Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом про визнання відповідача таким, що втратив право на користування житлом та зняття з реєстраційного обліку. Свої вимоги мотивує тим, що він на підставі договорів дарування від 07.07.2001 р. та 17.06.2004 р. посвідчених приватним нотаріусом Нікопольського міського округу [PERSON] є власником житлового будинку 128 по вул. Г.Чорнобиля в м. Нікополі Дніпропетровської області. В зазначеному будинку він 19.07.2016 р. зареєстрував [PERSON], відповідача по справі. Реєстрація місця проживання [PERSON] була необхідна для працевлаштування. Однак з дати реєстрації до теперішнього часу відповідач не проживає в будинку, добровільно зніматися з реєстраційного облвку не бажає, тому він вимушений звернутися до суду з зазначеним позовом. В судове засідання позивач не зявився, надіслав на адресу суду клопотання про слухання справи за його відсутності, просив суд задовольнити його позовні вимоги. Відповідач в судове засідання не зявився, повідомлений належним чином. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд, за згодою позивача, вважає доцільним ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до наступного. Як встановлено судом відповідно до договору дарування від 07.07.2001 р. посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського округу [PERSON] [PERSON] отримав у дар 1/2 частину житлового будинку 128 по вул. Г.Чорнобиля в м. Нікополі Дніпропетровської області. (а.с. 4) За договором дарування від 17.06.2004 р. посвідченого приватним нотаріусом Нікопольського міського округу [PERSON] [PERSON] отримав у дар 1/2 частину житлового будинку 128 по вул. Г.Чорнобиля в м. Нікополі Дніпропетровської області. (а.с. 5) Відповідно до акту від 17.03.2017 р. складеного комісією та підписаного головою квартального комітету [PERSON] зареєстрований, однак з 19.07.2016 р. не проживає в [INFO] (а.с. 10) Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Ч. 1 ст. 321 ЦК України, передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» визначено, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. П. 33 зазначеної Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не? ?пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що? ?він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої? ?законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна? ?небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. Згідно вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог і заперечень. Відповідно до ст. 10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналізуючи наведенні норми права у сукупності із поясненнями сторін, свідків та матеріалами справи, суд приходить до думки, що позовні вимоги в частині втративши право користування житлом підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Зняття особи з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місце проживання» на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Тому суд приходить до думки, що позовні вимоги позивача щодо усунення перешкод у користуванні власністю, шляхом зняття з реєстрації відповідача та покладення зобовязання на Відділ громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб ДМУ УМВС провести зняття з реєстрації [PERSON] є передчасними і в їх задоволені слід відмовити, оскільки відповідно до вимог ст. 7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 року № 1382- IV зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial