Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-09 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON] 04.10.2016 року звернулися до суду з позовом мотивуючи тим, що [INFO] померла їхня мати [PERSON], після смерті якої відкрилася спадщина на належне їй майно, в т.ч. на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS], вони та відповідачі є синами спадкодавця та спадкоємцями за заповітом, вчасно прийняли спадщину шляхом подання заяв до Білоцерківської районної державної нотаріальної контори, але оформити спадщину не мають можливості, оскільки відсутні оригінали правовстановлюючих документів на будинок та існує спір щодо розміру часток спадкоємців у праві власності на житловий будинок, нотаріусом їм відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Вказаний будинок 1962 року забудови і відносився до категорії колгоспного двору, але на час припинення існування колгоспного двору станом на 15.04.1991 року всі члени колгоспного двору, окрім [PERSON], втратили своє право на частку в його майні, а тому власником будинку на день відкриття спадщини була тільки [PERSON] Позивачі просили суд визнати за ними право власності в порядку спадкування після спадкодавця [PERSON], яка померла [INFO], по 1/4 частці за кожним на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS]. [PERSON] та [PERSON] 18.10.2016 року також звернулися до суду з позовом мотивуючи тим, що в період з 1963 року по 1964 рік їхніми батьками [PERSON] та [PERSON] був збудований житловий будинок [ADDRESS], домоволодіння набуло статусу колгоспного двору, 26.07.1977 року рішенням Білоцерківського народного суду Київської області на користь [PERSON] була стягнута грошова компенсація вартості частки колгоспного двору з [PERSON], [PERSON] та [PERSON], колгоспний двір залишено в користуванні відповідачів, тобто, членами колгоспного двору стали три особи в рівних частинах по 1/3 кожний, по даний час жодних рішень про вихід зі складу колгоспного двору будь-кого з його членів не відбулося. [INFO] їхня мати [PERSON] померла, після її смерті із заявами про прийняття спадщини до нотаріуса звернулися всі спадкоємці, однак їм було роз'яснено, що видати свідоцтво про право на спадщину неможливо, оскільки право власності на будинок не зареєстровано, а також відсутні правовстановлюючі документи на будинок. Позивачі просили суд визнати за кожним із них право власності на 1/3 частину житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих в [ADDRESS], як належну кожному частку в колгоспному дворі, та на 1/12 частку у вищезазначеному домоволодінні в якості спадщини, що раніше належала померлій [PERSON], а всього на 3/8 частини домоволодіння за кожним. На підставі ухвали суду від 31.10.2016 року за клопотанням сторін обидва позови були об'єднані в одне провадження. В судовому засіданні [PERSON], його представник на підставі договору про надання правової допомоги, який є одночасно представником [PERSON] -[PERSON] підтримали заявлений ними позов, позов [PERSON] та [PERSON] не визнали. [PERSON], його представник на підставі договору про надання правової допомоги, який є одночасно представником [PERSON] -[PERSON] підтримали заявлений ними позов, уточнивши розмір частки у праві власності на спірне домоволодіння з 3/8 частин, яка визначена помилково, до 5/12 частин, позов [PERSON] та [PERSON] не визнали. Представник Трушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надіслано клопотання щодо розгляду справи без участі представника відповідача. Представник 3-ї особи -Білоцерківської районної державної нотаріальної контори Київської області в судове засідання також не з'явився, до суду надіслано письмове клопотання щодо розгляду справи без участі представника нотаріальної контори. 3-я особа -[PERSON] просила суд задовольнити позов [PERSON] та [PERSON], в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] відмовити. Заслухавши пояснення всіх осіб, які приймали участь у розгляді справи, покази свідка, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] та [PERSON] підлягає до задоволення, а в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] належить відмовити з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що [INFO] померла [PERSON] -мати сторін по справі, що стверджується копією свідоцтва про її смерть /а.с.10/, факт родинних стосунків не заперечується всіма особами, які беруть участь у справі. В судовому засіданні також встановлено, що [PERSON] заповіла все належне їй майно своїм дітям в рівних частинах: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], що слідує з копії заповіту від 17.02.2006 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Трушківської сільської ради, зареєстрованого в реєстрі за № 6 /а.с.137/. 10.07.2015 року від імені [PERSON] було посвідчено секретарем виконавчого комітету Трушківської сільської ради інший заповіт, згідно якого вона заповіла належну їй земельну ділянку розміром 3,030 га згідно державного акта серії [NUMBER] [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах, що вбачається з копії цього заповіту, зареєстрованого в реєстрі за № 45 /а.с.136/. З матеріалів спадкової справи № 468/2015 щодо майна померлої [PERSON], копію якої надано до суду Білоцерківською районною державною нотаріальною конторою, вбачається, що спадщину після смерті спадкодавця прийняли всі спадкоємці шляхом подачі заяв до нотаріальної контори у встановлений строк. За ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини /ст.1236 ЦК України/. За положеннями ст.1254 ЦК України заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. За ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. За ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як встановлено судом і вказано вище в рішенні, всі спадкоємці за заповітом прийняли у визначеному законом порядку спадщину після смерті [PERSON] В судовому засіданні також встановлено, що до складу спадкового майна входить, в т.ч. житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] Київської області, право власності на який посвідчено свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок [NUMBER] від 07.07.1998 року, яке видане на підставі рішення виконкому Білоцерківської районної ради № 125 від 19.11.1991 року, що слідує з копії цього свідоцтва /а.с.11/. Як зазначено у цьому свідоцтві, вказаний вище будинок належить колгоспному двору, голова якого [PERSON]. Згідно копій технічних паспортів МБТІ на житловий будинок по [ADDRESS] станом на 06.04.1998 року /а.с.13-16/ та на 21.09.2016 року /а.с.74-76/, житловий будинок 1962 року забудови. Відповідно до витягів з погосподарської книги Трушківської сільської ради за період з 1971 року /а.с.126-131/, даний будинок відносився до суспільної групи господарств -колгоспний двір. Ці обставини не оспорюються особами, які беруть участь у справі, оскільки батьки сторін по справі працювали в колгоспі. Відповідно до ч. 1 ст. 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із ч. 2 ст. 123 ЦК УРСР ( у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно зі змістом Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Таким чином, застосування норм статей 120, 123 ЦК УРСР залежить від з'ясування питання щодо правильності зарахування будинку до суспільної групи господарств - колгоспний двір. Саме така правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 24.12.2014 року № 6-192цс14 та від 18.11.2015 року № 6-350цс15. Про належність спірного будинку до суспільної групи -колгоспний двір свідчить і рішення Білоцерківського народного суду Київської області від 26.07.1977 року по справі № 2-261 за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про виділ майна з колгоспного двору, згідно якого позов було задоволено, стягнуто з відповідачів на користь позивача вартість 1/5 частини майна колгоспного двору, розташованого в селі Трушки Білоцерківського району Київської області; колгоспний двір залишено в користуванні відповідачів. Наведене стверджується копією цього рішення /а.с.67-68/. В обґрунтування позовних вимог представник [PERSON] та [PERSON] посилається на те, що станом на 26.07.1977 року членами колгоспного двору стали [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах -по 1/3 кожний, що суд вважає необґрунтованим, оскільки згідно норм діючого на той час законодавства, на що вказано вище, розмір частки члена двору встановлювався виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Як встановлено судом, [PERSON] [INFO] на той час був неповнолітнім, отже, розмір часток членів двору становив по 1/4 . Таким чином, виходячи з рівності прав членів двору на спільне майно, відповідно до ст.ст.112, 120, 122 Цивільного Кодексу УРСР в редакції 1963 року, вказані вище особи мали право кожний на 1/4 частину у майні колгоспного двору, що збереглося після припинення його існування . Але згідно положень наведених вище правових норм право вимагати поділу майна колишнього колгоспного двору, що збереглося, мають право тільки ті особи, які входили до його складу на момент припинення існування двору, за умови, що вони не втратили це право за підставами ст.126 Цивільного Кодексу УРСР. Відповідно до ст.126 Цивільного Кодексу УРСР працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до роз'яснень, що викладені в п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Представник [PERSON] та [PERSON] посилався також на те, що [PERSON] та [PERSON] не втратили свого права на частку в майні колгоспного двору. Проте, як встановлено судом, за даними книг погосподарського обліку за 1980-1982 роки /а.с.129/ в списку членів сім'ї зазначено: син голови двору [PERSON], в відмітках про членів сім'ї, які зовсім вибули з господарства вказано: вибув. В судовому засіданні за згодою [PERSON] його було допитано як свідка, він сам вказав на те, що [PERSON] з 1979 року проживав окремо, а потім переїхав в м. Чернігів з 1987 року; сам [PERSON] з 1984 року проживав також окремо в [ADDRESS] з своєю сім'єю, свідок також показав, що він та [PERSON] постійно працею та коштами приймали участь у веденні господарства колгоспного двору. При цьому, крім показів свідка, який є заінтересованою особою в результатах розгляду справи, жодних безспірних доказів того, що проживаючи окремо від матері, маючи своє господарство, позивачі приймали участь своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору - будинку по [ADDRESS], суду надано не було, тоді як відповідно до засад змагальності процесу за ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Але судом при вирішенні спору приймається до уваги довідка Трушківської сільської ради Білоцерківського району Київської області від 05.01.2017 року № 02-14-13, надана на запит суду /а.с.150/, в якій зазначено, що згідно даних погосподарської книги № 21 за 1991-1995 роки в складі господарства в [ADDRESS] була зареєстрована тільки [PERSON]. За таких обставин суд вважає, що позивачі [PERSON] та [PERSON] втратили право на частку у майні колишнього колгоспного двору. Крім того, на витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглось на 15.04.1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. В силу ст. 71 Цивільного кодексу Української PCP 1963 p., загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність) встановлюється в три роки. З огляду на викладене та у контексті приведених правових норм регулювання предмета спору, а також те, що [PERSON] на вказаний житловий будинок не претендує, [PERSON] та [PERSON] ніколи не зверталися про витребування частки з майна колгоспного двору, пропустили строк позовної давності і є такими, що втратили право на частку в майні колгоспного двору, відтак суд вважає, що єдиним членом колгоспного двору в [ADDRESS] і власником житлового будинку була лише [PERSON]. А тому після її смерті спадщина відкрилася не на 1/3 частку будинку, а на весь будинок. Як встановлено судом і вказано вище, спадщину за заповітом після смерті [PERSON] прийняли її сини: [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], частки яких у спадщині є рівними -по 1/4 частині за кожним. За ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Як роз'яснено в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися за правилами позовного провадження. З копії листа Білоцерківської державної нотаріальної контори від 31.08.2016 року /а.с.8/ та копії постанови державного нотаріуса Білоцерківської державної нотаріальної контори Карпусь І.О. від 06.04.2016 року /а.с.37/ вбачається, що спадкоємцям відмовлено в оформленні спадкових прав через органи нотаріату, оскільки відсутні правовстановлюючі документи на спадкове майно та існує спір щодо розміру часток у праві власності на житловий будинок, що належить спадкодавцю. За ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно свідоцтва про право власності на спірний будинок, реєстрація права власності була проведена Білоцерківським МБТІ 07.07.1998 року в реєстровій книзі № 3 за реєстром [NUMBER]. Відповідно до довідки КП Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» від 26.09.2016 року /а.с.73/, право власності на житловий будинок [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 07.07.1998 року /кн. № 3 р. [NUMBER]/. На той час діяла Інструкція про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 09.06.1998 року № 121, відповідно до якої державну реєстрацію права власності на об'єкти нерухомого майна здійснюють державні комунальні підприємства - бюро технічної інвентаризації. Згідно п.1.4 Інструкції державній реєстрації в бюро технічної інвентаризації підлягають об'єкти нерухомості, розташовані на всій території України (населених пунктах, військових містечках, військових частинах, аеропортах, річкових і морських портах, заповідниках, заказниках, на дорогах, полігонах і т.п.). Інструкція втратила чинність в зв'язку із затвердженням наказом Мінюсту України від 07.02.2002 року за № 7/5 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності та інших речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов'язкової реєстрації. Отже, право власності [PERSON] було зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно Білоцерківського МБТІ згідно діючого на той час законодавства, після її смерті спадкоємці позбавлені можливості оформити спадкові права в нотаріальному порядку. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. А тому в силу приписів вищенаведених правових норм суд вважає за можливе визнати за позивачами [PERSON] та [PERSON] право власності на спадкове майно після смерті [PERSON], а саме: на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] Київської області - по 1/4 частці за кожним, оскільки їх позовні вимоги суд вважає обґрунтованими та такими, що підтверджені належними доказами. Щодо вимог [PERSON] та [PERSON] про визнання за ними права власності по 1/3 частині за кожним даного житлового будинку, як на частку в колгоспному дворі, та на 1/12 частку за кожним в якості спадщини, то ці вимоги є необґрунтованими з наведених вище в рішенні підстав. В судовому засіданні своїх вимог вони не уточнювали, а за положеннями ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Суд також вважає необґрунтованими твердження представника позивачів -[PERSON] про те, що в задоволенні позову [PERSON] та [PERSON] належить відмовити з тих підстав, що позов пред'явлено до неналежних відповідачів, відповідачем має бути Трушківська сільська рада, але в даному випадку саме інші спадкоємці, які прийняли спадщину, є відповідачами за позовом, оскільки спір з приводу розміру часток у праві на спадщину існує саме між спадкоємцями, а орган місцевого самоврядування має бути відповідачем у тому випадку, коли відсутні інші спадкоємці, які прийняли спадщину.

Outcome: approved