Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-27 00:00:00

Позивач з урахуванням уточнених позовних вимог від 28 жовтня 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей, посилаючись на те, що з 17 червня 2000 року перебуває з відповідачем у шлюбі, зареєстрованому Кіровським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис №115, в період якого у них народилися спільні діти: донька [PERSON], [INFO], син [PERSON], [INFO]. Посилається на те, що сімейні стосунки були нормальними до 2011 року, але потім відповідач почав мало приділяти уваги сімї, поступово їхнє сімейне життя почало погіршуватися, що призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин з вересня 2015 року. На даний час проживають окремо, спільне господарство не ведуть, діти проживають з нею в м. Дніпро по вул.Краснопільська,8/36 в найманому житловому приміщенні. [PERSON] вважає, що їх сімя розпалася і зберегти її неможливо, подальше перебування у шлюбі суперечить їх інтересам та моральним засадам суспільства. Спір про поділ майна між ними відсутній, діти будуть проживати з нею. В позові зазначає, що відповідач ухиляється від виконання свого обовязку щодо утримання дітей, домовленості щодо сплати аліментів між нею та відповідачем не досягнуто. Діти потребують постійного догляду та уваги, а вона сама не в змозі забезпечити належний матеріальний рівень, оскільки знаходиться на обліку в КЗ «Клінічний онкологічний диспансер» ДОР, у звязку з чим потребує лікування, на яке необхідні грошові кошти. Син є учнем шостого класу, в шкільному закладі за кожен день його харчування вона сплачує 13 гривень. Позивач просить при визначенні розміру аліментів врахувати, що відповідач працює ревізором в ТОВ «Фінсервіс-1», є здоровою та працездатною особою і має змогу сплачувати аліменти. Вважає, що з відповідача необхідно стягнути аліменти на утримання дітей: доньки [PERSON], [INFO], сина [PERSON], [INFO] у розмірі по 1/4 частині від доходу відповідача на кожну дитину до досягнення ними повноліття. Також з посиланням на ст.191 Сімейного кодексу України, зазначила, що оскільки аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову, а також аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх отримати у звязку з ухиленням останнього від їх сплати, то в даному випадку суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Тому [PERSON] просила стягнути з відповідача аліменти на минулий період, а саме починаючи з 01 січня 2016 року по 22 серпня 2016 року на утримання дітей в розмірі ? частини від заробітку відповідача. Позивач в судовому засідання позовні вимоги з урахуванням уточненої позовної заяви підтримала в повному обсязі, та прохала їх задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, проти розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей у розмірі ? частини на кожну дитину, а також про стягнення аліментів з 01 січня 2016 року в розмірі ? частини від заробітку не заперечував. Суд, заслухавши сторони, дослідивши докази, що маються у справі, приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно ст.ст. 180-182 Сімейного кодексу України батьки зобовязані матеріально утримувати своїх неповнолітніх дітей. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, який зареєстровано 17 червня 2000 року відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Кіровської районної ради міста Дніпропетровська, за актовим записом №115 (а.с.6). В період шлюбу у них народилися спільні діти: донька [PERSON], [INFO] (а.с.7), та син [PERSON], [INFO] (а.с.8), які проживають разом з позивачкою, що не заперечував відповідач в судовому засіданні. Спільне життя подружжя не склалося через те, що відповідач мало приділяв уваги сімї, на прохання позивачки змінити своє ставлення він не реагував, що призвело до остаточного припинення сімейно-шлюбних стосунків у вересні 2015 року. З цього часу сторони спільне господарство не ведуть, позивачка переїхала проживати з дітьми в наймане житлове приміщення до м. Дніпро. Спір про розподіл майна між ними відсутній, діти будуть проживати з позивачем. Примиритися сторони не бажають, про що свідчить та обставина, що сторони припинили сімейно-шлюбні відносини та до цього часу не поновили їх, проживають окремо, не ведуть спільне господарство, в а відповідач визнав позов в частині розірвання шлюбу, що свідчить про його небажання зберегти сім?ю. Згідно зі\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України).\~\~ Відповідно до\~ст.113 Сімейного Кодексу України, особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки позивачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище, вона має право після розірвання шлюбу відновити своє дошлюбне прізвище. За таких підстав суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам як позивача, так і відповідача, тому є достатні підстави для задоволення позову в частині розірвання шлюбу відповідно до ст.ст.105, 112 Сімейного Кодексу України. В той же час судом встановлено, що відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дітей позивачці не надає, хоча зобовязаний це робити. При цьому будь-якої домовленості щодо утримання дітей між сторонами не досягнуто, сторони не надали суду доказів укладання між собою відповідного договору про сплату аліментів на утримання дітей, у звязку з чим аліменти необхідно стягнути з відповідача в примусовому порядку від дня предявлення позову до досягнення дітьми повноліття, оскільки права та обовязки кожного з батьків є рівними за законом. При цьому суд зазначає, що права та обовязки кожного з батьків є рівними за законом, в тому числі і по утриманню дітей, а тому позивач також зобовязана матеріально утримувати дітей, а з 01 травня 2016 року до цього часу в Україні прожитковий мінімум, встановлений Законом України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» на одну особу віком від 6 до 18 років становить 1\~531 гривня. При цьому відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а відповідачем не надано до суду будь-яких доказів, які б надавали суду право визначити розмір аліментів у мінімальному розмірі та які передбачені ч. 1 ст. 182 СК України. При визначенні розміру аліментів суд відповідно до ст. 182 СК України враховує як стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів, який офіційно працює, отримує заробітну плату, яка згідно довідки ТОВ «ФІНСЕРВІС 1» від 10 жовтня 2016 року №ФС-00000038 складає близько 1400 гривень в місяць, стан здоровя дітей, їх вік та потреби і вважає необхідним стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки [PERSON], 03 лютого 2001 року та сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/2 частини щомісячно на кожну дитину до досягнення найстаршою дитиною повноліття, оскільки права та обовязки кожного з батьків є рівними за законом, в тому числі і по утриманню дітей.Будь-яких інших доказів на підтвердження матеріального стану, стану здоровя як відносно дітей, так і відносно відповідача, сторонами не надано, а інших утриманців, зазначених в п. 3 ч. 1 ст. 182 СК України відповідач не має. Також суд посилається на те, що при визначенні розміру аліментів врахуванню підлягає лише стан здоровя дітей та платника аліментів, а тому суд при визначенні розміру аліментів не враховує стан здоровя позивачки, оскільки це не передбачено ст. 182 СК України. На підставі зазначеного, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення аліментів підлягають частковому задоволенню, а з відповідача необхідно стягнути аліменти на утримання дітей: доньки [PERSON], 03 лютого 2001 року та сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/2 частини щомісячно до досягнення найстаршою дитиною повноліття у звязку з визнанням відповідачем позову в цій частині. Частиною 4 ст. 174 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В судовому засідання було встановлено, що позивачка з позовом до відповідача про стягнення аліментів за період з 01 січня 2016 року не зверталася, а відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач надасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів із відповідача, але не міг їх одержати у звязку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Суд вважає, що оскільки позивачка не зверталася до відповідача з позовом про стягнення аліментів в період з 01 січня 2016 року, у неї відсутнє відповідне рішення суду, тому її посилання щодо звернення нею особисто, а також дітей до батька з проханнями надати матеріальну допомогу не можуть свідчити про вжиття нею заходів щодо одержання аліментів із відповідача та про неможливість їх одержати у звязку з ухиленням останнього від їх сплати. У звязку з цим суд не приймає визнання позову відповідачем в частині стягнення аліментів з 01 січня 2016 року по 22 серпня 2016 року в розмірі ? частини від доходу відповідача, оскільки правові підстави для визнання позову в цій частині на час розгляду справи відсутні. Крім цього, у звязку з частковим задоволенням позову, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача та держави судовий збір, оскільки позивачка при зверненні з позовом до суду про стягнення аліментів звільнена від цих витрат. На підставі викладеного,

Outcome: partial