Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс», про визнання права власності на автомобіль та зняття нього арешту, обґрунтовуючи вимоги позову вказує, що 16 грудня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та [PERSON] було укладено Договір фінансового лізингу № 00567, відповідно до п. 1.1. якого предметом фінансового лізингу за даним договором є транспортний засіб марки ЗАЗ LANOS STANDART. Відповідно до ст. 8 п.8.2. Договору сторони погодили, що вартість предмета лізингу, на момент укладення договору, за договором становить 124083,00 грн. Відповідно до п. 9.1. Договору авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та специфікації. 28.01.2015 року позивач за ктом приймання - передачі предмета лізингу прийняла від відповідача транспортний засіб марки ЗАЗ LANOS STANDART, номер кузову [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] . 18.01.2016 року позивач та відповідач уклали додаткову угоду до договору, згідно якої акційна сума лізингових платежів до закриття графіка в розмірі 65 000, 00 грн. Свої зобов`язання позивач виконала за договором у повному обсязі, про що свідчить акт приймання - передачі товару за договором від 06.03.2017 року. Сторони підтвердили, що підписання даного акту свідчить про те, що сторони не мають будь - яких майнових та немайнових претензій одна до одної. Однак, 21.08.2019 року позивачу стало відомо згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна, що 30.05.2019 року постановою Печерського районного ВДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві у виконавчому провадженні №58734416 на все рухоме майно відповідача накладено арешт. Тобто, реалізувати своє законне право, а саме оформити право власності на транспортний засіб марки ЗАЗ LANOS, номер кузову [NUMBER] , номер двигуна [NUMBER] , позивач не має можливості , так як на даний транспортний засіб накладено арешт, та він перебуває на штраф майданчику, що унеможливлює реалізацію законного права позивача, як власника даного автомобіля , а тому позивач просить суд визнати право власності на вказаний автомобіль та зняти з нього арешт. Ухвалою судді від 16 грудня 2019 року розгляд справи призначено здійснювати у порядку підготовчого провадження, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи, а ухвалою судді від 21 травня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Відзиву, заяв або клопотань від відповідача не надходило, однак, від третьої особи Сарненського РВДВС Головного територіального управління юстиції у Рівненської області, надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності державного виконавця. Згідно ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність учасників справи за правилами загального позовного провадження та в порядку заочного провадження відповідно до ст. 280 ЦПК України, та ухвалити рішення, оскільки, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзив не подав. При цьому, Позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, у порядку загального позовного провадження, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з такого. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставини справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 16 грудня 2014 року між ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» та [PERSON] було укладено Договір фінансового лізингу № 00567. Відповідно до ст. 8 п.8.2. Договору сторони погодили, що вартість предмета лізингу, на момент укладення договору, за договором становить 124083,00 грн. Відповідно до п. 9.1. Договору авансовий платіж складає частину від вартості предмета лізингу в розмірі 50 відсотків від вартості предмета лізингу зазначеного у даному договорі та специфікації. Позивач свої умови по даному договору від 16 грудня 2014 року виконав своєчасно та в повному обсязі. Однак, 30.05.2019 року постановою Печерського районного ВДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві у виконавчому провадженні №58734416 на все рухоме майно відповідача накладено арешт, автомобіль перебуває на штраф майданчику, що унеможливлює реалізацію свого законного права власника даного майна (автомобіля), а тому позивач просить суд визнати право власності на вказаний автомобіль та зняти з нього арешт. Позивач свої умови по даному договору виконав своєчасно та в повному обсязі. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результати своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувачу забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника. Згідно зі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Відповідно до вимог ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визначення права. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Підставою для зняття арешту з транспортного засобу є ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено, що особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про фінансовий лізинг» у разі переходу права власності на предмет лізингу від лізингодавця до іншої особи відповідні права та обов`язки лізингодавця за договором лізингу переходять до нового власника предмета лізингу. Предмет лізингу не може бути конфісковано, на нього не може бути накладено арешт у зв`язку з будь-якими діями або бездіяльністю лізингоодержувача, що передбачає ч. 2 ст. 8 Закону України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ст. 9 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувачу забезпечується захист його прав на предмет лізингу нарівні із захистом, встановленим законодавством щодо захисту прав власника. Відповідно до. ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд вважає про задоволення позовних вимог в повному обсязі, оскільки [PERSON] в зв`язку з накладенням арешту на автомобіль не може в повному обсязі реалізувати належне право власності на автомобіль. Відповідно до ст. 141 ЦПК України до стягнення з ТОВ «Лізингова компанія «АвтоФінанс» на користь [PERSON] підлягає судовий збір у розмірі 2 009,23 грн.

Outcome: approved