Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-14 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила та в остаточній редакції просила визнати договір дарування житлового будинку, укладений між нею та [PERSON] 26 вересня 2014 року недійсним, витребувати житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Коротич, вул. Б.Хмельницького, 7 з чужого незаконного володіння [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 26 вересня 2014 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку, за яким вона подарувала, а відповідач прийняв у дарунок житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Коротич, вул. Б.Хмельницького, 7, зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1522. За зазначеною адресою розташований житловий будинок літ. «А-1» загальною площею 35,80 кв.м. з надвірними будівлями: сараями літ. «Б», «В», погребом літ. «в», вбиральнею літ. «Д», навісами літ. «Е», «Ж», літньою кухнею літ. «Л», огорожею №1-3, який належав позивачу на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Валківською державною нотаріальною конторою Харківської області 14 березня 2014 року №420. Позивач просить визнати вищевказаний договір дарування недійсним, як такий, що вчинений під впливом помилки, оскільки остання розраховувала, що внаслідок передачі зазначеного житлового будинку [PERSON], він буде за нею доглядати до смерті, тобто фактично волевиявлення позивача було направлене на укладення договору довічного утримання. Через похилий вік, недостатній рівень освіти, а також у звязку з поганим зором, глухотою та наявністю інших хронічних хвороб не мала можливості ознайомитися з текстом договору, який підписала, не розуміючи до кінця умов та наслідків його укладення. Зазначає, що на момент укладення спірного договору дарування, вона не мала іншого житла, відповідач [PERSON] не є її другом, рідною або близькою особою, жодної допомоги з боку останнього вона не отримувала. Вважає, що зазначені обставини свідчать про істотність значення вищевказаних обставин та наявність помилки під час укладення договору дарування. В обґрунтування своїх доводів посилається на правову позицію Верховного Суду України, викладену в постанові від 21 жовтня 2015 року по справі №6-202цс15. Крім того зазначає, що на підставі договору купівлі-продажу від 17 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON] та зареєстрованого за номером 1648, [PERSON] продав, а [PERSON] придбав у власність вищевказаний житловий будинок, а тому просить витребувати з незаконного володіння останнього цей будинок. У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги у повному обсязі, просила їх задовольнити та надала наступні пояснення. У судовому засіданні, яке відбулося 30 вересня 2015 року, позивач пояснила, що вона у вересні 2014 року йшла додому, по дорозі до неї підїхав [PERSON], який із застосуванням сили посадив її до свого автомобіля та привіз до себе додому, де запропонував їй укласти договір довічного утримання, пообіцявши перевезти проживати з будинку до квартири, на що вона погодилася, вони поїхали до нотаріуса та підписали запропоновані документи. При цьому, вона була впевнена, що підписує саме договір довічного утримання, оскільки [PERSON] обіцяв сплачувати комунальні послуги та надавати їй допомогу до самої смерті. Крім того, нотаріус також називала правочин, який вони укладали, договором довічного утримання. У судовому засіданні, яке відбулося 17 березня 2015 року, [PERSON] надала пояснення про те, що у вересні 2014 року вона зустріла [PERSON], який привіз її до себе додому, де запропонував їй проживати за його місцем мешкання та доглядати її до смерті, взамін чого вона повинна була віддати йому свій будинок, від такої пропозиції позивач відмовилася, а на наступний день, коли [PERSON] знову приїхав до неї та запропонував взамін на її будинок купити квартиру, вона погодилася, оскільки проживання в квартирі, виходячи з її віку та стану здоровя, є значно зручнішим, після чого вона погодилася їхати з ним до нотаріуса, оскільки подумала, що вони їдуть оформляти для неї квартиру. Коли вони приїхали до нотаріуса, позивач зрозуміла, що вони з [PERSON] укладають договір довічного утримання і була в цьому впевнена, а будинок буде належати останньому після її смерті. Нотаріус також постійно казала їй, що [PERSON] буде утримувати її до смерті, жодної розмови щодо оформлення договору дарування між ними не було, нотаріус також не розяснювала їй про укладення договору дарування, [PERSON] також пояснила, що вона має поганий слух та зір, текст договору у нотаріуса вона не читала, оскільки була без окулярів та нічого не бачила. Через деякий час [PERSON] привів до неї [PERSON] та повідомив, що продав йому спірний будинок, після чого вона звернулася до селищної ради, де підтвердили факт продажу будинку, тоді вона зрозуміла, що уклала замість договору довічного утримання договір дарування та звернулася до суду. У судовому засіданні 15 квітня 2016 року [PERSON] погодилася з показанням приватного нотаріуса [PERSON] та підтвердила той факт, що нотаріус розяснювала про укладення договору дарування, позивач розуміла, що підписує саме договір дарування, але боялася [PERSON], який здійснював на неї тиск, часто приходив до неї додому, погрожував їй словами «або хата, або Ви», вночі стукав у вікно. Розяснення нотаріуса вона чула, але не могла їх осмислити, оскільки поряд знаходився [PERSON] Представник позивача [PERSON], який діє на підставі довіреності, у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та пояснив, що знайомий з [PERSON] на протязі тривалого часу, оскільки її син у нього працював. Після смерті сина позивача [PERSON] надав їй матеріальну допомогу на поховання сина, через рік після зазначених подій до нього прийшла [PERSON] та попросила, щоб він її забрав до себе жити, на що він відмовився. Через деякий час він зустрів її на вулиці та в той час, коли підвозив на своєму автомобілі, вона запропонувала подарувати йому свій будинок, зазначивши при цьому що вона не бажає, щоб будинок дістався її онукам, на що [PERSON] погодився, оскільки ставився до неї як до рідної бабусі та не хотів ображати, після чого вони поїхали до нотаріуса та оформили договір дарування. [PERSON] також повідомив [PERSON], що має намір продати будинок, проти чого остання не заперечувала, оскільки будинок подарувала. Крім того [PERSON] пояснив, що [PERSON] після укладення договору дарування за власною ініціативою знялася з реєстраційного обліку за спірною адресою. Через деякий час він продав будинок [PERSON], оскільки будинок йому не був потрібний, гроші від продажу витратив на особисті потреби. Представник відповідача [PERSON] [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги, у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та надав письмові заперечення, в яких зазначив, що 26 вересня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір дарування житлового будинку, який посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі №1522. Як вбачається зі змісту договору, на момент його укладення [PERSON] діяла добровільно, без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного, так і морального, розуміла значення своїх дій, нотаріус її ознайомила з приписами цивільного законодавства, що регулюють даний правочин, а саме відмінність укладення договору дарування від укладення договору довічного утримання, купівлі-продажу, тощо, перевірила дієздатність сторін. Крім того, останньою власноруч була написана заява про те, що зазначений договір є безоплатним та безумовним, в якій також зазначила, що має у власності інше житло для проживання, розташоване за адресою:Харківська область, Харківський район, с. Буцьківка, вул. Шевченко, 16. Наявність зазначеної заяви свідчить про фізичну можливість позивача складати такі заяви, тобто писати, читати, ясно мислити, керувати своїми діями та усвідомлювати їх наслідки. До ПНД позивач зверталася лише один раз 10 липня 2015 року, тобто після предявлення позову до суду, саме тоді був встановлений діагноз сеніальна деменція параноідного типу, у звязку з чим представник відповідача вважає, що доводи позивача про психічний розлад на момент укладення договору не знайшли свого підтвердження, а зазначене захворювання виникло у неї майже через рік після укладення договору. Щодо посилань позивача на поганий зір (вікова катаракта обох очей), глухоту (хронічна двостороння сенсоневральна туговухість 2 ступеня) та інші хронічні захворювання, представник відповідача зазначає, що вони також були у неї діагностовано через рік після укладення договору, крім того зазначає, що хвороб двостороння сенсоневральна туговухість та вікова катаракта обох очей взагалі не існує, що свідчить про наявність можливості належним чином ознайомитися з текстом договору та зрозуміти умови та наслідки його укладення. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 30 вересня 2015 року позовні вимоги визнав та пояснив, що мав намір придбати земельну ділянку та будинок, [PERSON] показав йому спірний будинок та пояснив, що в будинку проживає бабуся, яка має інше житло та має намір туди переїхати. Після укладення договору купівлі-продажу будинку, він приїхав до спірного домоволодіння, де побачив [PERSON], яка почала його питати коли з нею розрахуються, і тоді він зрозумів, що бабусю обманули, про що він повідомив [PERSON], але останній жодного разу не приїхав та у подальшому на телефонні дзвінки не відповідав. У судовому засіданні 17 березня 2016 року [PERSON] змінив свою позицію, позовні вимоги не визнав, надані раніше пояснення не підтримав та пояснив, що після придбання ним спірного будинку у [PERSON], [PERSON], яка там проживала, спочатку постійно говорила йому, що збирається звільнити будинок та переїхати в інше житло, а потім сказала, що [PERSON] її обманув та їхати їй нікуди. Крім того, [PERSON] надав письмові заперечення, в яких зазначив, що договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON], а також договір купівлі-продажу, укладений в подальшому між ним та [PERSON], предметом яких є спірний житловий будинок, укладені у відповідності до закону, вважає, що доводи позивача щодо шахрайських дій з боку [PERSON] не знайшли свого підтвердження в результаті їх перевірки правоохоронними органами, а посилання позивача на поганий стан здоровя на момент укладення договору не підтверджено жодними доказами. Суд вислухавши пояснення сторін, представників сторін, свідка, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено судом, 26 вересня 2014 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування, за яким, [PERSON], якій належав зазначений будинок на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Валківською державною нотаріальною конторою Харківської області 14 березня 2014 року за реєстровим №420, передала безоплатно, а [PERSON] прийняв у власність як дарунок житловий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в смт. Коротич Харківського району Харківської області, вул. Хмельницького Б., №7. На земельній ділянці розташований житловий будинок літ. «А-1» 61% зносу житловою площею 16,90 кв.м загальною площею 35,80 кв.м. та надвірні будівлі: сарай «Б», сарай «В», погріб «в», вбиральня «Д», навіс «Е», навіс «Ж», літня кухня «Л», огорожа «№1-3». Зазначений договір посвідчений приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №1522. Договір підписаний сторонами. У подальшому, на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку від 17 жовтня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], зареєстрованого за реєстровим №1648, [PERSON] продав вищевказаний житловий будинок [PERSON], що підтверджується листом начальника Харківського РВ ГУМВС України в Харківській області [PERSON] №5452 від 24 листопада 2014 року та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію обтяження №37319370 від 08 травня 2015 року. Згідно зі\~ст. 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). \~\~\~\~\~\~ Згідно\~ст. 626 Цивільного кодексу України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначення умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони мають право укласти договір, який не передбачено актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України). Відповідно до ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Зі змісту вищевказаного договору дарування вбачається, що сторони підтвердили своїми особистими підписами, що ознайомивлися і згодні з його умовами. Факт підписання договору сторонами не заперечується. \~\~\~ За правилом\~ст. 204 ЦК України\~(презумпція правомірності правочину) правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом (нікчемний правочин) або якщо він не визнаний судом недійсним. \~\~\~\~\~\~ Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, то згідно з ч. 3\~ст. 215 ЦК України\~такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). \~\~\~\~\~\~ Згідно із ч. 3\~ст. 203 ЦК України\~волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. \~\~\~\~\~\~ Згідно\~ст. 215 ЦК України\~підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою\~ст. 203 ЦК України, а також якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).\~\~ Відповідно до ч. 5\~ст. 203 ЦК України\~правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обовязок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (ч. 1 ст. 229 ЦК України). З розяснень, які викладені в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6\~листопада 2009 року №\~9 «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними», вбачається, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. \~Аналізуючи пояснення позивача, надані нею під час розгляду справи, суд зазначає, що її пояснення з приводу обставин укладення спірного договору мають суттєві протиріччя щодо її сприйняття фактичних обставин укладення правочину, а саме спочатку позивач зазначає про її впевненість у підписанні договору довічного утримання, а потім пояснює, що підписала саме договір дарування під впливом погроз з боку відповідача. Таким чином, доводи позивача в обґрунтування позовних вимог мають різні, взаємовиключні, передбачені різними статтями ЦК України, підстави визнання правочину недійсним. Про відсутність у позивача єдиної позиції щодо наявності у неї пороку волевиявлення при укладенні спірного правочину свідчить також її звернення до Люботинського ВМ Харківського РВ ГУМВС України в Харківській області, яке зареєстроване в ЖЕО Люботинського ВМ за №3888/15930 від 06 листопада 2014 року, зі змісту відповіді на яке від 24 листопада 2014 року вбачається, що [PERSON] зверталася до правоохоронних органів з приводу вчинення у відношенні неї з боку [PERSON] неправомірних дій, що виключає укладення [PERSON] правочину під впливом помилки, а може лише свідчити про наявність в діях [PERSON] обману або насильства. Як встановлено у судовому засіданні, позивач має на праві власності ? частину житлового будинку, розташованого за адресою: Харківська область, Валківський район, с. Буцьківка, вул. Шевченка 16, що підтверджується Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо субєкта №49594664 від 11 грудня 2015 року. Нотаріусу позивачем була надана власноруч написана нею заява про її намір проживати в цьому житлі після укладення договору дарування спірного будинку. Крім того, як вбачається з копії паспорту позивача серії МА 181792, виданого Краснопільським РВ УМВС України в Сумській області 06 листопада 1996 року, остання знялася з реєстраційного обліку за адресою: Харківська область, Харківський район, смт. Коротич, [PERSON], 7 безпосередньо перед вчиненням договору дарування, що свідчить про вчинення позивачем дій, спрямованих на звільнення спірного будинку перед укладенням угоди. Враховуючи викладене, суд вважає, що правова позиція Верховного Суду України, викладена в постанові від 21 жовтня 2015 року по справі №6-202цс15, на яку посилається позивач в обґрунтування позовних вимог не може бути застосована до спірних правовідносин, оскільки як вбачається зі змісту зазначеної постанови, при вирішенні справ щодо визнання договору дарування недійсним, суд повинен враховувати наступні обставини в їх сукупності: вік позивача, його стан здоровя та потреба у звязку з цим у догляді і сторонній допомозі, наявність у позивача спірного житла як єдиного, відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдарованому та продовження позивачем проживати в спірному приміщенні після укладення договору дарування. Зазначена правова позиція стосується правовідносин, які виникають щодо укладення правочину внаслідок помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання. Із зазначених вище підстав суд також вважає, що не можуть бути застосовані до спірних правовідносин правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду України в постановах від 19 березня 2014 року по справі №6-9цс13, від 18 червня 2014 року по справі №6-69цс14 та від 03 червня 2015 року по справі №6-232цс15. Пояснення та доводи позивача в обґрунтування позовних вимог щодо обставин укладення договору дарування повністю спростовуються поясненнями в судовому засіданні свідка - приватного нотаріуса Харківського районного нотаріального округу в Харківській області [PERSON], яка була допитана з додержанням вимог ст. 8 Закону України «Про нотаріат», та пояснила наступне. Під час укладення спірного договору [PERSON] були надані нотаріусу всі необхідні документи в повному обсязі для оформлення договору дарування належного їй житлового будинку, до цього попередньої консультації з приводу оформлення договору дарування нотаріус сторонам договору не надавала. [PERSON] виконала всі передбачені законодавством обовязки нотаріуса, а саме розяснила позивачу про безумовність та безоплатність договору дарування, який бажає укласти [PERSON], а також про втрату будь-якого права на житловий будинок, на що остання повідомила, що повністю розуміє умови та наслідки дарування, а саме безоплатну передачу належного їй будинку та бажає цього. Крім того, нотаріусом було розяснено позивачу право на укладення договору довічного утримання, однак остання наполягала на укладенні саме договору дарування. Також позивач повідомила, що має на праві власності інше житло, про що нею власноруч була складена відповідна заява. Під час укладення правочину, позивач все чула та розуміла, будь-яких сумнівів у добровільності її волевиявлення у нотаріуса не виникло, при цьому сторони правочину повідомили, що вони є дальніми родичами, жодного тиску з боку [PERSON] на [PERSON] не було. Крім того, був момент, коли [PERSON] виїхав, і позивач залишилася у нотаріуса сама, в цей час нотаріус додатково розяснювала [PERSON] наслідки укладення договору дарування, але остання наполягала саме на даруванні. Пояснення нотаріуса про виконання нею всіх обовязків нотаріуса повністю підтверджуються матеріалами нотаріальної справи, заведеної під час посвідчення договору дарування житлового будинку №7 по вул. Б.Хмельницького в смт. Коротич Харківського району Харківської області, посвідченого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області [PERSON] 26 вересня 2014 року, завірена належним чином копія якої міститься в матеріалах справи та змістом зазначеного договору дарування. Як вбачається зі змісту медичних довідок КЗОЗ ЦПМСД сел. Пісочин Харківського району Харківської області №23 від 13 серпня 2015 року та КЗОЗ «Обласний психоневрологічний диспансер» №1791 від 19 серпня 2015 року, позивач має діагноз: ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз НК 2А, гіпертонічна хвороба 2 ст., змішана дисциркуляторна енцефалопатія 2 ст. з вестибуло-атактичним та лікворно-гіпертензивним синдромами, хронічний холецистит, хронічний пієлонефрит, хронічна 2-стороння сенсоневральна туговухість 2 ст., вікова катаракта обох очей, остеохондроз хребта, сеніальна деменція параноідного типу. Разом з тим, позивачем не надано належних та допустимих доказів, які свідчать про те, що наявні в неї хвороби впливають на здатність розуміти значення своїх дій, у тому що наявні у позивача вади зору та слуху, могли б вплинули на можливість сприйняття інформації. Крім того, зазначені довідки вказують на наявність ряду захворювань у позивача станом на серпень 2015 року та не містять відомостей щодо стану здоровя позивача на момент укладення спірного договору. Доводи позивача про наявність в неї глухоти та поганого зору, у звязку з чим вона не бачила змісту договору та не чула розяснень нотаріуса, що вплинуло на її волевиявлення, повністю спростовуються змістом заяви від 26 вересня 2014 року, наявної в матеріалах нотаріальної справи, яка власноруч була написана позивачем нотаріусу та в якій позивачем зазначено про розуміння нею безоплатності та безумовності договору дарування та переходу права власності на житловий будинок [PERSON], а також іншими наявними в матеріалах справи власноруч написаними позивачем заявами. Сам по собі похилий вік позивача та відсутність в неї повної освіти не можуть бути безумовною підставою для визнання правочину недійсним. Суд не надає оцінку поясненням позивача [PERSON] про те, що вона уклала договір дарування під впливом погроз [PERSON], оскільки позовні вимоги позивача не містять такої підстави визнання договору недійсним, як вчинення під впливом насильства, такі пояснення знаходяться за межами позовних вимог. Як передбачено\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, всі ті обставини, на які посилається позивач в обґрунтування позовних вимог не вказують на існування безумовних підстав для встановлення дефекту волевиявлення позивача при укладенні договору дарування належного їй майна [PERSON] Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. В звязку з відсутністю підстав для задоволення позовних вимог в частині визнання договору дарування недійсним, позовні вимоги про витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] спірного домоволодіння задоволенню також не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed