Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу, стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позову зазначила, що перебуває з відповідачем у шлюбі з 12 вересня 2009 року. Від шлюбу у них народився син [PERSON], [INFO]. Позивач вказує, що спільне життя з відповідачем не склалося внаслідок чого між ними постійно виникають суперечки, свідком яких стає їх син. А тому просила суд розірвати шлюб, укладений між нею та відповідачем. Визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] спільно з позивачем та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/3 частини зі всіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно, і до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У судове засідання позивач не з'явилася, однак забезпечила явку свого позивача, який у судовому засіданні повністю підтримав позовні вимоги останньої та просив їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причину неявки суд не повідомив, заперечень проти позову не подав. В судове засідання представник органу опіки та піклування в особі служби у справах дітей Бориспільської міської ради не зявився. До початку розгляду справи надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги позивача підтримує. Відповідно до вимог ст. ст.\~169,\~224 Цивільного процесуального кодексу України\~суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи, проти такого вирішення справи представник позивача не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 12 вересня 2009 року Меджибізькою селищною радою Летичівського району Хмельницької області, був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що в Книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний запис за № 15 (а.с.13). Сторони проживають разом, але шлюбні відносини між ними фактично припинені. Позивач та відповідач мають протилежні погляди на шлюб, сімю, внаслідок чого між ними виникають суперечки. Подальше збереження шлюбу не відповідає інтересам сторін. Примирення між сторонами не можливе. Від цього шлюбу подружжя має спільну дитину: сина [PERSON], [INFO] (а.с.14), який проживає разом зі своєю матірю в окремій кімнаті двокімнатної квартири, за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до висновку (а.с. 79 зворот), орган опіки та піклування рекомендує визначити місце проживання малолітнього [PERSON], [INFO], з його матірю [PERSON], за місцем її проживання. Позивач [PERSON] на даний час працює в ПрАТ «ІНДАР», при цьому доходи, які вона отримує, не дають їй можливості повністю забезпечити фізичний, духовний розвиток дитини, розвиток творчих та пізнавальних здібностей та належного лікування. В свою чергу, відповідач працює в Державній прикордонній службі України та отримує дохід (згідно декларації за 2016 рік про субєкта декларування) за рік в розмірі 137379 грн. (а.с. 87-94) Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ч. 3 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права чоловіка, дружини на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до ст.109 СК України шлюб розривається судом, якщо буде встановлено, що заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка і що після розірвання шлюбу не будуть порушені їх права, а також права їх дітей. Згідно із положеннями ст.ст. 110-112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. Статтею 16 Загальної декларації прав людини від 10 грудня 1948 року передбачено, що чоловіки і жінки користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. За таких обставин, суд знаходить, що подальше збереження шлюбу суперечитиме інтересам сторін, при таких обставинах, шлюб сторін доцільно розірвати. Додатково судом встановлено, що між позивачем та відповідачем склалися сімейні правовідносини щодо утримання дитини, які врегульовані Сімейним кодексом України, та повязані з ним виконання обовязків батьківства. Згідно з вимогами ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обовязки щодо утримання дитини, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обовязків щодо дитини. Відповідно ст. 180 СК України, батьки повинні утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Сімейним кодексом України, а саме в ч. 1 ст. 182 СК, також визначено, які обставини враховуються судом при визначенні розміру аліментів, серед яких: стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи вказані обставини суд приходить до висновку про необхідність призначення аліментів на утримання дитини, [PERSON], [INFO], відповідно до ст. 184 СК України з визначенням в розмірі 1/3 частки від всіх видів заробітку (доходів) та стягувати їх, починаючи з дня предявлення позову і до досягнення дитиною повноліття. При визначенні розміру аліментів судом враховані положення ч. 2 ст. 182 СК України щодо мінімального розміру аліментів на одну дитину, згідно якого такий розмір не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку. Інших обставин, які мали б істотне значення для визначення розміру аліментів на утримання дитини судом не встановлено. Про них не зазначили і сторони. Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд зобовязаний допустити негайне виконання рішення про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. При цьому судом враховано вимоги ч. 1 ст. 191 СК України, згідно якої аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. У відповідності до вимог ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, повинні забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, а також зобов'язані поважати дитину. Згідно вимог ч. 1 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати дитина, спір між ними може вирішуватися судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 5 та 6 ч. 1 ст. 19 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Таким чином, відповідач визнав позовні вимоги, а отже сторони дійшли згоди щодо місця проживання їх неповнолітньої дитини. Дані про те, що наявні підстави, передбачені ч.2 ст.161 Сімейного кодексу України, за яких позивачу не може бути передана дитина, матірю якої вона є згідно з долученими до матеріалів справи свідоцтвами про народження (а.с.14), у суду відсутні. Так, орган опіки та піклування згідно наданому суду відповідно до вимог ст.19 Сімейного кодексу України висновку, вважає, що в інтересах неповнолітньої дитини, слід визначити місце проживання дитини [PERSON] з його матірю [PERSON], позивачем у справі. Перешкод для цього судом не встановлено, зважаючи на наявність відповідних умов для цього, а докази цьому надані стороною позивача. Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Судові витрати в справі, а саме суму судового збору в розмірі 1280 грн. 00 коп., слід покласти на відповідача.

Outcome: approved