Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який обгрунтовує тим, що 27 травня 2011 року відповідно до договору найму житлового приміщення [ADDRESS] позивачем придбано для проживання в найм у Дочірньому підприємстві «Житловий комплекс №1 «ЗАТ «ЖПП» кімнату [ADDRESS] . Згідно до даного договору, а також у подальшому до пролонгованих інших договорів (останній Договір найму від 04.10.2017 року) вона проживає у даній кімнаті по теперішній час. Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої 04 жовтня 2017 року №107 ОСББ «Загорська 26», у даній квартирі позивач зареєстрована і проживає одна. Крім цього, згідно паспортних даних вона зареєстрована за даною адресою з 16 грудня 2015 року. У подальшому, 14.11.2016 року за рішенням Ужгородської міської ради за № 363 даний будинок перейшов в оперативне управління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку БК «Загорська -26» «Червона калина- Ужгород». На даний час у безстроковому користуванні за позивачем перебуває житлове приміщення за [ADDRESS] загальною площею 12.80 кв.м,. що складає одну кімнату. Рішенням виконавчого комітету Ужгородської міської ради від 27.06.2018 року про приватизацію державного житлового фонду позивачу відмовлено у приватизації у зв`язку із некомплектністю поданих документів. Зокрема, позивач не надала договір найму житлового приміщення. Позивач таку відмову вважає неправомірною, просить визнати дії виконавчого комітету Ужгородської міської ради протиправними та незаконними, скасувати його рішення від 27. 06.2018 за № 178 про відмову [PERSON] в передачі у власність шляхом приватизації житлового приміщення [ADDRESS] загальною площею 12.80 кв.м,. що складає одну кімнату та зобов`язати виконавчий комітет Ужгородської міської ради надати позивачу дозвіл на приватизацію кімнати [ADDRESS] загальною площею 12.80 кв.м, що складає одну кімнату. Відповідно до ухвали суду від 29.03.2019 року справу прийнято до провадження та призначено підготовче судове засідання на 22.04.2019 року, яке в останній раз відкладено у зв`язку з неявкою сторін на 12.06.2019 року. Ухвалою суду від 12.06.2019 року закрито підготовче провадження та призначено цивільну справу до судового розгляду по суті на 14.06. 2019. Представником відповідача 21.05.2019 року, на адресу суду з дотриманням вимог, встановлених ЦПК України, подано відзив на позов, в якому зазначено, що позивачу у приватизації житлової кімнати відмовлено правомірно, оскільки остання не подала повний пакет документів. Крім того, представник відповідача наголошує на тому, що суд не може втручатися у такого роду повноваження органу місцевого самоврядування, оскільки прийняття рішень про приватизацію належить виключно до дискреційних повноважень органів місцевого самоврядування, оскільки в такому випадку суд перебирає на себе повноваження іншого органу. Позивач, будучи належним чином повідомленою про день, час та місце судового засідання, не з`явилась, її неявка не перешкоджає розгляду справи по суті, крім того, її інтереси представляє представник, який є адвокатом. В судовому засіданні представник позивача вимоги, викладені в позовній заяві, підтримав з зазначених у позовній заяві підстав. Повідомив, що правом на подання відзиву на відзив скористатись не бажають. Представник відповідача під час судового засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог, просив відмовити позивачу, оскільки рішення щодо відмови у приватизації повністю обґрунтоване та законне., а позивач повного пакету документів, які вимагаються для такої приватизації, на розгляд не подала. Суд,заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав: Судом встановлено, що з 27 травня 2011 року відповідно до договору найму житлового приміщення [ADDRESS] позивачем придбано для проживання в найм у Дочірньому підприємстві «Житловий комплекс №1 «ЗАТ «ЖПП» кімнату [ADDRESS] . Відповідно довідки про склад сім`ї, виданої 04 жовтня 2017 року №107 ОСББ «Загорська 26», у даній квартирі позивач зареєстрована і проживає одна. З матеріалів справи крім цього слідує, що договір найму житлового приміщення від 27.05.2011 року був переукладений та пролонгований, що підтверджується доданими до позовної заяви копіями договорів найму житлового приміщення від 10.05.2012 року та 02.01.2014 року, в якому наявна умова про продовження строку ді цього договору на той же строк і на тих же умовах, якщо наймодавець письмово в строк не пізніше одного місяця щодо його припинення. Крім того, з долученого договору найму від 04.10.2017 та акта здачі і приймання квартири і кімнати від 04.10.2017 встановлено, що договір найму діяв і на момент звернення позивача до виконавчого комітету Ужгородської міської ради із заявою про приватизацію житлового приміщення, і на момент прийняття рішення виконавчим комітетом рішення про відмову в передачі у власність позивачу зазначеного житлового приміщення. З копії паспорта серії [NUMBER] , виданим Турківським РВ УМВС України в Львівській області від 15.02.2002 року встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 16 грудня 2015 року. Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої 04 жовтня 2017 року ОСББ «Загорська 26», у даній квартирі позивач зареєстрована та проживає одна. 14.11.2016 року за рішенням Ужгородської міської ради за № 363 даний будинок перейшов в оперативне управління Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку БК «Загорська -26». Таким чином, власником гуртожитку є територіальна громада м. Ужгород. З доданої копії технічного паспорта, виготовленого станом на 12.09.2017 року експертом [PERSON] (кваліфікаційний сертифікат серії [NUMBER] ) встановлено, що площа, яку займає позивач за адресою: [ADDRESS] , складає 12,8 м.кв. Отже, позивач на законних підставах займає в гуртожитку по [ADDRESS] окреме жиле приміщення. Згідно з ст.345 ЦК України фізична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності. Закон України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» (далі - Закон) регулює правові, майнові, економічні, соціальні, організаційні питання щодо забезпечення реалізації конституційного права на житло громадян, які тривалий час на законних підставах проживають у гуртожитках, призначених для проживання одиноких громадян або для проживання сімей. Сфера дії цього Закону поширюється на громадян, у тому числі військовослужбовців і працівників Національної гвардії України, Служби безпеки України, Державної прикордонної служби України, Збройних Сил України та інших утворених відповідно до законів України військових формувань, осіб рядового і начальницького складу та працівників Міністерства внутрішніх справ України, Державної кримінально-виконавчої служби України, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України, осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту, рятувальників, поліцейських та працівників Національної поліції, а також членів їхніх сімей, які не мають власного житла, більше п`яти років на законних підставах зареєстровані за місцем проживання у гуртожитках та фактично проживають у них (частина перша статті 1 Закону). Відповідно до статті 2 Закону громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло або шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом), або шляхом отримання соціального житла (відповідно до цього Закону та Закону України «Про житловий фонд соціального призначення»), або шляхом самостійного (на власний розсуд, за власні чи залучені кошти) вирішення свого (своєї сім`ї) житлового питання (відповідно до цивільного законодавства України). Відповідно до частин першої, другої статті 4 Закону, громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до закону. Приватизація житлових приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Громадяни, які на законних підставах проживають у гуртожитках державної форми власності, гуртожитках, що були включено до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), набувають право на приватизацію житлових приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади. Відповідно до частини першої статті 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. До об`єктів приватизації, належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, які використовуються громадянами на умовах найму (частина перша статті 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Згідно зі статтею 3 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Згідно з частиною 10 статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків) у приватизації займаного ними житла, за винятком випадків, передбачених пунктом 2 статті 2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовного (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Даний перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає, і вбачається, що на спірні правовідносини цей перелік не розповсюджується. За змістом статей 128, 129 ЖК Української РСР підставою для вселення на жилу площу у гуртожиток є спеціальний ордер, що видається адміністрацією підприємства, установи, організації на підставі спільного рішення адміністрації та відповідного профспілкового комітету. Відповідно статей 130, 131 ЖК Української РСР порядок користування жилою площею в гуртожитках визначається Примірним положенням про гуртожитки. Частиною 1 статті 61 ЖК Української РСР передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Проаналізувавши зміст вищенаведених норм можна дійти висновку, що відповідач не спростував факту законного заселення позивача до кімнати гуртожитку, та того, що ордер позивачу дійсно видавався, не ухвалив вмотивованого рішення про відмову у визнанні позивача наймачем спірної кімнати, тому відповідач не мав законних підстав відмовляти позивачу у приватизації цієї кімнати у зв`язку з відсутністю договору найму житлового приміщення. Позивач вселений до кімнати гуртожитку на законних підставах, законність її проживання в даній кімнаті не оспорено, враховуючи, що у позивача є всі необхідні документи для проведення приватизації вищезазначеного житлового приміщення, позовні вимоги підлягають задоволенню. Аналогічної позиція висловлена в постанові Верховного Суду України у справі № 591/6623/16-ц (провадження № 61-21628св18). Щодо дискреційних повноважень та наголошення представника відповідача щодо недопустимості суду втручатися такі повноваження, слід зазначити наступне. За статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) визнається право людини на доступ до правосуддя, а за статтею 13 Конвенції - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Відповідно до частини першої статті 4 ЦПК України Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Правила визначення компетенції судів щодо розгляду цивільних справ передбачено статтею 19 ЦПК України Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 19 КАС України Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження. Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» позначає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень. Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій. Визначальним критерієм здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій чи рішень, а визначальним принципом цивільного судочинства є змагальність сторін. Основною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин. Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії органу влади чи місцевого самоврядування. Аналіз змісту статті 19 ЦПК України та статті 19 КАС України у сукупності дає підстави для висновку, що під час вирішення питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і цивільних справ у кожній конкретній справі недостатньо застосування виключно формального критерію - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень). Визначальною ознакою для правильного вирішення такого питання є характер правовідносин, з яких виник спір. Конституційний Суд України в пункті 4 мотивувальної частини Рішення від 16 квітня 2009 року справи № 7-рп/2009 (про скасування актів органів місцевого самоврядування) зазначив, що органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб`єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово та після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання. У зв`язку з прийняттям цих рішень виникають правовідносини, пов`язані з реалізацією певних суб`єктивних прав та охоронюваних законом інтересів. Отже у разі прийняття суб`єктом владних повноважень рішення про передачу майна у власність (тобто ненормативного акта, який вичерпує свою дію після його реалізації) подальше оспорювання правомірності набуття фізичною чи юридичною особою спірного майна має вирішуватися в порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про право цивільне. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. Відповідно до пункту 10 частини другої статті 16 ЦК України цивільні права та інтереси суд може захистити в спосіб визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до ст. 12 ЦПК Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин суд, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, дійшов висновку про необхідність задовольнити позовні вимоги. Питання про розподіл судових витрат необхідно вирішити за правилами статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved