відповідача (а.с. 133-136); ●Лист заступника начальника Таращанського районного районного управління юстиції - начальника ВДВС на імя позивача від 24.03.2016 року № 235/4-885/03-23 (а.с. 137); ●Лист прокуратури Київської області на імя позивача від 30.09.2016 року № 04/2-7183 (а.с. 139-140); ●Ухвала слідчого судді Печерського районного суду м.Києва від 21.04.2016 року за скаргою [PERSON] на постанову слідчого в ОВС другого слідчого відділу слідчого управління прокуратури Київської області (а.с. 141-143); ●Лист Таращанського ВП Миронівського ВП ГУ НП України в Київській області від 11.11.2016 року (а.с. 144); ●Лист управління ДВС відділу примусового виконання судових рішень головного територіального управління юстиції в Київській області від 16.09.2016 року № 6019 на імя позивача (а.с. 145-146); ●Лист прокуратури Київської області від 12.12.2016 року № 06/1/2-3531 на імя Рокитнянського районного суду Київської області (а.с. 160); ● Лист Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області від 21.12.2016 року № 36-04-8246 на імя позивача (а.с. 164); ●Постанова про примусовий привід боржника від 05.09.2016 року (а.с. 165); ●Лист Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області від 10.03.2016 року № 36-04-1708 на імя позивача (а.с. 166); ●Постанова про закриття кримінального провадження від 29.05.2015 року (а.с. 167-168). Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Аналогічні положення містяться у 15 та 16 статтях ЦК України, за якими кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За вимогами ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до положень статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб в межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказів. Відповідно до статті 60 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі тих доказів, які є у матеріалах справи і вважає, що їх достатньо для розгляду спору по суті. Судом встановлено, що правовідносини, які виникли між сторонами спору регулюються положеннями ст. ст. 23. 1167 ЦК України. Так, відповідно до положень ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Перевіряючи доводи позивача щодо факту заподіяння їй відповідачем моральної шкоди, суд вважає, що останній має місце та зумовлений бездіяльністю та діями відповідача, що мали місце при здійсненні кримінальних проваджень за заявами позивача та державного виконавця впродовж 2013-2015 років по факту умисного ухилення гр. [PERSON] від виконання рішень Таращанського районного суду Київської області від 12.02.2013 року та від 17.09.2015 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості за кредитним договором, 3-х відсотків річних за користування грошовими коштами та моральної шкоди. Відповідно до положень ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Тобто, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. В судовому засіданні судом не здобуто доказів, які б спростовували доводи позивача щодо бездіяльності та неправомірності дій відповідача. Таким чином, підсумовуючи викладене, оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні кожного отриманого у справі доказу зокрема та належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про доведеність обставин позову, а тому порушене право позивача підлягає судовому захисту у відповідності до ст. 23 ЦК України шляхом стягнення з відповідача на користь позивача в рахунок відшкодування заподіяної моральної шкоди. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує обставини, які на переконання суду є встановленими, а саме обставини бездіяльності та неправомірності дій відповідача протягом тривалого періоду часу та,

Outcome: partial