Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку кадастровий номер [NUMBER], з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,0920 га, що розташована за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування позову зазначила, що 06 липня 2010 року вона, на підставі договору купівлі-продажу, придбала у власність житловий будинок з надвірними побудовами за цією ж адресою. Будинок розташований на земельній ділянці, площа якої складає 940 кв. м. кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER]. В договорі купівлі продажу будинку було вказано, що земельна ділянка на якій розміщено придбаний будинок, належить держфонду. Продавцям вказаний будинок належав на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданим 17 червня 2010 року Новомосковською державною нотаріальною конторою, зареєстрованих у КП «НМБТІ» 21 червня 2010 року за № 9131602. Після купівлі будинку, позивач у 2012 році вирішила приватизувати земельну ділянку, на якій він розташований. Під час підготовки усіх необхідних для приватизації документів, звернувшись до Управління Держземагентства у Новомосковському районі Дніпропетровської області із запитом щодо статусу вказаної земельної ділянки, 04 грудня 2013 року позивач дізналася, що станом на 31 грудня 2012 року земельна ділянка з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,0920 га зареєстрована за [PERSON], відповідно до рішення сесії Новомосковської міської ради від 27 серпня 1997 року № 813, державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER] зареєстровано в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за [NUMBER] від 24 вересня 1997 року. Отже виявилося, що під час прийняття спадщини продавцям не було відомо про те, що земельна ділянка приватизована та отримані свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] лише на житловий будинок, і продавці помилково або свідомо навмисно вказали про те, що земельна ділянка належить держфонду. На даний час позивач є власником житлового будинку, але не може приватизувати земельну ділянку на якій він розташований через те, що вона вже приватизована попереднім власником, який помер. Особи, які прийняли у спадок будинок та з невідомих причин не прийняли земельну ділянку, на якій він був розташований, і продали цей будинок позивачу, теж померли. Посилаючись на ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України вказала, що купуючи будинок, стала користувачем земельної ділянки за цією ж адресою, але виявилось, що ця земельна ділянка не є власністю держфонду, а перебувала у власності гр. [PERSON], після якого прийняли спадщину продавці будинку, відповідно позивач набула не право користування, а право власності на спірну земельну ділянку, яке просила захистити подавши позов до суду. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 27 травня 2016 року у задоволенні позову відмовлено. В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове рішення про задоволення позову. Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, суд вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду скасувати. Відмовляючи у задоволенні позову суд виходив із того, що 06 липня 2010 року на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку [PERSON] придбала у [PERSON], [PERSON] у власність житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та розташований на земельній площею 940 кв. м. держфонд. Кадастровий номер земельної ділянки: [NUMBER]. Продавцям вказаний будинок належав на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданим 17 червня 2010 року Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р.№2-1924 та № 2-1927, які були зареєстровані у КП «НМБТІ» 24 червня 2010 року за р.№ 9131602. Судом встановлено, що право власності [PERSON], [PERSON] виникло на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданим 17 червня 2010 року Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р.№2-1924 та № 2-1927, після смерті [PERSON], померлої [INFO]. [PERSON] набула право власності на житловий будинок на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного 31 січня 2005 року зі [PERSON] та зареєстрованого 31 січня 2005 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Римською А.В. за р.№193. В договорі від 31 січня 2005 року вказано про належність земельної ділянки, на якій розташовано будинок, до земель держфонду. Також судом встановлено, що земельна ділянка, розташована за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,0920 га на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] передана у приватну власність [PERSON] відповідно до рішення сесії Новомосковського міськвиконкому від 27 серпня 1997 року № 813. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за [NUMBER] від 24 вересня 1997 року. [INFO] [PERSON] померла. Після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини звернулася [PERSON], яка 23 жовтня 2006 року отримала свідоцтво про право на спадщину за законом на належне померлій майно - грошові внески. Із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на належну померлій земельну ділянку - не зверталася. Розглядаючи вимоги щодо наявності підстав для визнання за позивачем права власності на земельну ділянку, суд посилався на положення частин першої, другої статті 78 ЗК України (в редакції, чинній на момент відчуження власником земельної ділянки - [PERSON] розташованого на ній житлового будинку) про те, що право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Поняття земельної ділянки як об'єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Нормами статті 81 ЗК України також передбачено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). На відміну від норми статті 30 ЗК Української РСР (1991 року), яка в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду, частина перша статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час укладення сторонами договору купівлі-продажу жилого будинку) визначила, що при переході права власності на будівлю і споруду право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. Разом з тим, при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, слід враховувати наступне. Ч.1, 3 ст.125 ЗК України визначає, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Приступати до використання земельної ділянки до встановлення її меж у натурі (на місцевості), одержання документа, що посвідчує право на неї, та державної реєстрації забороняється. Частина четверта статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачала, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об'єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об'єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. За таких обставин, до особи, яка придбавала житловий будинок, будівлю або споруду, з 1 січня 2004 р. (з моменту введення в дію ЦК) згідно з ст.377 ЦК, а з часу внесення змін до ст.120 ЗК законом «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України у зв'язку з прийняттям Цивільного кодексу України» від 27 квітня 2007 № 997-V - і згідно з ст.120 ЗК переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, установлених договором; а якщо договором цього не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Оскільки матеріали справи не містять цивільно-правової угоди про відчуження на користь покупця ([PERSON].) від продавця ([PERSON].) земельної ділянки, до набувача нерухомого майна перейшло лише право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування, а не право власності на земельну ділянку кадастровий номер: [NUMBER]. Оскільки межі земельної ділянки, які зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування не встановлені, доказів протилежного суду не надано, підстав для задоволення позову суд не вбачає. Але із такими висновками суду повністю погодитись не можна, оскільки вони не враховують наявність підстав саме для задоволення позову. Сторонами не заперечується факт отримання у власність [PERSON] земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,0920 га на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER], відповідно до рішення сесії Новомосковського міськвиконкому від 27 серпня 1997 року № 813. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за [NUMBER] від 24 вересня 1997 року. Домоволодіння на цій земельній ділянці було збудоване раніше. [PERSON] набула право власності на житловий будинок на підставі Договору купівлі-продажу, укладеного 31 січня 2005 року зі [PERSON] та зареєстрованого 31 січня 2005 року приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Римською А.В. за р.№193. В договорі від 31 січня 2005 року вказано про належність земельної ділянки, на якій розташовано будинок, до земель держфонду. [PERSON], [PERSON] на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданим 17 червня 2010 року Новомосковською державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області за р.№2-1924 та № 2-1927, після смерті [PERSON], померлої [INFO], отримали будинок у спадщину, де також вказано про належність земельної ділянки до земель держфонду. Укладаючи угоду купівлі-продажу із [PERSON] спадкоємці також не повідомляли про оформлення права власності на земельну ділянку. В цій угоді також зазначено про належність земельної ділянки до земель держфонду. Прийнявши спадщину після смерті [PERSON], про наявність у спадковому майні спірної земельної ділянки не зазначала і [PERSON] Отже, після відчуження [PERSON] будинку, земельна ділянка фактично переходила у володіння нових власників, із яких ніхто не вказував дійсного правового статусу цієї ділянки, та не укладав угод щодо неї, що свідчить про те, що земельна ділянка передавалась власниками разом із домоволодінням. Враховуючи те, що земельна ділянка була сформована іще у 1997 році, був визначений її розмір та кадастровий номер, та перейшла у приватну власність із визначеним цільовим використанням, яке не змінено до теперішнього часу, а тому наявні підстави для застосування прямих норм закону - ст.377 ЦК України, ст.120 ЗК України щодо переходу земельної ділянки у власність Редакція статті 377 ЦК України, ще і до змін у 2009 році, передбачала перехід до набувача будинку і права власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку та споруд на ній. Суд враховує, що ці норми закону мали декілька редакцій, але це не може бути перешкодою для задоволення позову, оскільки державний акт на земельну ділянку виданий відповідно до вимог закону, ніким не спростований, а тому є належним, відповідно до вимог ст.204 ЦК України. На час укладання угоди позивачем у 2010 році уже діяла чинна редакція ст.120 ЗК України, норма якої передбачала перехід права власності від попередніх власників. Це не суперечить і висновкам Верховного Суду України, зробленим у постанові від 11 лютого 2015 року у справі №6-2цс15, у яких зазначено, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Тому апеляційна скарга та позовні вимоги підлягають задоволенню на підставі ст.309 ЦПК України.

Outcome: approved