Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-28 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом до відповідача про розподіл спільно нажитого майна подружжя. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що 01.05.2004 сторони зареєстрували шлюб у відділі РАЦС Ватутінського МУЮ у Черкаській області, актовий запис №22. Від шлюбу сторони мають двох неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. В період спільного проживання в зареєстрованому шлюбі з відповідачем за рахунок сімейних заощаджень 21.09.2012 вони придбали квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Квартиру придбали на підставі договору купівлі-продажу. Право власності на вказану квартиру було зареєстроване на відповідача. Крім квартири, в період шлюбу був придбаний автомобіль марки «ВАЗ-210994-20», 2007 року випуску, кузов [NUMBER], який зареєстрований також на відповідача [PERSON] Також ними в період шлюбу було придбано рухоме майно, а саме: посудомийна машина марки «Bosch SMS 40D32EU», 2013 року випуску, диван АтікаNew, 2016 року випуску, кухня, 2013 року випуску, шафа 4-х дверна, 2013 року випуску, шафа-купе, 2013 року випуску, стінка-вітальня, 2013 року випуску, ліжко 2-х спальне, 2013 року випуску, тумби прикроватні, 2013 року випуску, шафа-купе, 2013 року випуску, ліжко 2-х ярусне, 2013 року випуску, стінка дитяча, 2013 року випуску, трюмо, 2013 року випуску, стіл письмовий з навісними полками, 2013 року випуску. Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 06.04.2017 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Рішення набрало законної сили 19.04.2017. Відтак вказане майно на думку позивача є об'єктом спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. Після розірвання шлюбу сторони не змогли дійти згоди про поділ майна, а тому позивач змушена була звернутися до суду з даним позовом. Уточнивши свої позовні вимоги позивач просить суд: - визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 64,2 кв.м., житловою площею 39.9 кв.м.; - визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON] автомобіль марки «ВАЗ-210994-20», 2007 року випуску, кузов [NUMBER]; - визнати спільним майном подружжя [PERSON] та [PERSON]: -диван АтікаNew, 2016 року випуску; -стінка-вітальня, 2013 року випуску; -ліжко 2-х спальне, 2013 року випуску; -ліжко 2-х ярусне, 2013 року випуску; -кухня, 2013 року випуску; -шафа 4-х дверна, 2013 року випуску; -шафа-купе, 2013 року випуску; -тумби прикроватні, 2013 року випуску; -шафа-купе, 2013 року випуску; -стінка дитяча, 2013 року випуску; -трюмо, 2013 року випуску; -стіл письмовий з навісними полками, 2013 року випуску. Визнати особистою власністю [PERSON] посудомийну машину марки «Bosch SMS 40D32EU», 2013 року випуску, вартістю 2000,00 гривень. Визнати за [PERSON], [INFO] право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 64,2 кв.м., житловою площею 39.9 кв.м. Визнати за [PERSON], [INFO] право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 64,2 кв.м., житловою площею 39.9 кв.м. Стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за 1/2 частку в спільному майні подружжя, а саме автомобілі «ВАЗ-210994-20», 2007 року випуску, кузов [NUMBER] в сумі 44475,00 гривень. Поділити спільне рухоме майно подружжя та виділити [PERSON] наступне майно: - диван АтікаNew, 2016 року випуску, вартістю 8700,00 гривень; - стінка-вітальня, 2013 року випуску, вартістю 3650,00 гривень; - ліжко 2-х спальне, 2013 року випуску, вартістю 1800,00 гривень; - ліжко 2-х ярусне, 2013 року випуску, вартістю 1050,00 гривень; Всього на загальну суму 15200, 00 гривень. Виділити [PERSON] наступне майно: - кухня, 2013 року випуску, вартістю 7800,00 гривень; - шафа 4-х дверна, 2013 року випуску, вартістю 1600,00 гривень; - шафа-купе, 2013 року випуску, вартістю 2150,00 гривень; - тумби прикроватні, 2013 року випуску, вартістю 450,00 гривень; - шафа-купе, 2013 року випуску, вартістю 1900,00 гривень; - стінка дитяча, 2013 року випуску, вартістю 2100,00 гривень; - трюмо, 2013 року випуску, вартістю 340,00 гривень; - стіл письмовий з навісними полками, 2013 року випуску, вартістю 550,00 гривень. Всього на загальну суму 16890, 00 гривень. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] різницю в сумі 1690,00 гривень. Стягнути з відповідач [PERSON], [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER] на користь позивача [PERSON], понесені витрати за сплату судового збору в сумі 3399,60 гривень (1990 грн. + 704,80 грн. +704,80), витрати за проведення експертної оцінки автомобіля в сумі 300 грн. та експертної оцінки рухомого майна в сумі 1300,00 грн., а також витрати на правничу допомогу в сумі 10978,30 гривень. Повернути позивачу [PERSON] суму переплаченого судового збору у розмірі 580,40 гривень. У встановлений законом строк відповідач подав до суду відзив в якому зазначив, що спірна квартира була придбана за рахунок коштів 20000 доларів США, які відповідач взяв в борг у свого батька [PERSON] та зобов'язався їх повернути за першою вимогою [PERSON] Доказом цього є розписка, написана ним власноручно 20.09.2012. Сімейних заощаджень на момент придбання квартири не було, оскільки в той період [PERSON] працював на посаді водія автотранспортних засобів в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Катеринопільський елеватор» і його дохід за 6 місяців 2012 становив лише 15433,75 гривень, що очевидно не давало змоги ані придбати житло за власні кошти, ані зробити будь - які заощадження. Дохід відповідача станом на червень - листопад 2012 підтверджується довідкою від 12.04.2018 , виданою ТОВ «Катеринопільський елеватор». Вважає, що сам по собі факт придбання спірної квартири в період шлюбу не можна вважати безумовною підставою для віднесення такого майна до об'єктів права спільної сумісної власності подружжя і це не може бути підставою для задоволення позову. Не погодившись з відзивом відповідача позивач подала до суду відповідь на відзив в якому зазначила, що категорично заперечує проти наявності боргу в сумі 20000 доларів США. Ніяких коштів у батька подружжя в борг не брало, оскільки не було такої необхідності. Про наявність зазначеної розписки позивачу стало відомо тільки після подачі позову до суду. Вважає, що розписка є сфальсифікованою так, як згоди на укладання договору позики (розписки) позивач не давала. За час спільного проживання жодного разу не чула ані від відповідача, ані від свекра про наявність будь яких грошових зобов'язань. Крім того до відповіді на відзив позивач, являючись державним службовцем у 2012, яка подає щорічну декларацію про майно, доходи, витрати і зобов'язання фінансового характеру за 2012, надала суду копію декларації за 2012, з якої вбачається, що спільний дохід подружжя у 2012 становив 109 293,00 гривень, з яких 47957,00 гривень, це заробітна плата позивача та 61336,00 гривень, це заробітна плата відповідача. Крім того, до декларації про доходи позивач подала копію довідки про доходи відповідача від 2013, яка додається до декларації, з якої вбачається, що дохід відповідача становить за червень - листопад 2012 в сумі 31130,26 гривень, що вдвічі більше аніж вказує відповідач та не відповідає даним вказаним у довідці наданої відповідачем від 12.04.2018 (т.1, а.с.57). Представник відповідача [PERSON] подала до суду заперечення на відповідь на відзив в якому зазначила, що отримання відповідачем грошових коштів на придбання квартири в борг у свого батька, не вимагало згоди колишньої дружини - [PERSON], оскільки отримання грошей в борг одним із подружжя - є набуття ним у власність коштів, що саме по собі не створює обов'язків для другого з подружжя, а тому позиція позивача з приводу даного факту немає ніякого законодавчого підґрунтя. Також зазначила, що позивач не надала належних та достатніх доказів, які б підтверджували її фінансову участь у купівлі квартири. Крім того, зазначила, що позивачем не вірно визначено ціну позову, оскільки поданий на підтвердження висновок немає всіх обов'язкових реквізитів і не повинен бути взятий до уваги судом (а.с.26). Позивач та її представник в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Позивач вказала, що вона з відповідачем зареєстрували шлюб 01.05.2004 (а.с.11). Спільною працею, за час спільного проживання подружжя придбало квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 64,2 кв.м., житловою площею 39.9 кв.м, автомобіль марки «ВАЗ», модель 210994-20, 2007 року випуску, а також речі домашнього побуту, а саме диван АтікаNew, 2016 року випуску, кухня, 2013 року випуску, шафа 4-х дверна, 2013 року випуску, шафа-купе, 2013 року випуску, стінка-вітальня, 2013 року випуску, ліжко 2-х спальне, 2013 року випуску, тумби прикроватні, 2013 року випуску, шафа-купе, 2013 року випуску, ліжко 2-х ярусне, 2013 року випуску, стінка дитяча, 2013 року випуску,трюмо, 2013 року випуску, стіл письмовий з навісними полками, 2013 року випуску. Крім того, відповідач за кошти, які йому дали його батьки, на її день народження у 2013 році подарував їй посудомийну машину марки «Bosch SMS 40D32EU», 2013 року випуску, яка на даний час знаходиться у спірній квартирі та перебуває в користуванні відповідача. Зазначила, що з дня укладення шлюбу вона та відповідач офіційно працювали, мали достатню заробітну плату, внаслідок чого могли заощаджувати. В 2007 вони придбали автомобіль, а в 2012 придбали квартиру. Після розірвання шлюбу вона та двоє неповнолітніх дітей залишили спільне житло. Відповідач відмовляється в добровільному порядку поділити спільне майно, мотивуючи тим, що на його думку вона на нього не заробила. Стосовно боргу перед батьками відповідача зазначила, що категорично заперечує проти наявності боргу в сумі 20000 доларів США. Ніяких коштів у батька подружжя в борг не брало, оскільки не було такої необхідності. Про наявність зазначеної розписки позивачу стало відомо тільки після подачі позову до суду. Вважає, що розписка є сфальсифікованою так, як згоди на укладання договору позики (розписки) вона не давала. За час спільного проживання жодного разу не чула ані від відповідача, ані від свекра чи свекрухи про наявність будь яких грошових зобов'язань. До придбання квартири вони проживали разом вже вісім років, на протязі яких працювали та заощаджували, щоб придбати квартиру. Крім того, зазначила, що батьки не могли дати в борг їм вказані кошти так, як самі перед купівлею квартири, придбали для себе два автомобілі, а саме: у 2011 автомобіль «CitroenJumper» 2005 року випуску та у 2012 автомобіль «RENAULT LOGAN», 2012 року випуску, який був придбаний новим з салону, а тому у них не було коштів для надання у борг своєму синові. Щодо тверджень відповідача про продаж автомобіля у 2011 зазначила, що в період складання розписки про продаж автомобіля вона з відповідачем не проживали разом в зв'язку з чим позивач зверталася з позовом до суду про розірвання шлюбу в 2011, про те, що відповідач продав автомобіль їй не відомо і своєї згоди на продаж вона ніколи не надавала. Зі слів відповідача їй було відомо, що автомобіль знаходиться в гаражі в несправному стані. Коштів за проданий автомобіль їй відповідач не давав. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні уточнені позовні вимоги позивача не визнав. Просив в позові відмовити. Пояснив, що все майно набуте в шлюбі придбане за рахунок кошів, які він взяв у борг у свого батька. За період спільного проживання з позивачем ними не було придбано жодної речі так, як всі їх доходи витрачалися на життя і вони не мали змоги заощаджувати. Стосовно автомобіля зазначив, що спірний автомобіль був проданий ним ще в 2011 за 2000 доларів США, а кошти витрачені на потреби сім'ї. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні уточнених позовних вимог [PERSON] Зазначила, що враховуючи те, що власником транспортного засобу автомобіля марки «ВАЗ-210994-20», 2007 року випуску, кузов [NUMBER], на момент розгляду даної справи, відповідач не являється, а спірний автомобіль перебуває у власності невідомої йому особи, вважає, що такі позовні вимоги є безпідставними та такими, що не підлягають до задоволення. Що стосується квартири зазначила, що спірна квартира була придбана за рахунок коштів 20000 доларів США, які відповідач взяв у борг у свого батька [PERSON] Доказом цього є розписка, написана власноручно [PERSON] 20.09.2012. Сімейних заощаджень на момент придбання квартири не було. Щодо позовних вимог [PERSON], які стосуються рухомого майна, яке нібито придбане за спільні кошти подружжя в період шлюбу вказала, що грошові кошти за які була придбана спірна квартира - відповідачем були взяті в борг у свого батька [PERSON]. За інформацією отриманою з офіційного сайту Національного Банку України, курс долара США станом на 21.09.2012 по відношенні до національної валюти гривні становив 7,993 гривні. Отже, взявши в борг 20000 доларів США, відповідач в національній валюті отримав 159860,00 гривень. Продаж спірної квартири за договором купівлі - продажу (п.3.1) вчинявся за 93460,00 гривень, а залишок грошових коштів був витрачений на обов'язкові платежі та збори, пов'язані з укладення такого правочину, а також на здійснення капітального ремонту квартири, придбання меблів, дверей, побутової техніки та іншого. В судовому засіданні були допитані свідки. Свідок [PERSON], яка являється матір'ю відповідача в судовому засіданні пояснила, що вона з чоловіком надали сину 20000 доларів США на придбання квартири. Чи знала позивач [PERSON] про борг вона сказати не може, на тему боргу на спільних святах та зустрічах вони розмови не мали. Вказала, що син і невістка дійсно постійно працювали та отримували заробітну плату. На які потреби витрачали свої зароблені кошти їй не відомо. Також зазначила, що спільно син і невістка купували якісь речі для побуту, але які придбані за власний кошт, а які придбані за позичені кошти вказати не може. Свідок вказала, що станом на 2011 - 2012 у них з чоловіком були заощадження в сумі 20000 доларів США. Підтвердила, що дійсно чоловік у 2012 придбав автомобіль «RENAULT LOGAN», 2012 року випуску. Свідок [PERSON], який являється батьком відповідача вказав, що 20.09.2012 син прийшов до нього та попросив у борг 20000 доларів США для придбання квартири. Він з дружиною порадився і вирішив надати в борг зазначені кошти. Яка сума заощаджень у нього з дружиною була станом на 2012 він сказати не може. Грошові кошти були надані саме в борг тому. що невістка сказала, що здасть його в стардом. Вказав, що син і невістка постійно працювали та мали заробітну плату. Станом на вересень 2012 він та його син працювали на одній роботі та отримували приблизно однакову заробітну плату. В середньому заробітна плата його та відповідача становила близько 7000 гривень. Крім того, свідок зазначив, що подружжя за час спільного проживання купили лише телевізор. На які потреби подружжя тратило зароблені кошти йому не відомо. Допитана в судовому засіданні в режимі відеоконференції, в якості свідка директор ПП «ТОВА» [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що на замовлення позивача [PERSON] приватним підприємством «ТОВА» 11.01.2018 була виконана оцінка вартості майна, а саме трикімнатної квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], метою використання якої є вартість майна, яка може бути використана як базова під час сплати судового збору та вирішення цивільно-правових спорів. Вказаний висновок суб'єкта оціночної діяльності про вартість квартири повністю відповідає вимогам та стандартам, він містить підпис оцінювача [PERSON] та затверджений директором ПП «ТОВА» [PERSON] В подальшому, 12.04.2018, на замовлення відповідача [PERSON] ПП «ТОВА» була проведена оцінка вищевказаної квартири для цілей оподаткування та нарахування і сплати інших обов'язкових платежів, які справляються відповідно до законодавства. Згодом ПП «ТОВА» відкликало результати оцінки від 12.04.2018, виготовленої на замовлення відповідача [PERSON] з визначення вартості трикімнатної квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 64,2 кв.м., житловою площею 39.9 кв.м. по причині самостійно виявлених недоліків, що суттєво вплинули на вартість оцінки і не може бути використаний за вказаною метою в зв'язку з тим, що замовник [PERSON] не скористався звітом за вказаною метою. Свідок зазначила, що висновок від 11.01.2018, який виготовлений на замовлення [PERSON] є правильним та виконаним згідно норм чинного законодавства. Заслухавши вступне слово сторін, їх представників, покази свідків, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті з точки зору достовірності, належності, допустимості та повноти, суд приходить до наступних висновків. Частиною 2 ст.124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Судом встановлено, що дійсно 01.04.2004 позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] зареєстрували шлюб у відділі РАЦС Ватутінського МУЮ у Черкаській області, актовий запис №22, що підтверджується копією свідоцтва про одруження серії [NUMBER] (а.с.11). Рішенням Ватутінського міського суду Черкаської області від 06.04.2017 шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний. Рішення набрало законної сили 19.04.2017 (т.1, а.с.12-13). В період спільного проживання подружжя придбало квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS]. Право власності на вказану квартиру було зареєстроване на ім'я відповідача. Вказана квартира була набута у власність на підставі договору купівлі-продажу від 21.09.2012 посвідченого приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу Черкаської області [PERSON], відповідно до якого відповідач [PERSON] набув право власності на квартиру загальною площею 64,2 кв.м., житловою площею 39.9 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] та в установленому законом порядку зареєстрував право власності на вищевказану квартиру. При оформленні договору купівлі-продажу, позивач [PERSON], дала свою письмову згоду на придбання вищезазначеної квартири, що підтверджується копією договору купівлі - продажу від 21.09.2012 (т.1, а.с.16-19). Згідно довідки ТСЦ №7143 від 14.06.2018 №31/23/43-407 вбачається, що відповідач [PERSON] дійсно придбав автомобіль марки «ВАЗ-210994-20», 2007 року випуску, кузов [NUMBER], який на день подачі позову до суду був зареєстрований на відповідача [PERSON] (т.1, а.с.113). Після того, як позивач звернулася до суду, а згодом змінила предмет позову та включила майно до предмету позову, а саме автомобіль марки «ВАЗ-210994-20», 2007 року випуску, кузов [NUMBER], відповідачем [PERSON] 18.07.2018 даний транспортний засіб по договору купівлі-продажу було перереєстровано на іншого власника, що підтверджується довідкою ТСЦ № 7142 від 12.10.2018 № 31/23/42 вих. 815 (т.2, а.с. 1.), копією договору купівлі-продажу транспортного засобу (т.2, а.с. 2-3), довідкою ТСЦ № 7143 від 12.10.2018 № 31/23/43 вих. 644 (т.2, а.с.5.) Згідно копії договору купівлі-продажу автомобіля вбачається, що 18.07.2018 вказаний автомобіль було відчужено, на підставі довіреності за домовленістю сторін вартістю 88950,00 гривень. (т.2, а.с.2-3). Відповідно до товарного чеку від 02.12.2016, витягу з особистого кабінету магазину «Комфі», накладної №113 (т.1, а.с.188-191) вбачається, що в період шлюбу сторонами було придбано наступне майно: посудомийна машина марки «Bosch SMS 40D32EU», 2013 року випуску, диван АтікаNew, 2016 року випуску, кухня, 2013 року випуску, шафа 4-х дверна, 2013 року випуску, шафа-купе, 2013 року випуску, стінка-вітальня, 2013 року випуску, ліжко 2-х спальне, 2013 року випуску, тумби прикроватні, 2013 року випуску, шафа-купе, 2013 року випуску, ліжко 2-х ярусне, 2013 року випуску, стінка дитяча, 2013 року випуску, трюмо, 2013 року випуску, стіл письмовий з навісними полками, 2013 року випуску. Надаючи оцінку встановленим обставинам в контексті позовних вимог, суд виходить з наступного. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджують одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 №11, сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 25.11.2015 в справі №№ 6-2333цс15. Оцінюючи доводи сторін суд критично ставиться до посилань відповідача про придбання квартири за особисті кошти з огляду на наступне. Відповідно до правових позицій, які викладено у постановах Верховного Суду від 06.02.2018 у справі №235/9895/15-ц та від 07.02.2018 у справі №654/5243/14-ц, «Спірне майно учасниками справи набуто в період перебування у шлюбі, а той факт, що воно зареєстровано на одного з подружжя, не позбавляє іншого права на частку у такому майні. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує.» З копії розписки від 20.09.2012, що міститься в матеріалах справи (т.1, а.с.56) вбачається, що відповідач [PERSON] дійсно отримав в борг від свого батька [PERSON] 20000 у.о. (доларів США) на придбання квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], які зобов'язався повернути за першою вимогою [PERSON]. Оригінал даної розписки відповідачем суду не було надано. Разом з тим доказів, що вказані кошти були витрачені ним саме на придбання квартири, а не на інші цілі, тобто, що спірне майно придбано за його особисті кошти, суду не надано. Сам по собі факт отримання коштів в борг не змінює правовий режим майна, набутого у шлюбі. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з дня укладення шлюбу офіційно працювали, мали стабільний дохід, що підтверджується копіями трудової книги позивача та довідками (т.1, а.с.57, 89-94, 104, 105), а тому суд критично оцінює, доводи відповідача та його представника щодо того, що позивач та відповідач не мали власних коштів. При цьому суд враховує надання відповідачем недостовірної інформації про свої доходи, а саме довідки від 12.04.2018 № 385-18, (т.1, а.с.57) як спроби ввести суд в оману щодо дійсних розмірів своїх доходів та доведення необхідності отримувати кошти на придбання квартири у борг. Вказані докази були спростовані наданою позивачкою довідкою від березня 2013 №47, (т.1, а.с.104) з якої вбачається отримання відповідачем достатніх доходів. Крім того суд бере до уваги те, що про надання коштів на придбання квартири у борг позивачці відомо не було, що підтверджено показами свідків у судовому засіданні. Крім того, надану відповідачем по справі боргову розписку суд не може розцінювати, як належний та допустимий доказ по справі, оскільки вона укладена між близькими родичами, та спростовується показами свідка [PERSON], яка підтвердила у судовому засіданні, що факту передачі синові грошових коштів у розмірі 20000 дол. США вона не бачила. Відтак враховуючи наведене та докази наявності достатніх на придбання квартири доходів як у відповідача так і у позивачки суд не знаходить переконливими доводи відповідача щодо джерела доходів на придбання спірної квартири. Відповідачем не надано суду інших належних і допустимих доказів на підтвердження своїх доводів придбання спірної квартири на свої особисті кошти. Більш того за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя. Такий же висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 24.05.2017 у справі № 6-843цс16. Тобто якщо припустити, що вказані кошти дійсно надавалися відповідачеві у борг, то у будь-якому випадку мета їх надання - придбання квартири, тобто інтереси сім'ї. Відтак у будь-якому випадку показання свідків, а також розписка, складена між батьком і сином ([PERSON]) не є достатніми доказами, які б спростували спільність майна колишнього подружжя. Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду від 09.07.2018 справа № 588/289/17. З огляду на вище викладене, суд вважає, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею 64,2 кв.м., житловою площею 39.9 кв.м є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON], що підлягає розподілу. Щодо доводів відповідача та його представника про продаж спірного автомобіля у 2011, то суд їх відхиляє з огляду на наступне. На підтвердження відчуження автомобіля «ВАЗ-210994-20», 2007 року випуску, кузов [NUMBER] відповідач [PERSON] надав до суду копію довіреності від 30.07.2011 (а.с.164), посвідченої належним чином, приватним нотаріусом Ватутінського міського нотаріального округу [PERSON], згідно якої [PERSON] було уповноважено [PERSON] та [PERSON] бути його представниками перед фізичними особами та в усіх організаціях, підприємствах установах, в т.ч. Державтоінспекції, тощо з усіх питань володіння, користування та розпорядження автомобіля марки ВАЗ, модель 210994-20, 2007 року випуску, синього кольору, номер шасі № [NUMBER], об'єм двигуна № 1596, тип ТЗ - легковий седан-В. Цією ж довіреністю було надано право на продаж, міну, найм, позичку, списання, вибракування тощо, зокрема зняття такого автомобілю з обліку. Також надав пояснення відібране адвокатом [PERSON] нібито у гр.[PERSON] в м.Черкаси та додав копію розписки від 30.07.2011 (т.1, а.с.236-237). Однак пояснень з цього приводу в своїх виступах відповідач ні його представник суду не надали. Видача довіреності на володіння, користування та розпорядження транспортним засобом без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб особою, яка цю довіреність отримала, а факт сплати коштів за автомобіль та передача автомобіля без належного укладення договору купівлі-продажу цього транспортного засобу не вважається укладеним відповідно до закону договором та не є підставою для набуття права власності на транспортний засіб. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 24.09.2018 у справі №681/1517/15-ц, провадження №61-23209св18 (ЄДРСРУ №76889478), від 25 квітня 2018 року у справі №359/11498/15-ц, провадження № 61-2542св18 (ЄДРСРУ № 74064486) та від 07 березня 2018 року у справі № 536/378/15-ц, провадження № 61-772св18 (ЄДРСРУ № 72819449). Крім того таке посилання відповідача спростовується іншими матеріалами справи та показами сторін. Так, позивачка у судовому засіданні вказала, що на дату складання даної розписки вони спільно з відповідачем не проживали, і даний факт було підтверджено відповідачем в судовому засіданні. Крім того в матеріалах справи міститься надана на запит суду довідка ТСЦ №7143 від 12.10.2018 №31/23/43-644 (т.2, а.с.5), відповідно до якої даний автомобіль було відчужено відповідачем лише 18.07.2018 за ціною 88950,00 гривень, тобто вже після розірвання шлюбу та пред'явлення позивачкою даного позову. П.24 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. П.30 Постанови Пленуму ВСУ №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідач не довів, що позивачка [PERSON] надавала згоду на відчуження вказаного автомобіля та що кошти отримані від його продажу були використані в інтересах сім'ї. З огляду на викладене кошти отримані від продажу автомобіля є об'єктом спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи правову позицію Верховного Суду України від 27.04.16 у справі №6-486цс16 про те, що у випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі, суд приходить до висновку, що з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути компенсацію вартості 1/2 частини від вартості автомобіля «ВАЗ-210994-20», 2007 року випуску, кузов [NUMBER], а саме 18.07.2018 відчуженого за договором купівлі-продажу від 18.07.2018 в розмірі 44475,00 гривень. Вирішуючи питання про поділ рухомого майна подружжя, суд виходить з наступного. Суду надано достатньо доказів, які не оспорюються сторонами щодо переліку майна, що придбане подружжям за час шлюбу. Спір про вартість даного майна між сторонами також відсутній. При цьому, при поділі майна суд виходить із того, що якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може постановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Якщо річ неможливо розділити, вона присуджується одному з подружжя. Враховуючи, що набуті сторонами в період шлюбу та ведення спільного господарства предмети побуту, є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Визначаючи обсяг спільно нажитого майна, яке підлягало поділу суд виходив з наступного. Позивачем у позовній заяві вказано перелік майна, яке було придбано сторонами під час перебування у шлюбі. Відповідачем у судовому засіданні також було зазначено що перелічене майно було придбане під час шлюбу, але за його власні кошти, які він взяв у борг у свого батька, відтак з урахуванням позиції відповідача суд приходить до висновку, що вказане майно є спільною сумісною власністю подружжя. Таким чином обставина придбання даного майна під час шлюбу визнана відповідачем, а відтак доказуванню не підлягає. Таким чином, матеріалами справи встановлено, що спірне майно, щодо якого позивачем ставиться питання про поділ, а саме: диван АтікаNew, 2016 року випуску, кухня, 2013 року випуску, шафа 4-х дверна, 2013 року випуску, шафа-купе, 2013 року випуску,стінка-вітальня, 2013 року випуску, ліжко 2-х спальне, 2013 року випуску, тумби прикроватні, 2013 року випуску, шафа-купе, 2013 року випуску, ліжко 2-х ярусне, 2013 року випуску, стінка дитяча, 2013 року випуску, трюмо, 2013 року випуску, стіл письмовий з навісними полками, 2013 року випуску, є спільною сумісною власністю подружжя. Відтак вказані рухомі речі підлягають поділу між сторонами. При визначенні варіанту поділу речей суд виходить із варіанту поділу вказаного позивачем у заяві про уточнення позовних вимог (т.2, а.с.32-35) та з врахуванням інтересів кожного з подружжя, інтересів неповнолітніх дітей, можливості використання майна в подальшому за призначенням, за виключенням посудомийної машини марки «Bosch SMS 40D32EU», 2013 року випуску, оскільки відповідачем не було доведено належними і допустимими доказами необхідність іншого варіанту поділу знаходження речей у його фактичному користуванні, або ж використанні в певних особистих цілях. При цьому зустрічного позову заявлено не було. Тому суд вважає, що запропонований позивачем варіант розподілу рухомого майна підлягає до часткового задоволення. Позивачу слід виділити при розподілі рухомого майна стінку дитячу, 2013 року випуску, вартістю 2100,00 гривень, врахувавши, що неповнолітні діти проживають біля позивача. А відповідачу виділити ліжко 2-х спальне, 2013 року випуску, вартістю 1800,00 гривень. Даний варіант розподілу рухомого майна буде повністю забезпечувати інтереси кожного з подружжя. Що стосується посудомийної машини марки «Bosch SMS 40D32EU», 2013 року випуску, суд приходить до висновку, що вказане майно є особистою власністю позивача [PERSON] так як в судовому засіданні встановлено, що посудомийна машина була подарована позивачу на день народження. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вказав, що посудомийну машину марки «Bosch SMS 40D32EU», 2013 року випуску він особисто купував за кошти, які йому надав батько, в якості подарунку позивачу [PERSON] на день народження, а тому вказана посудомийна машина не є об'єктом спільної сумісної власності подружжя і поділу не підлягає. Згідно ч.2 ст.57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Враховуючи вищевикладене, надані суду письмові докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для часткового задоволення уточнених позовних вимог позивача. Відповідно до вимог ч.1, 2 ст.141 ЦПК України вирішуючи питання розподілу судових витрат між сторонами судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до вимог ч.8 ст.141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Судом встановлено, що під час розгляду справи в суді позивачем понесені витрати у вигляді судового збору за подання позову до суду в сумі 3399,60 гривень (т.1, а.с.1), на правничу допомогу в сумі 10978,30 гривень (т.1, а.с.27-28, т.2, а.с.36-38), та витрати на виготовлення звітів про оцінку вартості майна в сумі 1600,00 грн., що підтверджується квитанціями від 26.06.2018 та від 07.09.2018 (т.1, а.с.186, 192), а всього 15977,90 гривень, оскільки вимоги позивача щодо розподілу спільно нажитого майна подружжя задоволено повністю, а тому суд вважає, що вимоги в частині відшкодування відповідачем судових витрат позивачу повинні також бути задоволені повністю. Також суд вважає за необхідне повернути позивачу [PERSON] суму переплаченого судового збору у розмірі 580,40 гривень, що сплачений по квитанції №0.0.994497454.1 від 22.03.2018 (т.1, а.с.1). На підставі викладеного та

Outcome: partial