Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовною заявою і просить по уточнюючій заяві, наданій на усунення недоліків позовної заяви, стягнути на її користь з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за період з 08.12.2016 по 06.03.2017 в сумі 7860 грн.00 коп. та моральну шкоду в сумі 3000 грн. 00 коп., мотивуючи тим, що вона працювала у відповідача і при звільненні 08.12.2016 з нею не розрахувалися. ЇЇ вимоги щодо виплати існуючої заборгованості по заробітній платі відповідач ігнорував. На письмові заяви відповіді не надавав. Заборгованість їй було виплачено лише 06.03.2017, що заподіяло моральні страждання, які вона оцінює на суму 3000 грн.. В судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки, хоча своєчасно та належним чином відповідно до ст. 75 ЦПК України були повідомлені про час та місце розгляду справи, що підтверджується поштовим повідомленням. Вислухавши пояснення позивача та дослідивши докази в справі, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Позивач працювала у відповідача і була звільнена 08.12.2016 за її ініціативою на підставі ст. 38 КЗпП України. На час звільнення позивачу не було виплачено 524 грн. 01 коп. заборгованості по заробітній платі, яку було виплачено лише 06.03.2017. Вказані обставини підтверджуються записами трудової книжки позивача (а.с.3-5), випискою банку по рахунку позивача (а.с. 6), довідкою ТОВ «Овруцький молочноконсервний комбінат» №329 від 07.08.2017. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємтсва, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно зі ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. В п.6 Постанови від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» Пленум Верховного Суду України роз'яснив, що судам належить мати на увазі, що відповідно до загальних положень статей 1 і 2 Закону «Про оплату праці» розмір заробітної плати за працю на підставі трудового договору залежить від професійно-ділових якостей працівника, складності й умов виконуваної ним роботи, результатів останньої та господарської діяльності підприємства і що за своєю структурою заробітна плата складається: з основної - винагороди за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норм часу, виробітку, обслуговування, посадових обов'язків); із додаткової - винагороди за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці (доплати, надбавки, гарантійні й компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій); а також із заохочувальних та компенсаційних виплат - винагороди за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, компенсаційних та інших грошових і матеріальних виплат, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад установлені цими актами норми. Відповідно до ч.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» , установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Позивач в судовому засіданні пояснила, що в день звільнення вона працювала, але з нею при звільненні не розрахувалися. Вона після цього неодноразово зверталася до відповідача із вимогами виплатити існуючу заборгованість, однак погасили її лише 06.03.2017. Представником відповідача зазначені обставини будь-якими доказами не спростовано та не доведено, що позивачеві не виплачено належні від підприємства суми не з їх вини. Не виплачуючи заборговані позивачеві суми, відповідач порушив її право на своєчасне одержання винагороди за працю, гарантоване Конституцією України (ст.43), Законом України «Про оплату праці» та обмеживши право на використання її власності для задоволення життєвих потреб - грошових коштів протягом 59 днів. В рішеннях Європейського Суду з прав людини по численних заявах до суду громадян України зазначається, що невиплата заробітної плати, інших належних працівникові сум є втручанням у право заявника на мирне володіння майном у сенсі першого речення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції ( 994-535 ). Європейський Суд з прав людини також звертає увагу на те, що відсутність достатніх коштів у підприємства-боржника не може бути виправданням тривалого невиконання судових рішень. Тобто має місце порушення Конвенції про захист прав людини та основних свобод. За таких обставин, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідачем заборгованість по заробітній платі погашено 06.03.2017, тобто відповідно до ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а саме: з 08.12.2016 по 06.03.2017. Відповідно до ч.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про застосування судами законодавства про оплату праці» розмір середньої заробітної плати визначається згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (з наступними змінами та доповненнями.) Так, відповідно до ч.2 вказаного Порядку обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Оскільки, відповідачем надано довідку №329 від 07.08.2017, в якій визначено розмір середньомісячної (середньоденної) заробітної плати позивача, а саме в сумі 133 грн. 00 коп., суд при розрахунку виходить з вказаної суми. Позивач в день звільнення працювала, а тому 08.12.2016 з нею мав бути проведений розрахунок. Відповідно з відповідача слід стягнути компенсацію за несвоєчасний розрахунок в розмірі середнього заробітку за весь час затримки по 06.03.2017, яка складає: 133, 00 коп. (середньоденний заробіток (згідно довідки) х 59 (робочі дні з часу звільнення по день фактичного розрахунку)= 7847 грн. 00 коп.(середній заробіток за весь час затримки). Відповідно до ст.237 КЗпП відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Суд вважає, що винними діями відповідача позивачу заподіяна моральна шкода, оскільки остання зазнала певних душевних страждань внаслідок несвоєчасної виплати заробітної плати, що в свою чергу тягне за собою порушення нормальних життєвих зв'язків. При встановленні розміру відшкодування моральної шкоди, суд виходить з тривалості та глибини душевних страждань, часу вимушених змін у життєвих стосунках позивача, відсутності у позивача доказів про заподіяння даної шкоди на суму саме 3000 грн., враховуючи вимоги розумності та справедливості, зокрема і не тривалий період роботи позивача та співрозмірність шкоди з сумою заборгованої заробітної плати, суд приходить до висновку про стягнення на користь позивача моральної шкоди в розмірі 424 грн.. В стягнені решти суми моральної шкоди слід відмовити за безпідставністю. З відповідача на користь позивача відповідно до ст. 88 ЦПК України слід стягнути судовий збір в розмірі 486 грн. 40 коп. ( 640 грн. (сума сплаченого збору) Х 76%(% задоволених вимог):100% = 486 грн. 40 коп.).

Outcome: partial