Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

Позивачі 05 вересня 2014 року звернулись до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до ПАТ КБ «Приватбанк», третя особа - Національний банк України - про визнання договору припиненим, стягнення грошових коштів (а. с. 2-13). В обґрунтування позовних вимог позивачі посилались на те, що 11 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», найменування якого було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит №DNHDGI0000001321, за умовами якого останньому були надані грошові кошти у сумі 155 000,00 грн. за сплатою 15% річних за користування кредитними коштами та строком погашення не пізніше 11 грудня 2033 року на придбання у власність квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка відповідно до п. 3.1. передана в іпотеку кредитору. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 11 грудня 2007 року між відповідачем, [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки № DNHDGI0000001321, за умовами якого останній поручився перед банком за виконання позичальником зобов'язань за договором про іпотечний кредит №DNHDGI0000001321 від 11 грудня 2007 року. Також 11 грудня 2007 року між цими ж сторонами був укладений договір іпотеки по програмі ДІУ. 05 серпня 2008 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» була укладена додаткова угода до договору про іпотечний кредит №DNHDGI0000001321 від 11 грудня 2007 року, відповідно до якої валюта кредиту була зміна на долар США. Додатковою угодою № 1 від 24 липня 2012 року до кредитного договору №DNHDGI0000001321 від 11 грудня 2007 року від 11-12-2007 року розмір щомісячного обов'язкового платежу був зменшений до 412,79 доларів США. Вказані договори, на думку позивачів, є недійсними, оскільки були укладені з порушенням ЗУ «Про захист прав споживачів», а саме: перед укладанням договорів відповідачем не було повідомлено позивачів про умови договорів, кредит був наданий в доларах США, банком не було повідомлено позивачів про можливість різкого подорожчання кредиту через зміну курсу долара США по відношенню до гривні. За викладених обставини позивачі просили суд визнати недійсним договір про іпотечний кредит №DNHDGI0000001321 від 11 грудня 2007 року; визнати припиненим договір поруки № DNHDGI0000001321 від 11 грудня 2007 року; визнати недійсним договір іпотеки нерухомого майна житлового призначення розташованого за адресою: [ADDRESS] (а. с. 2-13). У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та наполягала на їх задоволенні. Позивачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи були повідомлені за адресою, вказаною ними у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні заперечував проти позову, просив суд відмовити в його задоволенні як у необґрунтованому та безпідставному, оскільки спірні договори були укладені між сторонами з дотримання вимог діючого законодавства України. Представник Національного банку України надіслав на адресу суду письмові пояснення з приводу позовних вимог, з яких вбачається, що кредит правомірно може надаватись як в національній так і в іноземній валюті, в поясненнях також просив суд провести розгляд даної цивільної справи без його участі (а. с. 61-64). Вислухавши пояснення осіб, що приймали участь в розгляді даної цивільної справи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до висновку щодо можливості задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтями 27, 46 ЦПК України передбачено, що обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов'язок із доказування обставин при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, що випливає зі змісту ст. 27 ЦПК України. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 11 грудня 2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк», найменування якого було змінено на ПАТ КБ «Приватбанк», та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит №DNHDGI0000001321, за умовами якого останньому були надані грошові кошти у сумі 155 000,00 грн. за сплатою 15% річних за користування кредитними коштами та строком погашення не пізніше 11 грудня 2033 року на придбання у власність квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS], яка відповідно до п. 3.1. передана в іпотеку кредитору (а. с. 18-21). В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором 11 грудня 2007 року між відповідачем, [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки № DNHDGI0000001321, за умовами якого останній поручився перед банком за виконання позичальником зобов'язань за договором про іпотечний кредит №DNHDGI0000001321 від 11 грудня 2007 року (а. с. 43-45). 05 серпня 2008 року між [PERSON] та ЗАТ КБ «Приватбанк» була укладена додаткова угода до договору про іпотечний кредит №DNHDGI0000001321 від 11 грудня 2007 року, відповідно до якої валюта кредиту була зміна на долар США (а. с. 22-24). Додатковою угодою № 1 від 24 липня 2012 року до кредитного договору №DNHDGI0000001321 від 11 грудня 2007 року від 11-12-2007 року розмір щомісячного обов'язкового платежу був зменшений до 412,79 доларів США (а. с. 25-26). Правовідносини, що виникли між сторонами врегульовані нормами Цивільного кодексу України, а також договорами, укладеними між сторонами. Правовідносини, які виникли між сторонами урегульовані нормами Цивільного кодексу України та укладеного між сторонами договору. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці - гривні. Сторони можуть визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання повинно виконуватися в гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно - правовим актом. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» на підставі банківської ліцензії банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями. Статті 47 та 49 ЗУ «Про банки банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Вказані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральної ліцензії) на здійснення операцій з валютними цінностями. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам, що не потребують індивідуальної ліцензії на весь період дії режиму валютного регулювання. Інструкцією про перші регулювання діяльності банків в Україні, затвердженою постановою Правління НБУ від 28 серпня 2001 року № 368, передбачена вимога покриття капіталом валютного кредитного ризику. Положенням про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків, затвердженим постановою Правління НБУ від 06 липня 2000 року № 279, встановлено підвищені коефіцієнти резервування за кредитними операціями в іноземній валюті. При цьому з урахуванням особливостей діяльності банківських установ в умовах фінансової кризи, НБУ постановою Правління НБУ від 01 грудня 2008 року № 406 «Про затвердження змін до положення про порядок формування та використання резерву для відшкодування можливих втрат за кредитними операціями банків» посилив вимоги щодо формування, банками спеціальних резервів за кредитами, наданими позичальникам в іноземній валюті. На підставі Листа НБУ № 13-210/7871-22612 від 07 грудня 2009 року «Про правомірність укладання кредитних договорів в іноземній валюті» належить встановити відповідні юридичні факти: про відсутність регулювання законодавством України меж здійснення кредитування в іноземній валюті за строками та за сумами. Отже, здійснювані банком операції з надання кредитів в іноземній валюті у будь-яких сумах та на будь-який строк відповідно до підпунктів «в» частини 4 ст. 5 Декрету не вимагають отримання індивідуальної ліцензії НБУ. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Цивільне законодавство базується на принципі обов'язкового виконання сторонами зобов'язань за договором. Позивач свої зобов'язання виконав у повному обсязі. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не передбачено договором або законом. На зміну спірного договору банком не надано згоди та й взагалі внесення змін до договору є право сторони, а не обов'язок. В даному разі при внесенні змін до договору банк покладається на власний розсуд виходячи з засад доцільності та економічної вигоди. Статтею 652 ЦК України передбачено можливість зміни договору за згодою сторін у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договору. При укладенні спірних договорів сторонами були дотримані всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення вказаних договорів усі сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін; правочин був спрямований на отримання кредиту та у його погашенні згідно умов даного договору. Враховуючи вищенаведене суд вважає за необхідне відмовити позивачам у задоволенні позовних вимог до відповідача у повному обсязі я к у необґрунтованому та безпідставному. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат між сторонами по даній справі , враховуючи результат вирішення справи, а також приймаючи до уваги, що позивачі звільнені від сплати судового збору на підставі п. 7 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір», судові витрати по даній справі суд вважає за необхідне віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed