Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та третьої особи про надання дозволу на виїзд за кордон двох неповнолітніх дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , до Чеської Республіки без згоди їх батька [PERSON] , [INFO] , уродженця с.Чумальово,Тячівського району, Закарпатської області, Україна. Свої позовні вимоги мотивує тим, що шлюб між нею та відповідачем розірвано рішенням Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 квітня 2020 року. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: донька [PERSON] , [INFO] , та донька [PERSON] , [INFO] , які проживають з нею та знаходяться на її повному утриманні та вихованні. У зв`язку з важким матеріальним становищем вона змушена булла виїхати із дітьми на заробітки в Чеську Республікую. Там вона знайшла собі добру роботу за яку вона отримує непогану заробітну плату. Однак, у дітей закінчився строк дії паспортів для виїзду за кордон, а відповідач згоди на виготовлення документів на виїзд дітей за кордон не дає, а тому вона змушена звернутися до суду з даним позовом. Просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон двох неповнолітніх дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , до Чеської Республіки без згоди їх батька [PERSON] , [INFO] , уродженця с.Чумальово,Тячівського району, Закарпатської області, Україна. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Кохман М.В. в судове засідання не з`явилися, позаяк представник позивача - адвокат Кохман М.В. подала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують та просять позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, про причину своєї неявки суду не повідомив, хоч належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, відзив на позовну заяву не подав, а тому суд на підставі ст. 223 ЦПК України справу розглянув у його відсутності на підставі письмових доказів, що є у матеріалах справи. Представник третьої особи: органу опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації в Закарпатській області - Монич К.П. в судове засідання не з`явилася, позаяк подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності представника, в заяві зазначила, що проти задоволення позову орган опіки та піклування не заперечує. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який між ними було розірвано, згідно рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 квітня 2020 року (а. с. 5, 6). Відповідно до свідоцтв про народження неповнолітніх дітей: доньки [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] , батьком значиться відповідач у справі [PERSON] , а матір`ю - позивач у справі [PERSON] (а.с. 7, 8). Згідно висновку органу опіки та піклування Тячівської районної державної адміністрації від 07 жовтня 2020 року за №04-09/157 надано дозвіл на тимчасові виїзди малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за кордон на навчання у супроводі їх матері [PERSON] без згоди батька [PERSON] (а.с.43, 44). Згідно ст. 141 CK України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 313 ЦК України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів і в їхньому супроводі чи у супроводі осіб, які уповноважені ними. За відсутністю згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього за кордон може бути дозволений за рішенням суду. Конкретний порядок оформлення документів для виїзду дитини за кордон, перетинання дитиною державного кордону України врегульований Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими Постановою КМ України від 27.01.1995 № 57 (Правила), Порядком оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон з безконтактним електронним носієм, його тимчасового затримання та вилучення, затвердженого Постановою КМ України від 07.05.2014 № 152 (Порядок). Ці нормативні акти в сукупності та з урахуванням запровадження з 01.01.2015 видачі паспорта громадянина України для виїзду за кордон також особам, які не досягли 16-річного віку (п. 3 Постанови КМ України від 07.05.2014 № 152, п.п. 1 3 Порядку), передбачають, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі предявлення рішення суду чи його нотаріально засвідченої копії про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (п. 4 пп. 1, пп. 2 абз. 9 Правил). Ці норми законодавства узгоджуються з положеннями ст. 16 ч. 1, ст. 22 ч.ч. 1 3, 11 Закону України «Про Єдиний державний демографічний реєстр та документи, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус», а також з урахуванням правил, встановлених ст. 8 ч. 1 ЦК України, узгоджуються у відповідній частині з положеннями ст. 4 ч.ч. 1, 2 Закону № 3857-XII. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3, пунктом 1 статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У Постанові від 04 липня 2018 у справі N 712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі N 235/139/16-ц (N 6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04 липня 2018 року Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Як встановлено в судовому засіданні позивачка має намір забезпечити навчання, відпочинок та оздоровлення дітей за кордоном, однак згоди на виїзд за кордон двох неповнолітніх дітей відповідач не надає. Право кожного, хто на законних підставах перебуває на території України, на свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом, та повертатися в Україну, а також право на охорону здоров`я, гарантуються Конституцією України (ст.ст. 33, 49). Згідно зі ст. 3 п. 1 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20.11.1989 і ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27.02.1991року, ст. 7 ч. 8 СК України, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами,… судами, адміністративними … органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини; регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. За змістом ст.ст. 154, 155 СК України батьки мають право на самозахист дитини, а здійснення ними своїх батьківських прав мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини. Жодних доказів для відмови в наданні згоди на виїзд їх двох неповнолітніх дітей за кордон, які би суперечили інтересам дітей, чи порушували би їх або його права, відповідач суду не надав. Беручи до уваги відсутність згоди батька на тимчасовий виїзд ддвох неповнолітніх дітей за кордон із обумовленою метою і пов`язане з цим фактичне обмеження прав дітей, суд вважає, що в інтересах дітей позов слід задовольнити та надати дозвіл на виїзд двох неповнолітніх дітей сторін за кордон без згоди батька [PERSON] . У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати у сумі 840,80 гривень.

Outcome: approved