Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-06 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача, просить суд розірвати договір про надання послуг № 34-11 від 13.08.2011р., укладений між сторонами; Стягнути з відповідача на користь позивача неустойку (пеню), завдані матеріальні збитки, моральну шкоду та судові витрати. Вимоги мотивовані тим, що 13.08.2011р. сторони уклали договір про надання юридичних послуг № 34-11. Згідно даного договору відповідач зобов'язався надавати позивачу юридичні послуги по представництву інтересів позивача в суді, а саме надавати консультації з питань, пов'язаних з виконанням договору, здійснювати юридичну допомогу у збиранні необхідних документів та матеріалів, вести справи в судових та інших органах. Позивач, в свою чергу, повинна була сплатити вказані послуги, надати відповідачу документи та відомості, необхідні для представництва інтересів позивача в процесі виконання договору. Позивач свої обов'язки по договору виконала належним чином, сплативши за надання юридичних послуг в розмірі 2000,00 грн., 300,00 грн. за консультацію та 144,34 грн. оплата за нотаріальну довіреність на імя відповідача. Відповідач свої зобов'язання по договору не виконав належним чином, оскільки позовна заява була складена на низькому професійному рівні та зобов'язання по основному договору виконані не були взагалі. Позивач вважає, що відповідачем були надані неякісні юридичні послуги, у звязку із чим позивач зазнала матеріальних збитків та моральну шкоду. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги з підстав, викладених у позовні, просила їх задовольнити, але в подальше судове засідання не зявилась, надала до суду заяву згідно якої просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідач до суду не з'явився, сповіщений належним чином через оголошення у пресі, а також судовою кореспонденцією, причин нез'явлення до суду не надав. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. У відповідності до ч. 1 ст. 907 ЦК України, договір про надання послуг може бути розірваний, у тому числі шляхом односторонньої відмови від договору. Судом встановлено, 13 серпня 2011 року між сторонами був укладений договір про надання послуг № 34-11. Згідно п. 2.1. договору, виконавець зобов'язався надавати усні консультації з питань діючого законодавства, складати проекти необхідних процесуальних документів, скарг, претензій, позовних заяв, договорів, тощо, надавати консультаційні послуги по захисту законних прав та інтересів клієнта у державних органах та судах, особисто приймати участь та/або представляти клієнта в органах внутрішніх справ, СБУ, ДПС, прокуратурі, судах, органах виконавчої служби, місцевого самоврядування, ГАСК. Згідно п. 2.2. договору, замовник зобов'язується оплатити виконавцю зазначені послуги, надавати виконавцеві документи і відомості, необхідні виконавцю для представництва інтересів замовника в процесі виконання договору. Замовник зобов'язався сплатити послуги виконавця в розмірі 2000,00 грн. Позивачем було сплачено 2000,00 грн. у рахунок виконання договору (а.с.7). Предметом договору, укладеного сторонами, було досягнення мети щодо встановлення факту, що має юридичне значення. Ухвалами Богодухівського районного суду Харківської області від 12.09.2011р., 06.10.2011р., по справі за позовом [PERSON] до Управління пенсійного фонду України в Богодухівському районі Харківської області про встановлення факту, що має юридичне значення було відмовлено у відкритті провадження по справі (а.с.11,13), однак згідно ухвали Апеляційного суду Харківської області від 14.11.2011р. ухвала Богодухівського районного суду Харківської області від 06.10.2011р. була скасована та справу направлено до суду першої інстанції для вирішення питання щодо відкриття провадження ( а.с.18-19). Як пояснила у судовому засіданні позивач, адвокат [PERSON], її представник, подавав до суду заяви без її відома, вона їх не підписувала, судом неодноразово ці заяви повертались позивачу, таким чином, на її думку, затягувався процес розгляду справи. Згідно із письмових заперечень відповідача [PERSON], які були їм подані раніше до Богодухівського районного суду Харківської області, вбачається, що подаючи зазначений позов, позивач обґрунтовує свої вимоги посилаючись на [PERSON] України «Про захист прав споживачів». Однак вказаний закон не підлягає застосуванню до спірних правовідносин з наступних підстав. Згідно п. З ч. І ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець - субєкт господарювання, який виконує роботи або надає послуги. Відповідно до ч. 2 ст. 55 Господарського кодексу України, субєктами господарювання є господарські організації - юридичні особи, створені відповідно до Цивільного кодексу України, державні, комунальні та інші підприємства, створені відповідно до цього Кодексу, а також інші юридичні особи, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані в установленому законом порядку; громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які здійснюють господарську діяльність та зареєстровані відповідно до закону як підприємці. [PERSON] України «Про захист прав споживачів» регулює відносини споживача з підприємством, установою, організацією чи громадянином-підприємцем, які виготовляють та продають товари, виконують роботи і надають послуги, незалежно від форм власності та організаційних форм підприємництва. На відносини, де виробником і продавцем товарів, виконавцем робіт і надавачем послуг є громадянин, що не є підприємцем, дія цього Закону не поширюється. Натомість на спірні правовідносини поширюється дія норм Цивільного кодексу України, а саме ст. ст. 237-250 Цивільного кодексу України, та норми Закону України «Про адвокатуру» № 2887-ХІІ від 19.12.1992 року, який був чинним на момент укладення угоди з позивачем. При поданні вказаної позовної заяви, позивачем було невірно обрано засіб захисту нібито порушеного права та порушено правила територіальної підсудності, а також незаконно звільнено позивача від сплати державного мита за подання позовної заяви до суду. Так, згідно ч. 1 ст. 5 Закону України «Про адвокатуру», адвокати дають консультації і розяснення з юридичних питань, усні і письмові довідки щодо законодавства; складають заяви, скарги та інші документи правового характеру; здійснюють представництво в суді, інших державних органах, перед громадянами та юридичними особами. Згідно ч. З ст. 237 ЦК України, представництво виникає на підставі договору, закону. Згідно ч. 1 ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Згідно п.п. 2, 3 ч. 1 ст. 248 ЦК України, представництво за довіреністю припиняється у разі: скасування довіреності особою, яка її видала; відмови представника від вчинення дій, що були визначені довіреністю. Згідно ч. 3 ст. 651 ЦК України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Згідно ч. 3 ст. 12 Закону України «Про адвокатуру», якщо договір розривається достроково, оплата праці адвоката провадиться за фактично виконану роботу. Таким чином, посилання позивача на ті обставини, що відповідач нібито відмовив їй у розірванні договору є безпідставними, оскільки вона мала законні підстави розірвати договір в односторонньому порядку на підставі вищезазначених норм, що і було зроблено позивачем. Крім того, як випливає з п. 3 ч. 1 ст. 248, ч. 1 ст. 250 ЦК України, п. 3.2 договору про надання правової допомоги № 34/11 від 13.08.2011 року, відповідач має право відмовитися від виконання своїх обовязків у разі відмови клієнта від оплати його послуг. Оскільки позивач 13.11.2011р. в односторонньому порядку відмовилася від подальшої оплати послуг адвоката, а на момент звернення було сплачено тільки фактично виконану роботу, то відповідач мав правові підстави відмовитися від виконання договору. Більш того, внаслідок вищезазначених обставин, договір про надання правової допомоги вважається розірваним у разі відмови від оплати послуг, а тому не потребує вчинення будь-яких додаткових заходів з боку сторін для його розірвання. Крім того, позивач посилається нібито на недоліки в наданій їй послузі, однак окрім своїх слів, ніяких належних доказів, таких як наприклад висновок експерта, на підтвердження наявності недоліку суду не надала. При такому положенні суд не вбачає підтвердження того, що юридичні послуги надавалися неякісно. Також позивачка звернулась з вимогою про відшкодування з відповідача моральної шкоди. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Відповідно до ч. 1-2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини фізичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Вимоги позивача в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню судом, оскільки факт завдання позивачу моральної шкоди внаслідок невиконання відповідачем своїх обовязків за договором не знайшов свого підтвердження в судовому засіданні та укладеним між сторонами договором не передбачена така відповідальність відповідача в разі порушення умов договору, позивачем не було доведено належними доказами протиправність дій відповідача щодо неї, наявність у неї моральної шкоди, а також причинно-наслідковий звязок між діями відповідача та моральною шкодою, і більш того не доведено причинно-наслідковий звязок між діями відповідача та захворюваннями, які виникли у позивача. Позивач не надав суду ніякого висновку про причини виникнення в неї зазначених хвороб та інвалідності, яку було встановлено більш ніж через рік після розірвання договору. За таких обставин суд вважає, що вимоги позивача безпідставні та задоволенню не підлягають. На підставі ст. 10 Закону України «Про захист прав споживача», ст. ст. 23, 526, 901, 907, 1167 ЦК України,

Outcome: dismissed