Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-27 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] про відшкодування моральної та матеріальної шкоди за скоєні злочини посилаючись на те, що 05 липня 2013 року до будинку її бабусі, який розташований по [ADDRESS], де вона проживала разом із двома неповнолітніми дітьми, приблизно о 05 годині 00 хвилин, без будь-якого попередження ввірвався [PERSON] З метою примушування з ним помиритися та проживати разом, він взяв її однією рукою за шию і положивши на ліжко, ліг зверху на неї та почав душити, при цьому утримував її іншою рукою, шляхом стискання пальцями за руки, ноги, тулуб, чим заподіяв тілесні ушкодження. Окрім того, він зґвалтував її у присутності дітей, які на той час перебували у цій самі кімнаті та все чули і бачили. Згідно висновку експерта №90 від 06 липня 2013 року у неї виявлено синець на границі верхньої третини шиї та підщелепної ділянки справа, синці в ділянці лівого плечового суглобу, по зовнішній поверхні грудної клітини зліва, по внутрішній поверхні правого плеча, синці по внутрішніх та зовнішніх поверхнях обох стегон, які утворилися від дії тупих, твердих предметів, з обмеженою контактуючою поверхнею, яким можуть бути пальці дорослої людини, або ж інші предмети. Вказала, що з метою примушування її примиритися з ним та проживати разом, з метою реалізації свого злочинного умислу [PERSON] взяв зі столу ножа і приставивши лезо ножа до її шиї почав словесно погрожувати їй вбивством. Спричинені їй тілесні ушкодження потягли за собою необхідність відновлення стану здоров'я. Їй було нанесено матеріальної шкоди, яку вона оцінює у твердій грошовій сумі 1000 гривень, так як [PERSON] порвав на ній весь нижній одяг, в якому вона була одягнена на той час. Крім того, їй було нанесено моральної шкоди, яку вона оцінює у сумі 20000 гривень, з тих обставин, що їй від злочинної діяльності [PERSON] було дуже страшно, вона злякалася, тривалий час не могла прийти до себе, не розуміючи ситуації, адже її зґвалтування та побиття було зроблено на очах її дітей. У неї почала розвиватися депресія, важко морально-психологічно переносила факт її образи та ганьби. [PERSON] жодного разу не попросив вибачення. У зв'язку із вищевикладеними обставинами, вона змушена звернутися до суду із цим позовом та просити суд винести рішення, яким стягнути із відповідача моральну (немайнову) шкоду у розмірі 20000 гривень та матеріальну шкоду у розмірі 1000 гривень, витрати понесені за час поїздок з міста Одеса до міста Ямпіль для проведення слідчих дій та судового розгляду, а також витрати на правову допомогу адвоката у сумі 1000 гривень. Позивач [PERSON] та її представник - [PERSON], який діє на підставі ордеру на надання правової допомоги серії ВН №0254431 від 20.01.2014 року та угоди №01 від 20.01.2014 року у судове засідання не з'явилися, надали суду письмову заяву з клопотанням справу розглянути в їх відсутність, позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити у повному об'ємі. Окрім того, [PERSON] просив не враховувати раніше поданий акт виконаних робіт, а врахувати акт виконаних робіт від 22.04.2014 року та стягнути із відповідача 500 гривень за надання правової допомоги адвоката. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився. У своєму письмовому заперечені посилається на те, що позовні вимоги є надуманими та необґрунтованими і не підтверджуються жодним належним доказом. Позивачка у позовній заяві вказує на те, що він порвав їй нижню білизну, проте він нічого їй не рвав. Якби він дійсно порвав нижній одяг, то ці речі були б об'єктом речового доказу у кримінальному провадженні, однак, як видно із вироку суду об'єктом речового доказу є лише ніж і взагалі нічого не сказано, і не встановлено, що він порвав позивачці одяг. Питання судових витрат у кримінальному провадженні, зокрема витрат на правову допомогу та витрат, пов'язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження, мали б бути вирішенні вироком Ямпільського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2013 року, а у разі непогодження потерпіла (тобто позивачка) має право оскаржити вирок у цій частині. Вирок Ямпільського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2013 року вступив у законну силу 20 січня 2014 року. Питання судових витрат у цьому вироку суддею не вирішувалося, а позивачкою не оскаржувався, тобто позивачка повністю погодилася із судовим вироком. У частині відшкодування моральної шкоди визнає лише на суму 1000 гривень. Просить у задоволені позовних вимог про стягнення із нього матеріальної шкоди у розмірі 1000 гривень, витрат понесених за час поїздок для проведення слідчих дій та судового розгляду на суму 1013 гривень 76 копійок, а також витрат на оплату юридично-правової допомоги в кримінальному провадженні на суму 1000 гривень відмовити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON], який діє на підставі ордеру на надання правової допомоги серії ВН №024674 від 11.03.2014 року та договору №20 про надання правової допомоги від 21.02.2014 року у судове засідання не з'явився, надав суду письмову заяву з клопотанням справу розглянути у його відсутність. З позовними вимогами ознайомлений, заперечення [PERSON] підтримує в повному об'ємі і просить суд у задоволенні вимог позивача відмовити повністю, по скільки позивачка не довела законність пред'явлення та обгрунтовність своїх позовних вимог. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Із досліджених судом письмових доказів, що є у справі - накладної №44 від 30.06.2013 року встановлено, що позивач придбала комплект нижньої білизни за одну тисячу гривень. Із квитанцій від 14.10.2013 року, від 15.10.2013 року, від 18.12.2013 року встановлено, що позивач придбавала бензин на загальну суму 1003,76 грн. Із вироку Ямпільського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2013 року, який вступив у законну силу 20 січня 2014 року встановлено, що [PERSON] було визнано винними за ч.1 ст.125 КК України, ч.1 ст.129 КК України та призначено відповідне покарання. Із квитанції №03 від 20 січня 2014 року встановлено, що [PERSON] було сплачено [PERSON] 500 гривень за надання юридичних послуг. Із акту виконаних робіт від 22.04.2014 року встановлено, що відповідно до договору про надання юридичних послуг від 20.01.2014 року між адвокатом [PERSON] та [PERSON], адвокат провів відповідні роботи, за що отримав гонорар у сумі 500 гривень. Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовна заява підлягає частковому задоволенню з наступних підстав: Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказами, відповідно до статті 57 ЦПК України являються будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Стаття 64 ЦПК України письмовими доказами називає будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Такими письмовими доказами по даній справі позивач надала тільки вирок Ямпільського районного суду Вінницької області від 19 грудня 2013 року. Суд не бере до уваги як докази, чек АЗС №15/025 від 14.10.2013 року, чек АЗС №7 від 15.10.2013 року, чек АЗС №1 від 18.12.2013 року та накладну №44 від 30 червня 2013 року, по скільки у судовому засіданні не було доведено, що відповідно до цих чеків позивач придбавала пальне до автомобіля, щоб приїхати на судові засідання, а також не було встановлено та не підтверджено жодними доказами той факт, що відповідач [PERSON] під час вчинення кримінального правопорушення відносно позивачки пошкодив їй нижню білизну, в яку вона була одягнена. Деліктна відповідальність, що має місце за позовними вимогами у даній справі, настає за вини заподіювачів шкоди. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою особи та завданою шкодою є обов'язковою умовою відповідальності на загальних підставах, яка передбачає, що шкода стала об'єктивним наслідком поведінки заподіювачів шкоди. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року ''Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди'' роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної немайнової шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Відповідно до ч.1 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно ч.1 ст.1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я фізичній особі, зобов'язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, є обов'язковим для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок суду, тому суд, з урахуванням того, що моральна шкода, пов'язана з неправомірними діями особи, яка її завдала, вважає доведеним факт заподіяння відповідачем позивачеві моральної шкоди. Що стосується вимоги позивачки про відшкодування їй завданої відповідачем матеріальної шкоди, суд вважає, що у цій частині необхідно відмовити, по скільки позивач не довела факт спричинення їй матеріальної шкоди внаслідок вчинення кримінального правопорушення відносно неї, тобто позов у частині відшкодування матеріальної шкоди не знайшов свого доведення під час судового розгляду справи. Визначаючи суму заподіяної матеріальної шкоди, позивач виходила з того, що відповідач під час нанесення їй тілесних ушкоджень порвав на ній білизну, однак вказаний факт, суд вважає не доведеним та таким, що не знайшов свого підтвердження у судовому засіданні. Згідно ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно ч.1 ст.1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, порушення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вона є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності та справедливості, а також майнового стану цивільного відповідача. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди у даному конкретному випадку, суд враховує моральні страждання [PERSON], яка в наслідок її побиття відповідачем отримала легкої тяжкості тілесні ушкодження, а також побоювалась здійснення погрози вбивства, яка надходила на її адресу зі сторони відповідача, і у зв'язку із чим перенесла психологічні (моральні) страждання, а також те, що позивачем не надано доказів про матеріальний стан відповідача, які мали б бути враховані судом при визначенні розміру відшкодування завданої моральної шкоди. Щодо заявленої вимоги позивачем [PERSON] про стягнення з відповідача коштів у сумі 20000 гривень за завдану моральну шкоду, суд приходить до висновку, що вона підлягає до задоволення частково, а саме у сумі 1200 гривень з відповідача, так як позивачем не обґрунтовано вказану вище суму за завдану моральну шкоду. Позивачем не було пояснено у чому полягає завдана їй шкода, з яких міркувань вона виходила, визначаючи розмір шкоди у сумі 20000 гривень, та якими доказами це підтверджується, не вказано у чому полягали завдані моральні чи фізичні страждання або втрати немайнового характеру. Не пояснено тяжкість вимушених змін у життєвих та виробничих стосунках [PERSON], ступінь зниження її престижу, ділової репутації, не вказано час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Згідно положень частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно зі статтею 119 ЦПК України підставами позову, які відповідно до статей 10, 31 ЦПК України суд не може змінити без згоди позивача, є обставини, якими позивач обґрунтовує вимоги, а не саме по собі посилання на певну норму закону. Тому у даному випадку в разі посилання позивача не на ту норму закону, суд має уточнити підстави позову і застосувати таку норму матеріального закону, яка їм відповідає, незалежно від згоди на це самого позивача. Тому суд має підстави для застосування до заявлених позивачем вимог окрім зазначених ним ст.ст.1167, 1168, 1177 ЦК України також ст.1195 ЦК України. Що стосується вимог позивача про відшкодування судових витрат, пов'язаних із її явкою до органів досудового слідства та суду, то суд приходить до висновку, що у даній частині заявлених позовних вимог необхідно відмовити, оскільки такі витрати учасникам процесу згідно норм глави восьмої ЦПК України, зокрема ст.85, не відносяться до судових витрат, і відшкодуванню в порядку ст.88 цього Кодексу не підлягають. Що стосується вимоги позивача про стягнення із відповідача на її користь витрат пов'язаних із наданням послуг адвоката, то суд приходить до висновку, що дана вимога підлягає до задоволення, по скільки, як вбачається із акту виконаних робіт від 22.04.2014 року, який доданий до матеріалів справи, та квитанції №03 від 20 січня 2014 року, позивач [PERSON] сплатила своєму представнику - адвокату [PERSON] за ознайомлення з вироком суду від 19.12.2013 року, займання систематизацією за збором матеріалів у відповідності до вимог позовної заяви, складання та підготовка позовної заяви до суду, а також участь у судових засіданнях, гонорар у сумі 500 гривень, тому суд має підстави для стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] 500 гривень витрат на правову допомогу. Відповідно ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, тому суд має підстави для стягнення із [PERSON] на користь держави судового збору у сумі 243 гривні 60 копійок пропорційно задоволених вимог [PERSON] Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані ст.ст.22, 23, 1166, 1167, 1168, 1195 ЦК України.

Outcome: partial