Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-02 00:00:00

Позивач звернулася до суду із зазначеною позовною заявою посилаючись на те, що вона є власником квартири [ADDRESS]. Зазначає, що відповідач з жовтня 2013 року не проживає за вказаною адресою, виїхала за межі держави Україна. Позивач несе додаткові витрати по обслуговуванню квартири, по оплаті комунальних послуг. Просить визнати [PERSON], такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] та зняти її з реєстрації. Позивач в судовому засіданні підтримала позові вимоги з підстав зазначених в позовній заяві, просила їх задовольнити. Пояснила, що відповідач виїхала до Росії та не проживає за місцем реєстрації понад рік. Також зазначила, що місце проживання відповідача за даною адресою було зареєстроване зі згоди позивача. Крім того позивач зазначила, що реєстрація місця проживання була тимчасова. Пояснила, що комунальні нарахування відбуваються по кількості зареєстрованих. Відповідач в судове засідання не з'явилася повторно, про час слухання справи повідомлялась, причини неявки невідомі. Представник третьої особи в судове засідання не з'явився, був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив. Виходячи з наведеного та зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Судом встановлено, що відповідно до копії договору дарування від 30.08.2000 року посвідченого приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] є власником однокімнатної квартири [ADDRESS] З довідки МЖКУ №2853 від 04.09.2014 року вбачається, що в квартирі по [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON] У довідці №7 від 15.09.2014 року виданої Міжнародною агенцією повітряних сполучень та підписаної директором в особі [PERSON] (позивачем) зазначено, що [PERSON] купила електронний авіаквиток № 2984115378457 за маршрутом Одеса-Москва- Сургут авіакомпанії «Ютейр», дата вильоту 03.10.2013 року. Суд вважає, що наведений доказ, який виготовлено самим позивачем, не підтверджує обставини позову щодо перетинання державного кордону України [PERSON] та відсутність відповідача за місцем реєстрації проживання понад рік. Позивачем до позовної заяви долучено акти від 12.03.2014 року, 12.05.2014 року, 12.09.2014 року ЖЕК №1 Суворовського району в змісті яких зазначено, що громадянка Російської федерації [PERSON] з жовтня 2013 року в квартирі [ADDRESS] фактично не проживає з жовтня 2013 року, особистих речей в квартирі немає. Наведені акти не можуть були належними та допустимими доказами, оскільки вони складені фізичними особами, а не представниками установ, до компетенції яких входить складати акти. Крім того, наведені акти, складені в 2014 році, не можуть встановлювати обставини за жовтень 2013 року - щодо періоду відсутності та самого факту відсутності відповідача за місцем реєстрації, не можуть встановлювати громадянство особи. Також в змісті даних актів не зазначено, яким чином особам, що їх склали було відомо, які особисті речі мала відповідач, щоб давало б їм підстави зазначити, про їх відсутність за місцем реєстрації. На підтвердження обставин позову щодо надмірної сплати грошових коштів за комунальні послуги не надано належних та допустимих доказів щодо наявності нарахувань за комунальні послуги на підставі наявності зареєстрованих особі а не на підставі показників лічильників. З ст.16 ЦК України вбачається, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Також ст. 1 додаткового протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлює захист права власності та зазначає, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ст.60 ЦПК України закріплено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. На підставі наведеного, враховуючи, що підстави звернення до суду, які зазначені в позовній заяві та проголошені під час пояснень позивачем, не доведено належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані та не підлягають задоволенню з підстав звернення до суду.

Outcome: dismissed