Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Долинське», в якому просить визнати недійсними додаткові угоди від 21 червня 2016 року про зміну і доповнення договорів оренди землі №352228744003283 та №352228744003284 від 12 грудня 2012 року, що укладені між нею, в особі [PERSON] та відповідачем, в особі директора [PERSON], зареєстрованих Державним реєстратором речових прав на нерухоме майно 30 червня 2016 року. В обґрунтування заявлених позовних вимог поміж іншого посилається на те, що вказані додаткові угоди укладено всупереч її волі, внаслідок перевищення представником [PERSON] своїх повноважень, наслідком чого стала зловмисна домовленість представника та директора ТОВ «Долинське» при укладенні оспорюваних угод. Позивач та її представник в ході судового розгляду позовні вимоги підтримали, посилаючись на обставини, викладені у позові. Позивач пояснила суду, що на території Трепівської сільської ради за місцем знаходження належних їй земельних ділянок вона не проживає. В 2008 році дійсно видала [PERSON] довіреності на право користування цими земельними ділянками і вважала, що останній самостійно їх обробляє. Зв'язку з ним не підтримувала тривалий час і їй не були відомі обставини того, що [PERSON] здавав належні їй земельні ділянки в оренду ТОВ «Долинське», до відома він її на ставив. В 2016 році вона випадково дізналась, що земельні ділянки перебувають у користуванні ТОВ «Долинське», а тому в заяві від 09.06.2016 року повідомила останнє про свої наміри повернути земельні ділянки і отримати орендну плату. При цьому, ТОВ «Долинське» надало їй відповідь в листі від 08.07.2016 року про те, що строк дії договорів оренди спливає в листопаді 2017 року і жодним чином не обмовилось про те, що напередодні дія договору оренди була продовжена ще на 10 років. З урахуванням наведеного позивач вважає, що між [PERSON], який діяв від її імені, та ТОВ «Долинське» при укладенні додаткових угод до договорів оренди була наявна зловмисна домовленість. Додаткові угоди укладені всупереч її волі і потягли за собою негативні для неї наслідки, оскільки вона позбавлена можливості ще на 10 років розпоряджатися/користуватися належними їй земельним ділянками. Представник позивача у судовому засіданні також відзначила, що при укладенні додаткових угод [PERSON] вийшов за межі наданих йому повноважень, уклавши угоди в 2016 році на 10 років, при цьому, що строк дії довіреностей спливає в 2018 році. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, просив суд відмовити у їх задоволенні. Вказав, що позивач 18 серпня 2008 року шляхом видачі довіреностей уповноважила [PERSON] в тому числі здавати в оренду належні їй земельні ділянки, що розташовані на території Трепівської сільської ради Знам'янського району Кіровоградської області. Довіреності видані строком до серпня 2018 року і відкликані [PERSON] лише 29.07.2016 року. Представник [PERSON] при укладенні оспорюваних додаткових угод діяв в межах наданих йому повноважень. Доказів існування зловмисної домовленості між представником [PERSON] та директором ТОВ «Долинське» при укладенні оспорюваних додаткових угод, позивачем до суду не представлено. Третя особа [PERSON], будучи присутнім в судовому засіданні 15.05.2017, надав суду наступні пояснення. Зазначив, що в 2008 році дав у борг [PERSON] грошові кошти, які вона зобов'язувалась повернути у строк до 01.01.2010 року, а у разі неповернення боргу у вказаний строк позивач зобов'язувалась передати йому у власність належні їй земельні ділянки, що знаходяться на території Трепівської сільської ради Знам'янського району Кіровоградської області. На підтвердження зазначеного факту, останньою було складено відповідні розписки, а також видано довіреність на його ім'я строком до 18.08.2018 року з наданням повноважень в тому числі і здавати в оренду вказані земельні ділянки. Зв'язку із [PERSON] з часу видачі довіреностей вони не підтримували. В подальшому, позивач борг не повернула, а тому він вважав, що ці земельні ділянки фактично належать йому. Отже, і розпоряджався ними на власний розсуд і у власних інтересах. Перед укладенням додаткових угод в 2016 році [PERSON] відповідно до відома про вказані обставини не ставив, оскільки знову ж таки вчиняв дані угоди не в її, а у своїх інтересах, отримавши наперед орендну плату за землю за 2016 рік. В наступні судові засідання третя особа [PERSON] не з'являвся, повідомлявся судом належним чином, причини своєї неявки не повідомляв. Заслухавши пояснення позивача, представників сторін та третьої особи, оглянувши матеріали цивільної справи № 2/389/891/16 (за позовом [PERSON] до ТОВ «Долинське» про визнання недійсними договорів оренди землі), оригінали оспорюваних додаткових угод, дослідивши матеріали даної цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач є власником земельних ділянок площею 4,32 га, що розташовані на території Трепівської сільської ради Знам'янського району Кіровоградської області, що підтверджується Державними актами на право приватної власності на землю серії [NUMBER] виданого 30 червня 2002 року та серії [NUMBER] виданого 27 листопада 2006 року. У 2007 році між сторонами було укладено договори оренди землі строком на п'ять років, які були зареєстровані у Знам'янському міськрайонному відділі Кіровоградської регіональної філії державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру при Держкомземі України», про що у книзі реєстрації вчинено запис від 12 листопада 2007 року за № 421 та 20 листопада 2007 року за № 498. В подальшому відділом Держкомзему в Знам'янському району зареєстровані 12 грудня 2012 року за № 352228744003283 та за № 352228744003284 договори оренди землі від 20 листопада 2012 року та 21 листопада 2012 року укладені між [PERSON] та ТОВ «Долинське». Договори укладені строком на п'ять років. У судовому засіданні також з'ясовано, що 21 червня 2016 року між [PERSON] в особі [PERSON] та ТОВ «Долинське» в особі [PERSON] укладено дві додаткові угоди про зміну і доповнення договорів оренди землі за № 352228744003283 від 12 грудня 2012 року та за № 352228744003284 від 12 грудня 2012 року. Вказані додаткові угоди зареєстровано Державним реєстратором речових прав на нерухоме майно 30 червня 2016 року за №№ 15256571 та 15255979 відповідно. Оригінали додаткових угод оглянуто в судовому засіданні. Зі змісту додаткової угоди вбачається, що строк дії договору оренди визначено у 10 років з моменту реєстрації додаткової угоди. Розмір орендної плати залишено без змін. Судом встановлено, що згідно довіреностей від 18.08.2008 року та 29.08.2008 року [PERSON] уповноважила [PERSON] користуватися належними їй земельними ділянками (здавати в оренду). Довіреності видані на десять років (а.с.27, 28, ц/с № 2/389/891/16). В судовому засіданні також встановлено, що в заяві від 09 червня 2016 року, яка отримана ТОВ «Долинське» за даними відповідного поштового повідомлення 14 червня 2016 року, позивач [PERSON] висловила свою незгоду з тим, що ТОВ «Долинське» користується належними їй земельними ділянками, не сплачує орендну плату та просила серед іншого негайно повернути їй земельні ділянки (а.с. 67, 68). У відповіді на зазначене абзацом вище звернення позивача, ТОВ «Долинське» в свою чергу повідомило позивачу про те, що належні їй земельні ділянки знаходяться в оренді на підставі договорів 2007 року, термін дії яких продовжено додатковими угодами до листопада 2017 року, які від її імені укладено представником за відповідними довіреностями [PERSON] У судовому засіданні з'ясовано, що довіреності видані на ім'я [PERSON] позивачем скасовано 29 липня 2016 року (а.с. 25, 26), тобто вже після укладення оспорюваних додаткових угод. Згідно з ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до п. в) та г) ч.3 ст.152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання угоди недійсною, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання права власності чи права користування особи на земельну ділянку є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Згідно до ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Не є представником особа, яка хоч і діє в чужих інтересах, але від власного імені, а також особа, уповноважена на ведення переговорів щодо можливих у майбутньому правочинів. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Статтею 238 ЦК України визначено, що представник може бути уповноважений на вчинення лише тих правочинів, право на вчинення яких має особа, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин, який відповідно до його змісту може бути вчинений лише особисто тією особою, яку він представляє. Представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб, встановлених законом. В силу ст. 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє. Згідно до ст. 244 ЦК України, представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Приписами ст.ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч.ч.1-3,5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 232 ЦК передбачено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. За змістом зазначеної норми закону необхідними ознаками правочину, вчиненого у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою є: 1) наявність умисного зговору між представником потерпілої сторони правочину і другої сторони з метою отримання власної або обопільної вигоди; 2) виникнення негативних наслідків для довірителя та незгода його з такими наслідками; 3) дії представника здійснюються в межах наданих йому повноважень. Представник, вчиняючи правочин, не виражає власну волю. Його завдання полягає в тому, щоб реалізувати волю особи, яку він представляє. Словосполучення «зловмисна домовленість», що використовується у вказаній статті, трактується як навмисні дії представника, тобто він усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання. У п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що для визнання правочину недійсним на підставі ст. 232 ЦК України необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя. При цьому не має значення, чи одержав учасник такої домовленості яку-небудь вигоду від здійснення правочину, чи правочин був вчинений з метою завдання шкоди довірителю. Враховуючи зазначені роз'яснення, суд приходить до висновку про те, що представник, вчиняючи правочин, не виражає свою власну волю, його завдання полягає в тому, щоб донести до контрагента волю особи, яку він представляє. Однак, в силу зловмисної домовленості представника та контрагента воля довірителя не доводиться і підмінюється волею представника, що і є підставою для визнання таких правочинів недійсними. Форма такої зловмисної домовленості (усна чи письмова) правового значення не має, важливим є лише сам факт такої домовленості. Іншими словами, мова йде про зловмисне спотворення волі свого довірителя, засноване на змові з другою стороною правочину. Отже, необхідними ознаками таких правочинів є: наявність зловмисної змови між представником потерпілої сторони правочину з другою стороною правочину; виникнення негативних наслідків для довірителя; дії представника здійснюються в межах наданих йому довірителем повноважень. У судовому засіданні на підставі пояснень [PERSON] з'ясовано, що останній, укладаючи із відповідачем, від імені [PERSON] на підставі нотаріально посвідченої довіреності, оспорювані додаткові угоди до договорів оренди землі, діяв у власних інтересах і аж ніяк не в інтересах свого довірителя, тобто виражав власну, а не позивача, волю на укладення цих додаткових угод та усвідомлював, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажав їх настання. Разом з тим, на думку суду, відповідач, знаючи про волю позивача щодо повернення належних їй земельних ділянок та сплати орендної плати, що була доведена до відома ТОВ «Долинське» в листі від 09.06.2016 року, тим не менш не зважаючи на вказані обставини, уклав оспорювані додаткові угоди з [PERSON] незадовго після отримання зазначеного листа та виплатив [PERSON] наперед орендну плату за 2016-2017 р.р., про що свідчить видатковий касовий ордер від 07.07.2016 року. І в подальшому, вже після укладення цих додаткових угод, надаючи відповідь на вказане звернення позивача, який є власником відповідних земельних ділянок, відповідач по суті замовчав обставини щодо продовження строку дії орендних відносин сторін ще на 10 років у період між отриманням звернення та наданням цієї відповіді, а також виплати орендної плати представнику орендодавця. Слід також відзначити, що не скасування [PERSON] станом на дату укладення оспорюваних додаткових угод нотаріально-посвідченої довіреності на представництво [PERSON] її інтересів у порядку, визначеному ст. 247-248 ЦПК України, не є доказом прояву довіри [PERSON] [PERSON] щодо вчинення дій у її інтересах. Внаслідок укладення оспорюваних додаткових угод для позивача настали негативні наслідки, оскільки дія договорів оренди продовжена на значний період, що позбавляє її можливості на достатньо тривалий час користуватися/розпоряджатися належним їй на праві власності майном по закінченню договорів оренди, укладених в 2012 році строком на п'ять років, на що вона мало право розраховувати. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку щодо доведеності факту зловмисної домовленості між представником [PERSON] - [PERSON] та ТОВ «Долинське» при укладенні оспорюваних додаткових угод, а відтак їх належить визнати недійсними. Що стосується інших доводів позивача, то слід відзначити, що вони на особливу увагу суду не заслуговують внаслідок їх безпідставності. Це стосується і доводів щодо не укладення договорів оренди між сторонами в 2012 році, відсутності доказів про їхнє існування, відсутності номеру реєстрації в одному з договорів, підробки додаткових угод, оскільки наведені обставини не знайшли свого підтвердження в ході даного судового розгляду. Доводи позивача з приводу того, що представник при укладенні від її імені додаткових угод вийшов за межі наданих йому повноважень, є безпідставними, оскільки строк дії довіреностей виданих [PERSON] визначено до серпня 2018 року, а отже [PERSON] мав право вчиняти визначені у довіреності дії від імені довірителя до останнього дня строку дії довіреності в тому числі і здавати відповідне майно в оренду. Жодних застережень з приводу строку дії договорів, які можуть бути укладені представником, довіреності не містять. На підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1280 грн. (по 640 грн. за кожну позовну вимогу немайнового характеру).

Outcome: approved