Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

Позивач, з урахуванням уточненого позову від 01 грудня 2015 року, звернулася до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості та штрафних санкцій за договором №03/06/13-02 від 03 червня 2013 року в загальній сумі 103 328 гривень. На обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона як фізична особа-підприємець 03 червня 2013 року уклала з фізичною особою-підприємцем [PERSON] договір, згідно умов якого передала товар (меблі) за видатковою накладною № ФМ -0018713 від 07 квітня 2014 року на загальну суму 44\~596 гривень 00 копійок. Відповідно до даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців державна реєстрація ФОП [PERSON] була припинена за його рішенням від 04 серпня 2015 року, проте згідно ст. 52 ЦК України фізична особа-підприємець відповідає за зобовязаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернуто стягнення. Позивач посилається на те, що п. 6.2 укладеного договору від 03 червня 2013 року оплата проводиться не пізніше 30 календарних днів з моменту поставки товару у пункті поставки товару, тому строк оплати поставленого нею відповідачу товару сплинув 08 травня 2014 року, а на час звернення з позовом до суду відповідач за отриманий товар не розрахувався. ФОП [PERSON] зазначає, що п. 7.3 договору передбачено, що за несвоєчасне виконання зобовязань щодо оплати товару покупець зобовязаний сплатити постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а також 24 % річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення. З посиланням на ст. 625 ЦК України позивач просить суд стягнути з відповідача 44\~596 гривень основного боргу, 14 245 гривень 06 копійок пені, 16\~772 гривні 98 копійок - 24% річних та 27 714 гривень 06 копійок інфляційного збільшення суми боргу, а всього 103 328 гривень, оскільки відповідач не сплачує кошти в добровільному порядку. Позивач ФОП [PERSON], яка про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином (а.с.42), в судове засідання 25 грудня 2015 року не зявилася, згідно поданої заяви (а.с.45) просила здійснювати розгляд справи за її відсутності. В судовому засіданні 11 листопада та 01 грудня 2015 року позовні вимоги підтримала з підстав, які зазначені в позові. Додатково пояснила, що між нею та відповідачем був укладений договір поставки, за яким вона передала відповідачу меблі з відстрочкою платежу згідно умов договору. Проте відповідач ухиляється від здійснення оплати за отриманий товар, припинив свою діяльність як фізична особа-підприємець. Представник позивача адвокат [PERSON], яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг від 01 вересня 2015 року, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю (а.с.31-32), в судове засідання 25 грудня 2015 року не зявилася, а в судовому засіданні 01 грудня 2015 року позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON], який належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи за зареєстрованою адресою місця свого проживання (а.с.46), в судове засідання 25 грудня 2015 року не зявився, причини неявки суду не повідомив, як не надав і заперечень проти позову. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності з ч.2 ст.197, ст.224 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи у відсутність сторін, які належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу та в звязку з неявкою належним чином повідомленого відповідача за письмовою згодою позивача у порядку заочного провадження по наявним у справі доказах. Суд, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до положень ст.ст.10,11,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим законом. Відповідно до статті 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення зміну, або припинення цивільних прав та обовязків. Зміст договору відповідно до ст. 628 ЦК України становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Судом встановлено, що 03 червня 2013 року між фізичною особою-підприємцем [PERSON] (постачальник) та фізичною особою-підприємцем [PERSON] (покупець) був укладений договір поставки №03/06/13-02, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобовязується поставити, а покупець прийняти й оплатити товари (меблі) на умовах, зазначених у даному договорі (а.с.10-11). Пунктом 2.1 договору визначено, що ціна товару є договірною й визначається на підставі цін, затверджених постачальником. Згідно ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином. Судом встановлено, що згідно видаткової накладної №ФМ-0018713 від 07 квітня 2014 року (а.с.12) ФОП [PERSON] відвантажила, а ФОП [PERSON] отримав меблі на загальну суму 44\~596 гривень 00 копійок. Того ж дня між сторонами був підписаний Акт звірки заборгованості по розрахункам, згідно якого ФОП [PERSON] підтвердив існування сальдо на користь ФОП [PERSON] в сумі 44\~596 гривень 00 копійок (а.с.13). Згідно п. 6.2 договору оплата проводиться не пізніше 30 календарних днів з моменту отримання покупцем товару. Датою платежу вважається дата зарахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника або отримання постачальником коштів готівкою. Таким чином, ФОП [PERSON] зобовязаний був здійснити оплату отриманого ним товару не пізніше 30 календарних днів з моменту його отримання, тобто не пізніше 07 травня 2014 року. Позивач посилається на те, що державна реєстрація ФОП [PERSON] припинена за його рішенням 04 серпня 2015 року, що підтверджується копією Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців (а.с.8-9), а на момент звернення з позовом до суду він не оплатив вартість отриманого товару. Суд зазначає, що до підприємницької діяльності фізичних осіб згідно зі ст. 51 ЦК України застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Частиною 3 ст. 46 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців» передбачено, що фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця. Відповідно до ст. 52 ЦК України фізична особа підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа-підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна. Згідно зі ст. 53 ЦК України фізична особа, яка неспроможна задовольнити вимоги кредиторів, пов'язані із здійсненням нею підприємницької діяльності, може бути визнана банкрутом у порядку, встановленому законом. Відповідно до ст. ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, ст.ст.47-49 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», однією із особливостей підстав припинення зобов'язань для фізичної особи-підприємця є те, що у випадку припинення субєкта підприємницької діяльності - фізичної особи (виключення з реєстру субєктів підприємницької діяльності) її зобов'язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями, повязаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Зі змісту зазначених норм убачається, що основне зобовязання за договором поставки не припинилося, а тому відповідач [PERSON] як фізична особа несе відповідальність за діяльність ФОП [PERSON] по всім обовязкам, які виникли у звязку зі здійсненням підприємницької діяльності, що відповідає правовій позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 4 грудня 2013\~року у справі № 6-125цс13. У звязку з невиконанням ФОП [PERSON] обовязків щодо оплати отриманого згідно видаткової накладної від 07 квітня 2014 року №ФМ-0018713 товару в строки, визначені договором, обовязки з такої оплати покладаються на відповідача [PERSON], а тому позовні вимоги в частині стягнення на користь позивача 44\~596 гривень 00 копійок підлягають задоволенню. Судом встановлено, що на час звернення з позовом до суду відповідачем прострочено оплату товару з 08 травня 2014 року по 30 листопада 2015 року. Статтею 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, а боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до п. 7.3 укладеного договору поставки у випадку несвоєчасної оплати поставленого товару, покупець виплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє в період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення, а також 24 % річних від простроченої суми боргу за весь час прострочення. Таким чином, судом встановлено, що сторонами було досягнуто домовленості щодо іншого розміру процентів, який підлягає сплаті за прострочення сплати грошових коштів, а саме в розмірі 24% річних. За розрахунками позивача (а.с.36) розмір процентів, визначений договором на рівні 24 % річних, за період з 08 травня 2014 року по 30 листопада 2015 року становить 16\~772 гривні 98 гривень, які підлягають стягненню з відповідача. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобовязання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Підставою, яка породжує обовязок сплатити неустойку, є порушення боржником зобовязання, яке визначається ст. 610 ЦК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 ЦК України та умов договору (п. 7.3) розмір пені за прострочення виконання грошового зобовязання визначений у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період від суми прострочених виконанням зобовязань за кожний день прострочення. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання, не обмежується. Проте, відповідно до ч. 2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік, а відповідно до ст. 253 цього Кодексу перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно положень ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Таким чином, позивач має право на нарахування та стягнення з відповідача пені за період починаючи з 08 травня 2014 року, яка згідно розрахунку складає 14\~245 гривень 06 копійок. Також задоволенню підлягають і вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних витрат, які за період з 08 травня 2014 року по 30 листопада 2015 року становлять 27\~714 гривень 06 копійок. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку про існування правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 44\~596 гривень 00 копійок основної заборгованості, 27\~714 гривень 06 копійок інфляційних втрат, 14\~245 гривень 06 копійок пені та 16\~772 гривні 98 гривень річних, що загалом становить 103\~328 гривень 10 копійок. Статтею 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних осіб в межах заявлених ними позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 103\~328 гривень 00 копійок Відповідно до ст. 88 ЦПК України у звязку із задоволенням позовних вимог, з відповідача на користь позивача також підлягає стягненню судовий збір, сплачений нею під час звернення з позовом до суду пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved