Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-30 00:00:00

Позивач, з урахуванням заяви від 16.03.2016 р., просить стягнути з відповідача 64151,20 грн., у т.ч. борг з урахуванням встановленого індексу інфляції в сумі 46373,25 грн., 3% річних в сумі 2151,75 грн., а також проценти за користування чужими коштами та інфляційні витрати за період з 02.07.2014 р. по 01.02.2016 р. в сумі 15567,36 грн.. Покликається на те, що між сторонами існують відносини позики, підтверджені розпискою від 02.01.2014 р., відповідно до яких позивач позичив відповідачу 1815 дол. США, що на 02.01.2014 р. було еквівалентно 15000 грн.. Термін повернення коштів визначений 01.07.2014 р., однак, відповідач кошти не повернув. В судових засіданнях позивач, допитаний в якості свідка, позов підтримав з аналогічних мотивів. Ствердив, що сторони є колегами по роботі. У 2013 р. [PERSON] вже позичав у нього 2000 дол. США під розписку, але борг в межах 4 місяців повернув і [PERSON] повернув йому розписку. У січні 2014 р. [PERSON] знову позичив у нього кошти в сумі 1815 дол. США на придбання автомобільного причепу. Позичити кошти [PERSON] хотів у гривнях, однак, у позивача були лише долари США, у яких сума позики й була передана відповідачу. При цьому, частину з цих коштів в сумі 215 дол. США позивач надав зі своїх збережень, а решту із залишку від позичених позивачем у [PERSON] 4000 дол. США (з яких 1000 дол. США та 15000 грн. позивач витратив на придбання двох тракторів). Сторони не домовлялись про проценти за користування коштами. Однак, отримавши кошти у валюті, відповідач у розписці написав їх еквівалент у гривнях і лише на зауваження позивача дописав у розписці валютний еквівалент позики. Ствердив, що ніяких коштів відповідач йому не повернув, в усній формі погоджувався повернути кошти лише у гривнях, що не відповідало домовленості сторін. Жодних інших записів, зокрема, про часткове повернення боргу, у розписці не робилось. Представник позивача позов підтримав. На обґрунтування позовних вимог покликається на ст. 533 ЦК України, згідно із якою у випадку визначення грошового еквіваленту зобовязання в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка відповідач позов визнав частково в сумі 1000 грн.. Визнав, що дійсно в кінці 2013 р. він позичав у позивача під розписку кошти, які повернув та отримав взамін розписку. У кінці 2013 р. відповідач повторно звернувся о позивача з приводу позики 15000 грн., які були потрібні для придбання причепу до автомобіля КАМАЗ. Позичені кошти відповідач отримав у гривнях. Запис у розписці про доларовий еквівалент суми, як такий, що зроблений його рукою, не заперечив, ствердивши про вірогідну належність йому почерку, яким виконаний такий запис. Позичені кошти відповідач використав на придбання за 27000 грн. причепу до автомобіля [NUMBER] у м. Старокостянтинів. 30.09.2014 р. відповідач повернув позивачу 14000 грн. і попросив, щоб запис про це був зроблений у розписці. Пізніше, відповідач бачив внизу на лицьовій стороні розписки внизу листка запис про факт повернення ним цієї суми. Решту 1000 грн. відповідач не повернув, оскільки позивач почав наполягати на повернення коштів з урахуванням курсової різниці. Ствердив, що розписка була ним написана на аркуші формату А-4, а згодом, частина даного аркушу із записом про часткове повернення боргу була вочевидь відрізана позивачем. Представник відповідача позов визнав частково в сумі 1000 грн. Покликається на те, що в кошти позичались відповідачем у гривнях і відповідно до ст. 1049 ЦК України повинні повертатись у гривнях. Запис на розписці про доларовий еквівалент суми не містить посилання на країну, в обігу якої перебувають відповідні долари з відповідним курсом, цей запис не застережений підписом відповідача. Звертає увагу на різний ступінь забруднення аркуша, на якому виконано розписку, на нижньому відрізі. Безпідставним вважає обчислення інфляційних втрат виходячи з доларів США. Оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд встановив наступне. Між сторонами існують відносини позики, що підтверджується розпискою від 02.01.2014 р., згідно із змістом якої [PERSON] позичив у [PERSON] гроші у гривнях в сумі 15000 грн. до 01.07.2014 р. та зобовязався віддати дану суму. Допитані в судовому засіданні в якості свідків сторони дали протилежні покази щодо валюти, у якій надавалась позика: позивач ствердив, що кошти надавались у доларах США, у той час як відповідач покликався на отримання коштів у гривнях. Жодних інших доказів на підтвердження чи спростування цієї обставини сторони суду не надали, ствердили про відсутність таких. У звязку із наведеним, суд приймає до уваги буквальний зміст розписки, у які стверджено про позику грошей «в гривнях, в сумі 15000». Факт позики коштів у доларах США в сумі 1815 суд вважає недоведеним, враховуючи сумнівність передачі коштів у дрібних купюрах, які не є поширеними на Україні, а також із врахуванням ствердженого представником позивача комерційного курсу, за яким передавались такі кошти (комерційний курс 8,3050 грн./1 дол. США). Найбільш наближеним до даного доларового еквіваленту міг би бути курс 8,2645 грн./1 дол. США, однак, такий курс не відповідає ні офіційному, ні комерційному курсу станом на 02.01.2014 р. і на його застосування сторони не покликались. Дещо нижче у розписці під підписом [PERSON] міститься напис «на даний час 1815 доларів». Та обставина, що цей напис окремо не застережений підписом [PERSON], не заслуговує на увагу, враховуючи, що такий напис зроблено власноручно і [PERSON], хоч і не пригадав факту проставлення ним такого напису, не заперечував вірогідної належності йому почерку, яким зроблено цей напис. Клопотань про призначення почеркознавчої експертизи сторони не заявляли. Таким чином, суд вважає доведеним факт погодження сторонами еквіваленту гривневої позики в іноземній валюті. Заперечення представника відповідача про те, що сторонами не обумовлено, долари якої країни підлягають використанню як еквівалент (якщо факт такого погодження мав місце) не заслуговують на увагу враховуючи вимоги ст. 7 ЦК України щодо звичаєвого використання в якості грошового еквіваленту доларів саме США. Вимог щодо недійсності правочину у відповідній частині сторонами не заявлялось. Доказів повернення зазначених коштів суду не надано. Покликання відповідача та представника відповідача про часткове повернення позики в сумі 14000 грн. 30.09.2014 р. не доведено належними доказами. Суд враховує той факт, що оригінал розписки розміщений на частині аркушу формату А-4, нижня частина якого містить видимі сліди відрізу, однак, зазначене не доводить факту проставлення на відрізаній частині якихось записів, зокрема, про які стверджено відповідачем. Жодних доказів окрім власних свідчень на підтвердження своїх посилань відповідачем надано не було, клопотань про призначення відповідної експертизи сторонами не заявлялось. При цьому, відповідач визнав, що жодної розписки про повернення частини коштів йому позивач не надавав і у його присутності жодних записів на тексті розписки позивач не робив. Відповідач покликався на те, що сторонами усно було погоджено позику коштів під 3%, що становило б 4500 грн., однак, позивач цю обставину заперечив, вимог про стягнення таких процентів не заявляв. Згідно із ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ч. 1 ст. 218, ч. 1 ст. 207 ЦК України, недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно із ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Покликання представника відповідача на те, що на підставі цієї загальної норми відповідач повинен повернути ту саму суму і у тій самій валюті, у якій вони були позичені, не відповідає законодавству, оскільки до спірних відносин підлягає застосуванню спеціальна норма, яка регулює порядок виконання грошового зобовязання із встановленим валютним еквівалентом. Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 533 ЦК України, за загальним правилом грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Однак, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно із ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Згідно із ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами. У відповідності до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. З урахуванням наведеного, позивач підставно просить стягнути з відповідача суму у гривнях, еквівалентну 1815 дол. США. Така сума станом на 01.02.2016 р. визначена позивачем у 46373,25 грн., заяв про збільшення позовних вимог не подавалось, а суд розглядає справу лише у межах заявлених позовних вимог. Позивач також просить стягнути з відповідача 3% річних за період з 02.07.2014 р. по 01.02.2016 р. в сумі 2151,75 грн.. Здійснивши перерахунок зазначеної суми суд встановив, що вона визначена у підставних межах, а тому в межах заявлених позовних вимог підлягає задоволенню. Згідно із п. 18 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 р. «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», за змістом статті 552, частини другої статті 625 ЦК інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобов'язання, але лише вираженого в національній валюті, та три проценти річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому суд має виходити з того, що ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобов'язання. Проте при застосуванні ч. 2 ст. 625 ЦК, згідно з якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, слід керуватися таким. Внаслідок знецінення лише грошова одиниця України (гривня) підлягає індексації, а іноземна валюта, яка була предметом позики, не підлягає. Така правова позиція неодноразово підтверджена рішеннями Верховного Суду України, в яких зазначено, що індекс інфляції - це показник, який характеризує динаміку загального рівня цін на товари і послуги, які купує населення для невиробничих цілей. Ціни в Україні встановлюються у національній валюті, тому зазначена норма ЦК може бути застосована лише у випадку прострочення грошового зобов'язання у гривні (ухвала у справі N 6-5426св08 від 27.05.2009 р., рішення Верховного Суду України від 28.03.2012 р. у справі N 6-36736вов10). Тому норми ч. 2 ст. 625 ЦК щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. Таку позицію висловлено Верховним Судом України й в узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з кредитних правовідносин, листі від 01.07.2014 р.. Таким чином, враховуючи, що відповідачем прострочено виконання грошового зобовязання гривневого еквівалента суми, вираженої у доларах США, інфляційні втрати не підлягають стягненню з відповідача. Покликаючись у позовній заяві на нарахування інфляційних втрат, позивач їх окремого розрахунку не подав, до фактично заявлених сум інфляційні втрати включені не були. Згідно із ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. З урахуванням наведеного позивач підставно просить стягнути з відповідача 15567,36 грн. процентів за користування чужими коштами. Відтак, позов слід задовольнити. У звязку із задоволенням позову, відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають покладенню на відповідача пропорційно до задоволених вимог. Враховуючи наведене,

Outcome: partial