Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-21 00:00:00

позивач звернулася до суду із позовом, в якому з уточненням просить: надати дозвіл на виготовлення закордонного паспорта дитині для тимчасових поїздок закордон - [PERSON], [INFO], без згоди (нотаріально посвідченої заяви) її батька [PERSON]; надати дозвіл на тимчасові поїздки малолітній [PERSON], [INFO], за межі України в Республіку Польща без заяви про згоду та супроводу її батька [PERSON], в супроводі її матері - [PERSON], [INFO], на період літніх канікул 2015 р. з 01 червня 2015 р. по 30 серпня 2015 р.; на період зимових канікул 2015-2016 р.р. з 28 грудня 2015 р. по 18 січня 2016 р.; на період літніх канікул 2016 р. з 2 червня 2016 р. по 30 серпня 2016 р. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що між нею та відповідачем було укладено шлюб, в якому народилась дочка [PERSON], [INFO] Згідно з рішенням Галицького районного суду м.Львова їх шлюб розірвано та 18 березня 2005 р. відділом РАЦС Бориславського міського управління юстиції видано свідоцтво про розірвання шлюбу, в книзі реєстрації актів про розірвання шлюбу 18 березня 2005 р. зроблено запис №33. Після розірвання шлюбу дочка залишилася проживати з нею в м.Бориславі, а відповідач проживає в м.Львові. У зв'язок з тим, що відповідач не надавав матеріальної допомоги на утримання дитини, вона звернулася до суду з позовом про стягнення з нього аліментів. Рішенням Бориславського міського суду стягнуто з відповідача аліменти на її користь на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] у твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення нею повноліття. Через скрутне матеріальне становище вона змушена була періодично виїздити на заробітки закордон. Перебуваючи на роботі у Польщі, познайомилася з громадянином Польщі [PERSON], з яким зустрічалась та 12 червня 2012 р. вони одружились. У той час, коли вона тимчасово відсутня, працюючи на заробітках закордоном, за дочкою наглядає її мати. На даний час [PERSON] є ученицею 2-А (6-А) класу Бориславської державної гімназії. Відповідач з дитиною спілкується тільки по телефону, бачиться з нею влітку, коли дочка на канікулах. На неодноразові звернення до відповідача з проханням надати письмовий дозвіл на виготовлення дитині проїзного документа та дозвіл на тимчасовий виїзд з нею в Польщу в період літніх канікул, останній відмовився надати такі в нотаріальній формі як батько. На даний час у неї є дозвіл на тимчасове проживання і працює в Польщі, у Кракові вони з чоловіком винаймають квартиру. У зв'язку з тим, що її дочка живе в м.Борисполі, а чоловік у Кракові, вона змушена постійно їздити з України в Польщу та назад, щоб сумлінно виконувати свої материнські обов'язки і відповідно зберегти сім*ю. Вона як мама хоче, щоб дитина побачила країну Польщу, побула там з нею на період канікул, відпочила з нею та чоловіком. Цього хоче і дочка [PERSON], однак на сьогодні без дозволу батька [PERSON], відповідача по справі, їх бажання неможливо реалізувати. Тому є необхідність в судовому порядку вирішити питання надання дозволу на виготовлення проїзного документа дочці [PERSON] та дозволу на виїзд її закордон в Польщу з нею під час літніх канікул. У судове засідання представник позивача позов підтримала з підстав, викладених в ньому, та просить такий задоволити. Відповідач та його представники в судовому засіданні позов визнали частково, погодились з вимогами про виготовлення дитині проїзного документа та її виїзд закордон, заперечуючи при цьому період перебування в Польщі. Представник третьої особи у судовому засіданні позов визнав частково. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи та з'ясувавши її дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку, з огляду на таке. Відповідно до ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Частинами 1, 2 ст.3 Конвенції про права дитини, прийнятої 20 листопада 1989 р., яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 р., передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. За приписами ст.ст.141, 150, 155 СК України, відповідно до яких, мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини, не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини, батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини, здійснення батьками своїх прав має ґрунтуватись на повазі до прав дитини та її людської гідності. Згідно з ч.2 ст.154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України (ч.1 ст.64 Конституції України). У відповідності з ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла чотирнадцяти років, має право пересуватися по території України лише за згодою батьків (усиновлювачів), опікунів та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Відповідно до ч.2 ст. 4 Закону України від 21 січня 1994 р. «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Згідно до п.18 Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 р., з наступними змінами і доповненнями, за наявності заперечень одного з батьків документ може бути оформлено на підставі рішення суду. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у шлюбі, який розірваний 18 березня 2005 р. В даному шлюбі сторони мають малолітню доньку [PERSON], [INFO], яка проживає разом з матір'ю в м.Бориславі; є ученицею 2-А (6-А) класу Бориславської державної гімназії. Позивач уклала шлюб з громадянином Польщі [PERSON], має посвідку на тимчасове проживання у Польщі та винаймає разом з чоловіком квартиру у м.Кракові, де періодично проживає. Вказані висновки суду ґрунтуються на наявних у справі доказах та такі обставини учасники процесу в судовому засіданні не заперечили. Відповідач погоджується з вимогою позивача про надання дозволу на виготовлення закордонного паспорта дитині, яка ґрунтується на вимогах закону, а тому така є підставна та підлягає до задоволення. Разом з тим, виїзд дитини за межі України в супроводі матері в Польщу на тимчасові поїздки - періоди літніх канікул 2015 р. та зимових канікул 2015-2015 р.р., як це просить позивач, відповідатиме інтересам дитини, яка матиме там місце перебування та утримання, позитивно впливатиме на її виховання. Відсутність згоди відповідача на виїзд дитини закордон в Республіку Польща у вказаний період, з врахуванням наведених обставин, є підставою задоволення позову в цій частині. Щодо вимоги позивача про виїзд дитини за межі України на період літніх канікул 2016 р. з 2 червня 2016 р. по 30 серпня 2016 р., то в такій слід відмовити за передчасністю. Аналізуючи наведене, позов слід задоволити частково, а саме слід надати позивачу дозвіл на виготовлення закордонного паспорта дитині [PERSON] для тимчасових поїздок закордон без згоди (нотаріально посвідченої заяви) її батька - відповідача [PERSON] та надати дозвіл на тимчасові поїздки малолітньої [PERSON] за межі України в Республіку Польща без заяви про згоду та супроводу її батька [PERSON], в супроводі її матері - [PERSON] на період літніх канікул 2015 р. з 01 липня 2015 р. по 30 серпня 2015 р. та на період зимових канікул 2015-2016 р.р. з 28 грудня 2015 р. по 18 січня 2016 р. В решті позовних вимог слід відмовити. На підставі ст.ст.33, 51, 64 Конституції України, ст.313 ЦК України, ст.7, 141, 150, 154, 155 СК України, Закону України від 21 січня 1994 р. «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» , Правил оформлення і видачі паспортів громадянам України для виїзду за кордон і проїзних документів дитини, їх тимчасового затримання та вилучення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №231 від 31 березня 1995 р., та

Outcome: dismissed